Halálos arany

I.

Simon Templar abban az órában lépett Anglia földjére, amikor Brian Quell meggyilkolásának híre megjelent az utcán. A gyilkosságról először csak egy rövid hírt olvasott, valamelyik esti lapban, amit Newhamban vásárolt, de nem tudott meg belőle semmi újat; semmit, amit már ne tudott volna.

Brian Quell Párizsban halt meg, nyugodt körülmények között, mondhatni részeg állapotban. Ez a föltevés ugyanis nem sérti a szerencsétlen ember emlékét, aki bizonyára maga is így kívánta volna, ha előre megkérdezik. Olyan próféta volt, aki nemcsak hazájában és szűkebb családja körében nélkülözte a megbecsülést, hanem ismerőseinek szenvedő körében is, akik készségesen segítettek, valahányszor pénze elköltéséről volt szó. Ezzel ugyan nem mondtunk sokat, mert Brian Quellnek az év háromszáz napján egy vasa sem volt. Az ismerősök ilyenkor alaposan visszafizethették a Quell pénzén átmulatott éjszakák költségét.

A Montmartre lokáltulajdonosai jól ismerték, és éppen ezért mosolyogva, udvariasan bár, de fölötte határozottan tagadták meg csekkjeinek beváltását. Brian Quellt mégis gyöngéd szálak fűzték valamennyi boîtes de nuit-höz, azokhoz is, amelyek egy-egy szezonra meglepő módon emelkedtek az érdeklődés középpontjába, hogy aztán ismét a feledés homályába merüljenek.

És most meghalt. Az esti lap nem árulta el, hogy részegen halt meg, de Simon Templar mégis tudta, mert Brian Quellt ő látta utoljára életben.

A Montparness-pályaudvar közelében egy ócska kis hotelszobában éppen a cipőjét készült levetni, hogy éjszakai nyugalomra térjen, amikor a lövést meghallotta. Szobája az első emeleten volt, és a dörrenés egy hátsó udvarra néző ablakon keresztül hatolt füléhez. Foglalkozásából eredően ösztönösen rávetette magát a villanykapcsolóra és eloltotta, majd óvatos léptekkel az ablakhoz lopakodott és kinézett az udvarra. Azt azonnal megállapította, hogy a lövés nem érinti közvetlenül, azaz nem az ő személyének szólt, mert régi tapasztalat, hogy az embert általában azok a lövések ölik meg, amelyeket nem hallani. De ha Simon Templart mindig csak a saját dolgai érdekelték volna, akkor szürke, közömbös egyéniség maradt volna, akiről nincs is mit írni.

Kimászott az ablakon s észrevett, hogy az emelet mentén keskeny betonperem húzódik az udvar fölött. Erre állt rá és egész testével a falhoz lapulva, az egyetlen kivilágított ablak felé igyekezett, amely úgy vonzotta, mint a fény a rovarokat. Az egyetlen ablak volt, amelyet nem csuktak be légmentesen éjszakára. Az alvó francia ugyanis általában halálos méregnek tartja a friss levegőt, ezt mindenki tudja. Aztán ez a fény is elaludt.

Simon Templar végre elérte a most már sötéten tátongó, kitárt ablakot és hallgatózott. Gurgulázó átkozódást hallott, amelyet nehéz szuszogás kísért. Azután valaki beszélni kezdett, halkan, de elég érthetően. Haldokló ember szájáról ritkán szoktak elhangzani ilyen csodálatos szavak:

– Igazán barátságtalan eljárás volt…

Simon Templar habozás nélkül bemászott a szobába. Megkereste a kapcsolót és a következő pillanatban fény áradt szét a szobában. Ekkor tudta meg, hogy a részeg ember haldoklik.

Brian Quell félkönyökére támaszkodva feküdt a földön, a szoba közepén. Mellette egyre jobban terjedő vértócsa. Inge is csurom vér. Ahhoz képest, hogy haldokolt, derűsen nézett látogatójára.

– Igazán barátságtalan eljárás volt… – ismételte konokul.

Simon féltérdre ereszkedett a haldokló mellett és gyakorlott pillantással meggyőződött róla, hogy szegénynek már csak percei vannak hátra. Csodálni való, hogy mégsem volt fájdalma. Az alkohol átjárta egész testét, a lövés sem józanította ki és a szesz kábulata valahogy érzéstelenítően hatott.

– Tudja, hogy ki volt? – kérdezte Templar.

Quell csak a fejét rázta: – Nem. Nem tudom. Sose láttam életemben. Jonesnak nevezte magát. Ostoba… név, ugye? Jones… Azt mondta, Binks aranyat tud csinálni…

– Hol találkozott vele, öreg? Meg tudná mondani, milyen volt?

– Nem tudom… Sose láttam azelőtt… Olyan ostoba, sötétarcú… Bárgyú… öreg Jones… – Majd sértődve tette hozzá: –… És igen… barátságtalanul viselkedett! Meg akart ölni! Csúnya, barátságtalan eljárás… – Halkan felnyögött: – Azt is mondta, hogy Binks aranyat tud csinálni… Vicces, mi?

Simon körülnézett a szobában. Annak az embernek, aki Jonesnak nevezte magát, nyoma sem volt. Egy frissen kiürített hamutartó mutatta csupán, hogy a gyilkos a tett elkövetése után még elég sokáig tartózkodott a helyiségben, hogy minden jelet eltüntethessen. Áldozatát a lövés biztosan elkábította egy időre, úgy, hogy azt hihette róla, már meg is halt.

Az ajtó mellett egy kis asztalon telefon állt és Simon fejében fölvillant egy pillanatra, hogy most tulajdonképpen értesíteni kellene a rendőrséget. De erre vágyott a legkevésbé. Olyan híre volt, hogy egy meggyilkolt ember holtteste mellett, még a legjóhiszeműbb rendőrtiszttel sem volt ajánlatos találkoznia. Mindazonáltal vállalta volna a kockázatot, ha nem tudta volna, hogy azon az emberen, aki mellette hever Franciaország összes doktora se tud már segíteni.

– Miért akarta magát Jones lelőni? – kérdezte a haldoklót.

Brian Quell arcán tétova mosoly jelent meg.

– Mert azt mondta… Binks… aranyat tudna…

A mondatot már nem tudta befejezni. A szeme kifejezéstelenül meredt Simon Templarra, majd első ízben és utoljára villant föl benn az értelem jele, az, hogy fölismerte a való helyzetet. De a borzadást néhány pillanat múlva fölváltotta a halál.

Templar a halott személyazonosságát a kabátja belső zsebébe varrt névjelzésről olvasta el. Halkan visszaosont a szobájába. Ha bárki más hallotta volna a lövést, egy elhaladó taxi motorjára gyanakodhatott. De szerencsére Simon Templar gyakorlott füle fölismerte a különbséget, és ezáltal olyan eseményt gátolt meg, ami Európát alapjaiban rázta volna meg… Igaz, hogy amikor az Angyal visszaosont a szobájába, még fogalma sem lehetett arról, hogy milyen események előtt áll.

Másnap kora reggel hagyta el Párizst. Nem tartotta valószínűnek, hogy a gyilkosságot délutánnál korábban fölfedezzék, mert ebben a negyedben axiómának számított, hogy a korai fölkelés merőben nyárspolgári tulajdonság. Márpedig a francia szállótulajdonosok egyik hibája, hogy nem érzik ama isteni kötelességet, amely az angol hoteleseket arra készteti, hogy vendégeik modorát és életmódját parancsolóan írják elő, s amely tulajdonságuk Nagy-Britanniát ősidők óta az egész világ idegenforgalmi iparának Mekkájává tette.

Simon Templar lelkiismerete – gyilkosságokkal kapcsolatban – ritkán volt olyan tiszta, mint ebben az esetben, de mégis tudta, hogy megbocsáthatatlan könnyelműség lett volna ott maradnia. Hírhedtsége miatt éppolyan kevés esélye lehetett arra, hogy a francia rendőröket meggyőzze ártatlanságáról, mint hogy megválasszák az Egyesült Államok elnökévé. Ezért visszatért Angliába, ahol egyébként kisebb népszerűségnek örvendett, mint bárhol másutt Európában.

Azt szokták mondani, hogy a gyilkost valami ellenállhatatlan erő hajtja vissza tettének színhelyére. Ilyen erő lehetett az is, amely Simon Templart most visszatérésre kényszerítette a Csatornán a túlsó partra. Ezt a partot meglepő hirtelenséggel hagyta el annak idején, s ezáltal a Scotland Yardot egy nagyvonalú szélhámos aránytalanul fejlett humorérzékének szenvedő alanyává tette.

Még csak alig néhány éve, hogy fejét a “veszélyes élet”-re adta, de ez az idő elég volt ahhoz, hogy ügyei a rendőrségen lexikon vastagságú aktává növekedjenek anélkül, hogy akárcsak egyszer is meg lehetett volna büntetni. Mindig talált valami kibúvót és a törvény betűi sohasem engedték meg a leültetését.

Claud Eustace Teal főfelügyelő úr undorral vette kezébe ezt az aktát, amely a rendőrség tehetetlenségének bizonyítéka volt, s amely az Angyalnak hírnevet szerzett a hatóságok, az alvilág és a közönség előtt. Az újságok szívesen nevezték a bűnözés Robin Hoodjának; az Angyalt emlegették, ha a rendőrségnek valamiért szemrehányást akartak tenni és általában a folyó ügyek elfogadott, állandó zavaró motívuma lett, akár a búza-kontingens ügye, vagy a Népszövetség, csak sokkal érdekfeszítőbb e két utóbbinál.

– Nem az én hibám – mondta Teal főfelügyelő, amikor egy ízben kihallgatáson jelent meg a főkapitány-helyettesnél. – Előbb-utóbb el kell ismernünk, hogy nem mozgunk vele egy színvonalon. Ha köztársaságban élnénk, diktátorrá kellene tennünk, azután elmehetnénk aludni…

A főkapitány-helyettes arca megrándult. A régivágású rendőrtisztek közé tartozott, akik katonás fegyelmet tartottak hivatalukban és hívei voltak a merev szokásoknak. Nem szerette, ha egy rendőr elismerően nyilatkozik a bűnözőkről. Csak könnyebb fajsúlyú alvilágiakkal tudott bánni és sehogy sem akarta megérteni, hogy a bűnnek is lehetnek nagymesterei. Szeme villámlott, amikor fojtott hangon szólt a főfelügyelőhöz:

– Két hónappal ezelőtt azt mondta nekem, hogy az Angyal letartóztatása már csak órák kérdése… Valami lopott gyémántokról volt szó…

– Arról – bólintott Teal.

Sohasem fogja elfelejteni az esetet. De a főnökei sem. Úgy látszik, ebbe bele kell majd törődnie.

A betörő, aki ráadásul még gyilkolt is, Gunner Perrigo volt. A rendőrség elfogta embereivel együtt. Perrigót föl is akasztották. Sajnos az Angyal megelőzte a rendőrséget, és ha Perrigo kézre is került, a rablott gyémántoknak teljesen nyoma veszett.

– Mégis csak vádat kellett volna emelni ellene… – vélekedett a főkapitány-helyettes, aki az Angyal elfogására irányuló sikertelen kísérletei miatt szívéből utálta Teal működését, de mégsem tehetett semmit ellene… mert minden más esetben kitűnő detektívnek ismerték.

Teal egy ideig nem válaszolt és lehajtott fejjel gondolkozott, azután halk hangon mondotta:

– Emelhettünk volna, ha nem volnának ott az ügyvédek! Ki tudja bebizonyítani, hogy ő vitte magával a gyémántokat? Senki. Perrigo halott, de az ő szava nem is ért volna sokat. Vádolhattuk volna azzal is, hogy a hatósági közegeket munkájuk teljesítésében megakadályozta. De ilyen apró-cseprő vádat nem emelhetünk az Angyal ellen. Az egész Fleet Street rajtunk röhögött volna…

A főkapitány-helyettes bosszúsan rágta bajuszát:

– Hallott már legújabb németországi tetteiről?

– Hallottam. De azt is, hogy a német rendőrség nem nagyon siet üldözni… Valami igen magas személy is belebonyolódott az egyik ügyébe, állítólag kompromittáló módon. Azért hát inkább futni hagyják. Nem lehet dűlőre jutni azzal az emberrel. Nagyon csodálkoznék, ha nem térne vissza ide hamarosan….

A főkapitány-helyettes szinte megmerevedett:

– Túlságosan elragadtatással beszél erről az emberről, főfelügyelő úr. Még jó, hogy nem azt javasolja, hogy magam menjek küldöttség élén a fogadtatására. Olyan nagy ember?

– Mindent megtettem, ami állásomból következően kötelességem volt. De főkapitány-helyettes úr is tudja, hogy a törvénnyel nem kerülhetünk szembe. Letartóztatására pedig nem volt törvényes alap. Ha ma délután találkoznék vele Anglia területén, nem intézhetnék hozzá zavaróbb kérdéseket, mint azt, hogy külföldi tartózkodása alatt szép idő volt-e, meg hogy nem rosszabbodott-e a nagynénikéje reumája…

A főkapitány-helyettes idegesen kopogott ceruzájával az asztalon:

– Főfelügyelő úr! Mire az Angyal visszajön, elvárom, hogy megváltozzanak a módszereink. Elvárom!

A telefon berregni kezdett. A főkapitány-helyettes füléhez emelte a kagylót, majd átnyújtotta Tealnek:

– Önt kérik, főfelügyelő úr!

Teal átvette a kagylót.

– Az Angyal visszatért Angliába! – mondta egy hang a drót túlsó végén. – A Newhavenből jelentik, hogy egy férfi, akire az Angyal személyleírása pontosan illik, ma délután partra szállt. Az Isle of Sheppey nevű hajón érkezett. Központi utasítás értelmében egy városi szállóig követték, ahol…

– Ne meséljen annyit, mint valami negyedrangú újság! – mordult bele Teal a telefonba. – Arra feleljen csak, hogy mit csináltak vele?

– A kapitány úr parancsára visszatartottuk, míg további utasítást nem kapunk Londonból…

Teal óvatosan helyezte vissza a kagylót.

– Alázatosan jelentem Sir, az Angyal máris visszaérkezett – mondta és jelentős tekintetet vetett benne a főkapitány-helyettesre, aki egy pillanatra megszüntette a bajuszrágást.

II.

A főkapitány-helyettes nem vezetett fogadóbizottságot Newhavenbe. Teal egyedül utazott oda, miközben sorsüldözött lelkében vegyes érzelmek dúltak. Eszébe jutott, hogy elutazása előtt az Angyal egész csomó olyan fölvilágosítással látta el, amely lehetővé tette bizonyos megoldhatatlan rejtélyek kiderítését. Ezekkel szemben a detektívtestület legjobb koponyái már hónapok óta tehetetlenül álltak. Az Angyal nagy szívességet tett neki. Igaz viszont, hogy nem sokkal régebben meg akarta zsarolni, olyan arcátlan módon, ami könnyen állásába kerülhetett volna. Az Angyallal való múltbeli kapcsolatai a legellentétesebbek voltak, de annyit tudott, hogy ha az élet bármely más oldalán hozta volna össze őket a sors, jó barátokká kellett volna válniok.

A newhaveni rendőrkapitányság egyik szűk cellájának ágyában talált rá Simon Templarra. Amikor a detektív belépett, a fogoly barátságos mosollyal köszöntötte és azonnal cigarettával kínálta.

– Ó, Claud Eustace személyesen! Tutankhamen dobjára esküszöm, ez aztán a megtiszteltetés! – kiáltott föl az Angyal. – Reméltem, hogy látni fogom! – Simon alaposan végigméricskélte a detektívet: – Azt hiszem, kissé kövérebb lett, mióta nem találkoztunk!

Teal valamivel erősebben mélyesztette bele fogait rágógumija türelmes anyagába.

– Minek jött vissza? – kérdezte röviden.

Egész úton azzal foglalkozott, hogy gondosan kitervelte ennek az interjúnak minden apró részletét. Elhatározta, hogy viselkedése méltóságos, tartózkodó, határozott lesz, udvarias ugyan, de minden félreértést kizáróan fenyegető. Elhatározta, hogy nem tűri többé az Angyal pajtáskodó modorát. Közli vele, hogy ameddig rendesen viselkedik, addig nem lesz semmi baja, de ha megint kikezd a törvénnyel, akkor ez és az fog történni, így meg úgy…

És most, harminc másodperccel a belépése után, máris megváltozott a helyzet. Mindig is így történt. Teal tervezett, az Angyal végzett. A társalgás irányítása máris kisiklott a kezéből.

– Be kell vallanom, kedves öreg delfinem – szólt most a fogoly –, hogy voltaképpen a cigaretta miatt jöttem vissza. Franciaországban nem kapni a kedvenc márkámat és maga is biztosan megértene, ha csak egy hétig kellene nélkülöznie a…

Teal az ágy szélére ült:

– Amikor legutóbb Angliát elhagyta, mintha kissé sietett volna…

– Nos, ha jól emlékszem, ebben lehet valami… – felelt az Angyal. – Hiszen ismeri a természetemet! Türelmetlen vagyok, izgek-mozgok, ha sokáig kell egy helyben tartózkodnom, durcássá válok… Ezért hát inkább fölkerekedtem és elmentem…

– Milyen kár, hogy nem maradt!

Az Angyal ártatlan kék szeméből barátságos tekintet pásztázta végig a detektív arcát.

– Teal, hát illik ez? Szebb fogadtatást vártam. Éppen arra gondoltam, hogy az ügyvédem mennyire fölizgatná magát, ha tudná, mi történt velem! Szegény öreg fickó nagyon kényes az ilyen dolgokra. Folyton olyasmiket emleget, hogy személyes szabadság megsértése, meg más hasonló… Egy tiszteletreméltó polgár érkezik haza a szülőföldjére, és íme, alig tesz meg kétszáz yardot az ország belseje felé, amikor megakadályozzák szabad mozgásában, mégpedig minden ok nélkül! Maga ugyan tudja, hogy én nem vagyok bosszúálló, de azért az ilyesmit én sem szeretem…

– Figyeljen rám, Templar! – szólt közbe Teal komoran. –Nem azért utaztam ide, hogy tréfás eszmecserét folytassak. Azért jöttem, hogy megmondjam: a Yard megfelelőbb viselkedést vár magától most, hogy idehaza van. Azonnal eleresztjük, mihelyt én végeztem magával. De ha tovább is szabadlábon akar maradni, akkor okosan teszi, ha megfogadja a tanácsunkat…

– Megfogadjam? Na ne izéljen…

– Magára bízom, hogy mi tesz – mondta a detektív hidegen. Csodálatos, hogy a régi vereségek epés íze még az Angyal távollétében tartó két hónapi viszonylagos nyugalom után is változatlan keserűséggel töltötte el. – Most még nem alkalmazhatok kényszerítő eszközöket. De figyelmeztettem…!

Az Angyal alig észrevehető szemhunyorítással adózott a detektív tekintélyének. De a mozdulataiból annyi gúny áradt, hogy a főfelügyelő vére mintha visszafelé igyekezett volna keringeni…

– Barátságtalan fogadtatás – mondta az Angyal. – Alighogy megérkezem, máris halálra rémítik az embert…!

– Nem mondhatok mást, csak amit már mondtam. A múltkorában büntetlenül szabadult. Nem tehettünk semmit. Mindenki azt hihetné, hogy most boldog és nem hívja ki maga ellen újra a sorsot. A véletlen akkor a segítségére sietett. De nem jó próbára tenni a véletlent és a türelmet… Nem sikerül mindig! Minden lépését figyeltetem! Tiszta jóakaratból mondom, de határozottan!

– “Megint itt vagyok, ó boldog napok…” – kezdte dúdolni egy ismert dal refrénjét az Angyal. – Ha ilyen szépen és gyöngéden beszél hozzám, még megéri, hogy sírva fakadok…! Oly régen elszoktam a gyöngédségtől!

– Pedig nem sok oka van a sírásra! – szólt a detektív támadó hangsúllyal. – Megértem, ha egy öt font értékű holmit zsákmányoló besurranó tolvaj nem tud szakítani a bűnözéssel. Nincs rá lehetősége… De maga elég csinos összeget keresett… Nem panaszkodhatik!

– Miért? Azért a rongyos negyedmillióért vonuljak vissza? – kérdezte szerényen az Angyal. – Nem mondom, ez is valami, de nézzük csak például Rockefellert. Naponta költhetne ennyit…

– Látom, maga sem tagadja, hogy jó fogás volt. Előbb hasznos szolgálatokat tett nekem, ezt hajlandó vagyok jó pontnak beszámítani. De miért ne hagyjuk most már abba ezt a játékot? Nyughatnéka lehetne már…

Az Angyal ártatlan kék szeme ez egyszer valóban őszinte figyelemmel tekintett a beszélő arcába. Csak a legfejlettebb kisebbségi érzés magyarázhatott gúnyt a tekintetébe. Az Angyal arcán teológiát hallgató, elragadtatott diák tudásszomjtól lángba borult arckifejezése ült, aki éppen a bölcsességet lesi az érsek ajkáról.

És hiába volt a mentolos rágógumi, Claud Eustace Teal főfelügyelő úr szája mégis kiszáradt, nyelvét nehezen tudta mozgatni, gondolatai összevissza jártak, és mindez azért, mert az Angyallal került szembe, aki fölényes modorával állandóan kihozta a sodrából. Ó bárcsak mást küldött volna Newhanembe maga helyett!

Az Angyal ismét megszólalt:

– Mondja meg legalább, milyen ajánlatot hozott arra az esetre, ha csakugyan visszavonulok? A hajón olyasmit rebesgettek, hogy a kormány nyugdíjat biztosítana részemre, meg egy ülést a Lordok házában… No, de kósza hírekre nem igen adok…

Teal fölcsattant:

– Nem ajánl föl semmi ilyet! De tíz évi ingyenlakást és ellátást ajánl föl Pankhurstben, ha abba nem hagyja sötét dolgait! Nem akarom kétségben hagyni efelől. A Scotland Yard elszánta magát, hogy véget vet…

Az Angyal gyöngéden megfenyegette ujjával a detektívet:

– De kedves barátom! Ha nem vigyáz jobban a szavaira, még abba a hibába esik, hogy megismétli önmagát! Már értem a Yard üzenetét. Hadd foglalom össze: mindaddig, amíg jó kisfiú leszek, aki hetenkint rendszeresen jár a vasárnapi iskolába, őlordságuk nem gátolja meg szabad mozgásomat. De ha netán visszaköltözne belém ostoba tulajdonságaim egyike-másika, ha bárki meg találna halni annak a helynek a közelében, ahol nemrég én jártam, vagy ha bármelyik féljózan rendőrnek eszébe jutna, hogy rajtam keressen holmi lopott gyémántokat rejtő kazettácskát, akkor Anglia valamennyi hájasfejű kopójának fő törekvése lesz, hogy Old Baileybe juttasson huzamosabb tartózkodásra. Ennek a nagy országnak régen szenvedő rendőrsége, íme a sarkára állt. Britannia felébredt! A Hatalmas Birodalom, amelynek területén sohase nyugszik le a nap…

– Elég volt! – hördült föl a detektív. – Meddig hallgassam még!? – Nem volt szándékában felhördülni. Hatásos, metsző hangon kívánt szólani, férfias, lesújtó bariton-hangon, amelyből erő sugárzik. Ehelyett felhördült! Az Angyallal szemben valami mindig félrecsúszott az utolsó pillanatban. Haragosan nézett rá:

– Tudni szeretném a terveit!

Simon Templar fölemelkedett. Hideg, kék szeméből életerő ragyogott, napbarnította, férfias arca ókori atlétához tette hasonlóvá.

– No, kedves Claud, tudnia kell, hogy hozzám intézett beszéde a Londoni Anyák Egyesületében sokkal nagyobb hatást keltett volna. Szinte látom őket magam előtt… Kitárják karjaikat és a bizalom tölti el őket az eljövendő kor iránt, amikor fáradt lelküket ismét a szépség kormányozza majd, és nem kell tartaniuk többé az ármánytól, amely időnként birtokba veszi a földet…

– Ez minden, amit mondani tud?

– Sajnálom, Claud, de ez minden. Mert látja, azt hiszem, hogy válaszom még akkor is visszautasító lett volna, ha a kormány terveiről szóló híreket maga is igazolta volna. A nyugdíjra, meg a peerségre gondolok… De veszély nélkül mit ér ez az élet? Veszély nélkül a föld csak az unalom völgye…

A főfelügyelő nem felelt. Összeszorította az ajkát és hang nélkül sarkon fordult. Visszafelé, míg csak Londonba nem ért, szebbnél szebb, hatásosnál hatásosabb szónoklat jutott eszébe, amit elmondhatott volna az Angyalnak. Talán sikerült volna jobb belátásra bírnia. De most már késő. Szelleme az Angyallal szemben mindig l’esprit d’escalier-nek bizonyult. Keserű szájízzel ért főnöke elé és a főkapitány-helyettes rosszmájú megjegyzés egyáltalán nem derítették jobb hangulatra.

– Meg kell mondanom, Sir – kezdte beszámolóját Teal –, hogy nem is vártam egyebet. Nem hittem volna soha, hogy akad olyan ember, aki a bűnt csak a szórakozás kedvéért követi el. Az izgalom kedvéért. Márpedig az Angyal esetében ez igaz. Valami törvényfölötti igazságszolgáltatásban hisz és a bűnben vezeti le fölös energiáit. Ha egy pszichoanalitikushoz küldenénk – folytatta a detektív, aki nyilván olvasta Freudot –, az közölné velünk, hogy Oidipus-komplexusa van vagy valami hasonló. Meg kell szegnie a törvényt, csak azért, mert törvény. Ha rendeletet bocsátanánk ki, amely megtiltja, és szigorúan bünteti a templomba járást, az Angyal egy héten belül vezeklő szektát alapítana, és az élére állna.

A főkapitány-helyettes komor természetellenes tartásba merevedett és így válaszolt.

– Jó, jó, de a belügyminiszternél nem sok sikert jósolok az ön igen érdekes fejtegetésének, amely egy közismert bűnöző lelki életének megkapó ecsetelésében merül ki, ahelyett, hogy elfogná. Minek következtében magam is kénytelen vagyok a felsőbb nyomásnak engedni és önt személyében tenni felelőssé az Angyal magatartásáért, ámbár cselekedeteinek titkos motívumai engem is hódolattal töltenek el!

A nap tehát Tealre nézve nem valami jól végződött. Már éppen a kalapját vette, hogy elhagyja a Scotland Yard épületét, amikor egy hír magasra rántatta vele szemöldökét, és kövér pólyás baba arcáról hihetetlen undor tükröződött.

– Miért csak most közlik velem ezt a hírt?! – kiáltotta a telefonba nem éppen udvariasan.

– Mert magunk is csak félórája kaptuk – válaszolt a megsértett tisztviselő. – Hiszen tudja, főfelügyelő úr, hogy milyenek ezek a vidéki őrszobák!

Claude Eustace Teal helyére csapta a kagylót és a vidéki rendőrségekről alkotott véleményét magának tartotta meg. Nagyon is jól ismerte őket. A vidéki detektívtestületek és a Scotland Yard közötti féltékenység köztudomású. Még örülhetett, hogy saját jószántukból egyáltalán értesítették, ahelyett, hogy megvárták volna, amíg az eseményről az egy késő esti napilapból értesül.

További egy óra hosszat üldögélt gondolataiba merülve a levegőtlen irodahelyiségben és mereven bámult az asztalon lévő hírre, amit csak úgy hevenyészve firkantott le. A hír arról szólt, hogy egy Wolseley Lormer nevű urat aznap délután, vagyis fényes nappal megtámadták a Southenden fekvő irodájában és a rabló, akit W. L. azelőtt sohasem látott, mintegy kétezer fonttal gazdagodva távozott el. Maga a bűncselekmény nem volt érdekes, sem szokatlan. Nem is került volna soha Teal főfelügyelő elé, ha a kihívott rendőrőrszem föl nem fedezett volna az irodahelyiség külső ajtaján egy krétával odamázolt egyszerű figurát, amelynek fején glória ékeskedett – az Angyal jelét. Mindezt pedig ugyanakkor, amikor az Angyal a newhaveni rendőrkapitányság zárkájában ült és kedélyesen csevegett Claud Eustace Teal főfelügyelő úrral. A detektív fején égnek meredt a haj.

III.

Az Angyal már Londonba érkezése után néhány órával megállapította, hogy lakását illetően sürgős változásra van szüksége. A Felső Berkeley Mews-on lévő lakás, amelyet egy huszadik századi kalandor minden költséges műszaki berendezésével már korábban bőségesen ellátott, célszerűtlennek bizonyult, mióta minden lépését figyelték és állandó rendőri megfigyelés alatt állt. Ezért körülnézett és a Queen’s Gate alsó végénél bérelt ki megfelelő helyiséget. Az új lakásnak is megvolt a saját garázsa, hátsó kijárata, maga a ház nem állt feltűnő helyen, szóval az Angyal megállapította, hogy szinte egyenesen az ő részére építették.

Harmadnap épp személyesen csomagolt ki néhány drága és kényes elektromos műszert, amikor Teal lépett be az ajtón. A főfelügyelő nem tett célzást arra, hogy a lakásváltoztatást miért nem jelentette be, így az Angyal meglepetés nélkül, tüntető szívességgel fogadta.

– Érezze magát otthon, Mr. Teal… – mormogta kedvesen. – Menjen csak előre. A szalonasztalon egy csomag újfajta amerikai rágógumit talál. Pazar! Két perc múlva magam is ott leszek.

De már egy másodperc múlva a detektív után ment. Egy arcizma sem árulta el, hogy bármily kellemetlenséggel számol. A főfelügyelő éppen egy felbontatlan csomag “Wrigley’s Three Star” rágógumival bajlódott. Amikor megpillantotta Templart, így szólt:

– Azért jöttem, hogy az alibije után érdeklődjem.

– Nagyon kedves magától – felelt az Angyal inkább kíváncsian, mint bosszankodva.

– Mit tud Lormerről?

Simon Templar rágyújtott.

– Semmit, azonkívül, hogy orgazda, alkalmi zsaroló és általában fekély az emberiség testén. Kis hal, de igen ocsmány. Hát, ha nem akad különb… érdemes megfogni. Ez is valami… De miért?

Teal úgy tett, mint aki nem hallja a kérdést. Kutató tekintetet vetett az Angyalra:

– A maga személyes alibije elég jónak mondható. De a társairól szeretnék valamit megtudni. Azelőtt mindig ötödmagával dolgozott. Már jó ideje meglep, hogy milyen gyanús gyorsasággal tértek a polgárosodás útjára…

– Még mindig az a régi banda-elmélet? – mosolyodott el Templar. – Ha nem ismerném a maga játékos természetét, azt, hogy mennyire szeret tréfálkozni, most komolyan meg kellene sértődnöm. A véleménye nem hízelgő. Mert nehéz ugyan elhinni, hogy annyi utolérhetetlen tulajdonság rejtőzzék egyetlen születési bizonyítvány mögött, de idővel már hozzászokhatott volna ehhez a gondolathoz. Mindenbe bele lehet törődni… Már kora gyermekkoromban szereztem a gyakorlatot… azon a napon, amikor öreg, de tiszteletreméltó nevelőnőm haskötőjét elloptam…

A detektív türtőztette magát.

– Mi van azzal a lánnyal, akivel azelőtt mindig együtt láttuk? Holm kisasszony alibije is érdekelne.

– Kérdés, van-e ilyenre egyáltalán szüksége?

– Van. Mert épp most tudtam meg, hogy Holm kisasszony aznap érkezett meg a croydoni repülőtérre, amikor magára Newhavenben rátaláltunk. Lormer sohasem látta a támadóját azelőtt. Meglehet, hogy nem is volt férfi.

– Azt hiszem Teal, maga rossz úton jár. Még egy titkos kudarcokat elszenvedő titkosrendőrnek is szabad néha gondolkoznia. Mert tudhatná, hogy elmúlt már az ismeretlenségnek az a boldog kora, amikor minden tettemnél ott hagyhattam a névjegyemet. Ma már a Brit Szigetek minden félkegyelmű rendőre ismeri a jelemet, ezért ha romlott vagyok is, de annyira nem ostoba, hogy angyalkákat rajzolgassak a falra, ha valahonnan menekülnöm kell. Régen még megtehettem. Ma már le kell róla mondanom. Hiába, ez a nagyság átka! Híres lettem. Nyilvánvaló tehát, hogy valami közönséges kis betörő akarja rám terelni a gyanút.

Teal a feje búbjára tolta kalapját:

– Erre az érvre magam is gondoltam. – Majd gyorsan hozzátette: – Most mire készül?

– Még nem döntöttem – válaszolt az Angyal. – Annyi bizonyos, hogy piti dolgokkal én nem fogok bíbelődni. Az újságok címfelirataiból majd értesülni fog…

– Hát mégis készül valamire? – kérdezte Teal majdnem siránkozó hangon.

Az Angyal elgondolkodva mérte végig:

– Azt hiszem, szerény ténykedésem nem nagyon kellemes irányba tereli a főkapitány-helyettessel való kapcsolatait…

A detektív bólintott:

– Nagyon megnehezíti a dolgunkat… – Hirtelen észrevette, hogy elszólta magát. Nem akart szívességet kérni egy betörőtől. Visszabújt kiismerhetetlen, hivatalos álarca mögé. De már elkésett.

– Majd meglátom, mit tehetek az érdekében, Teal – mormogta az Angyal jóindulattal. Majd az ajtóhoz kísérte látogatóját. Amikor kinyitotta, a folyosóról egy lány közeledett feléje.

– Jó reggelt! – köszöntötte a főfelügyelőt vidáman Patricia Holm.

– Jó reggelt – mordult vissza Teal mogorván.

Simon Templar alighogy bezárta a detektív mögött az ajtót, karjába kapta a lányt.

– Pat, kedves, drága kölyök! – mondta. – Azt hiszem, újra elkezdődnek a szép napok. Mióta megint velem vagy és az öreg Teal is másodnaponként tisztel meg a látogatásával… Ha ráadásul valakit még meg is gyilkolhatnék… Ujjé! Az volna csak a nagyszerű!

Patricia Holm elmosolyodott:

– Nem gondolod, hogy ez kissé túl sok volna a derék Teal idegeinek? Sose felejtem el, milyen állapotban volt, amikor elutaztál Angliából. Tudod, öreg fiú, hogy csaknem gyűlöltelek, amiért oly kegyetlenül elbántál vele?

– No, no. Eddig még nem törtem le olyan nagyon. De most az a helyzet, hogy a főkapitány-helyettes szegény Tealt személyében teszi felelőssé a mi boszorkányosságunkért. Nagyszerű ötlet volt Lormert éppen akkor megtámadni, amikor tudtad, hogy engem bezártak. De ez az alibi kétszer nem segít. Claud most minden erejét megfeszíti, és máris rád gyanakszik. Nagyon óvatosan kell eljárnunk. Egyelőre tehát lemondunk arról, hogy bárkit is nyilvánosan gyilkoljunk meg.

Amikor délután az Angyal elment hazulról, óriási, gyanús külsejű fehér borítékot cipelt a kezében. Egy hórihorgas titkosrendőr állt nem messzire a kaputól, csak az nem ismerte föl, aki semmiképpen sem akarta. Türelmesen reszelte körmeit. Simon Templar a borítékot az őrszem orra előtt dugta be a levelesládába, majd gondtalanul fütyörészve ment tovább.

Ugyanaznap késő este egy bizonyos Ronald Nilder nevű úr – akinek vaudeville-i művészeket elhelyező irodája nem volt egészen feddhetetlen hírű –, postán széles, fehér borítékban rövid levelet kapott. Az állt benne, hogy ha vonakodnék egy angol fontban legalább öt számjeggyel kifejezhető összegű ajándékot adni a Színészek Árvaházának, mindezt pedig egy héten belül, akkor könnyen előfordulhat, hogy legközelebbi hozzátartozóit helyrehozhatatlan gyász fogja sújtani.

Nilder tisztes polgár lévén a zsaroló kísérletet azonnal jelentette a rendőrségnek. Teal főfelügyelő személyesen fogadta Nilder urat, megtekintette a bűnjelet és felfedezte rajta az Angyal jellegzetes névjegyét. Nem sokkal ezután megbeszélésre ült össze a főkapitány-helyettessel.

– Templar tegnap egy nagy fehér borítékot dobott a levelesládába – jelentette főnökének a detektív. – De nem bizonyíthatjuk be, hogy azonos ezzel, amelyet Nilder hozott ide. Meggyőződésem, hogy egy-két napon belül Templar még egy üzenetet fog eljuttatni Nilder-hez és akkor tetten érjük. Figyeltetem a levelesládát.

Claud Eustace Teal valóban jól ismerte az Angyal gondolkozásmódját. Egy kissé talán túlságosan is jól. A dolgot ugyanis túlravaszkodta.

Simon Templar a következő néhány napot azzal töltötte, hogy lakásának minden zugát összevissza kötözte láthatatlanul elhelyezett elektromos huzalokkal. Ez a fölszerelés, amelyhez nem hívott szerelőt, nyugalmához elengedhetetlenül szükséges volt, és a lakásának éppen olyan tartozéka volt, mint az ágy vagy az asztal. Mialatt az Angyal lakásában dolgozott, a hórihorgas detektív az utcasarkon állhatatosan és szüntelenül manikűrözte a körmét. Templar néhányszor egészségügyi sétára indult, s ekkor is hűségesen a sarkában maradt.

A hét vége felé az Angyal egy második óriási fehér borítékkal lépett ki a kapun és a levelesláda irányába tartott. A detektív ezúttal a változatosság kedvéért a körmét vágta. Mint aki utasításra cselekszi, pillanatok alatt eltüntette az ollót és határozott lépésekkel indult az Angyal felé.

– Bocsánat, uram – szólította meg nyomatékkal –, szabad látnom ezt a borítékot?

Az Angyal döbbenten nézett rá.

– De kérem! Milyen jogon?

– Rendőrtiszt vagyok! – válaszolt határozottan a hórihorgas.

– Akkor miért viseli az etoni kollégium nyakkendőjét? – kérdezte az Angyal.

Megengedte, hogy a rendőr kivegye kezéből a borítékot. Mr. Ronald Nildernek szólt és a detektív mohón tépte föl. Egy hajlítható gramofonlemezt talált benne, amelynek közepére ragasztott címke a következő feliratot hordta: “Mr. Teal, a Scotland Yard főfelügyelője.” A detektív kissé elcsodálkozott.

– Okosabb, ha vonakodás nélkül követ – mondta az Angyalnak, aki szótlanul bólintott.

A waltonstreeti rendőrőrszobára mentek, ahol a detektív némi keresés után végre előteremtett egy gramofont. A kerületi felügyelő, egy ügyeletes rendőrtiszt és két rendőr őrszem kis csoportba verődve tolakodott a gép közelébe, hogy először lehessenek jelen az Angyal leleplezésénél. A detektív remegő kézzel helyezte a tűt a lemezre és a várható kinevezés diadala fényoszlopként sugárzott homlokáról. A lemez megszólalt:

– “Halló, halló, figyelem! Itt Claud Eustace Teal beszél, a Scotland Yardról. Mai előadásom címe: MIKÉNT KELL ELFOGNI MEGRÖGZÖTT BŰNÖZŐKET LÉLEKTANI ALAPON? Olyan tárgykör ez, amelynek terén – szerénytelenség nélkül állíthatom – utolérhetetlen vagyok. Attól a naptól számítva, hogy sikerült kézre kerítenem Bordatörő Jacket, egészen az Angyal leleplezéséig, pályafutásom nem volt egyéb, mint történelmi jelentőségű diadalok szakadatlan láncolata. Eljárásom a következő: Veszek egy egészen fiatal bűnözőt, néhány fiatal vereshagymát, két kanál disznózsírt és egy kis aszpikot…”

Templar akkor mesélte el a jelenetet Patriciának, amikor a löncsnél találkoztak.

– Remélem, most egy időre elvettem a kedvét attól, hogy magán levelezésemet kopókkal figyeltesse – mondta nyugodtan.

És valóban, mikor a löncs után autóját valamivel a ház előtt állították meg és gyalog sétáltak a kapu felé, észrevették, hogy a detektív, a környék megszokott alakja eltűnt. Egy időre mintha megszabadultak volna tőle.

A lakásajtó elé érve, az Angyal nem vette mindjárt elő a kulcsot, hanem egy kisméretű, sima rézlemezt húzott elő és óvatosan az ajtó alsó rése alá helyezte. A kilincs alatt, az ajtó faanyagába szerelt piros lámpácska gyulladt ki, amely kisebb volt, mint egy zseblámpakörte. Templar arca elkomorult.

– Látogatónk volt – mondta. – Nem hittem, hogy ilyen gyorsan bekövetkezik.

Azt tudták, hogy valaki behatolt az ajtón, de azt nem lehetett tudni, vajon eltávozott-e már. Az ilyen elektromos biztonsági berendezések már számtalan szolgálatot tettek az Angyalnak és megint örült, hogy hagyományos óvatosságáról az új lakásban sem feledkezett meg.

Az ajtó mellé lapult, Patriciát maga mögé húzta és kinyújtott karral, hangtalanul süllyesztette a kulcsot a zárba. Azután belökte az ajtót és a résen át óvatosan nyúlt a villanykapcsoló felé. Karját nyomban visszakapta, mihelyt a fény kigyúlt.

A lakásban lövés dördült és a golyó tompa puffanással csapott a lépcsőház szemközti falába. Templar tigrisugrással vetette be magát az ajtón. A lakásban távolodó lépések zaja hallatszott, egy ablak nyílt ki és csak annyit lehetett látni, hogy egy sötét alak körvonalai tűnnek el az utca felé. Nem sokkal később egy autó bőgése hallatszott, majd lassan elhalt a távolban.

– Úgy látszik, London egyes vállalkozó szellemű bérgyilkosai elég könnyen veszítik el a fejüket. Annál jobb ránk nézve. Csak tudnám, ki volt.

Bármennyire csodálatos, egészen megfeledkezett arról a Jonesról, aki röviddel előbb Párizsban szegény Brian Quell irányában oly kevésbé barátságos magaviseletet tanúsított.

IV.

Másnap reggel korán ment el hazulról és amikor később visszatért reggelizni, Patricia Holm egy kis fényes sárgaréztárggyal fogadta az ajtóban.

– Emlék? – mormogta csöndesen az Angyal és Patricia bólintott.

– A hallban találtam takarítás közben. Azt hiszem, jó lesz a múzeumba.

Templar szeretettel vette át a tárgyat, amelyet a lány egy tiszta fehér zsebkendőben tartott.

– Újabb “Fegyver-Amellyel-Nem-Öltek-Meg”? Már egész sereg van belőlük. De várj csak! Hogy fogtad meg?

– Csak így, a két végénél. Óvatosan.

– Akkor jó. – Templar alaposan szemügyre vette a töltényhüvelyt. – Betörők ritkán használnak kesztyűt, amikor a pisztolyaikat töltik. Lehet, hogy értékes ujjlenyomatra teszünk szert!

A töltényhüvelyt egy üres gyufás skatulyába helyezte és zsebre vágta.

Már a reggeli vége felé jártak, amikor a telefon hirtelen megszólalt.

– Remélem, jól van? – hallatszott egy ismeretlen hang.

Az Angyal összeráncolta homlokát és cigaretta után nyúlt.

– Ha öntudatom kielégítő, azt kell mondanom: igen, jól. Hát maga hogy van? Ha szabad érdeklődnöm, ki maga?

Az ismeretlen mély hangon fölnevetett.

– Amíg nem keresztezi az utamat, addig nem fontos, hogy érdekelje. Sajnálom, hogy tegnap olyan ijedtség érte, de ha a küldöttem nem veszti el a fejét, akkor nem érzett volna már semmit. Másrészt a tegnapi eset felért talán egy kis figyelmeztetéssel…

– Köszönöm a kedvességét, de elég jól tudok vigyázni magamra, és arra is, hogy a lábam sose legyen vizes olyankor, amikor nem akarom.

– Én sokkal veszélyesebb dolgokról beszélek, Mr. Templar…

Simon tekintete a közelében heverő újságra tévedt és a hölgypilóta ruházatát ecsetelő reklámcikk mellett olyasvalamit pillantott meg, ami váratlan gondolatot ébresztett benne. A címfelirat így hangzott: “Az Angyal újabb zsarolási kísérlete.” A cikk írója néhány szóval beszámolt arról a levélről, amelyet Mr. Ronald Nilder kapott a minap… Patricia aggódó szemmel figyelte, amikor Templar megint megszólalt:

– Halló! Mondja, Mr. Jones, maga csakugyan olyan veszélyes fickó?

Az ismeretlen hosszan hallgatott és az Angyal szája köré mosoly derült. Ugrás volt a sötétbe, de úgy látszik sikerült.

– Gratulálok! – hallatszott most a drót másik végéről. – Mennyit tudott meg Quelltől?

– Hm… eleget – mondta lágyan az Angyal. – Sajnálom, hogy így megijesztettem, de ha jobban megőrizte volna a hidegvérét, akkor…

Alig hallható kattanást hallott, jeléül annak, hogy az állítólagos Jones letette a kagylót. Követte példáját.

– Ki ez az ember? – kérdezte Patricia.

– Valaki, aki majdnem olyan gyorsan gondolkozik, mint én – felelte az Angyal alig titkolt elismeréssel. – Csak Mr. Jones néven ismerjük. Ő lőtte le Brian Quellt. Az ő egyik embere volt, aki tegnap esti békességünket megzavarta. Mi az, amit tudok róla? Nem sok. Bizonyára igen okos ember. Valahogy rájött, hogy a gyilkosság estéjén én is a szállóban tartózkodtam, Quell szobájának közelében. Ezt korábban még nem tudta, különben más tervet eszelt volna ki a gyilkosság végrehajtására. Hogy hogy jött rá, az egyelőre nem tudom. Nem lehetetlen, hogy a vendégek névsorában bukkant rá a nevemre, vagy vissza akart menni valamiért a szobába és hallotta, hogy valaki jár bent. És talán azután kezdett érdeklődni. Amikor azonban Angliába visszatért, már többet hallott rólam.

– Hogyan?

– Azzal a nagyszerű kalanddal kapcsolatban, amiben Wolseley Lormer kirablásakor volt részed. Jones bácsi elhatározta, hogy nem kockáztat semmit. Tevékenysége tegnap este kezdődött. A ma reggeli lapok sem bátorították föl nagyobb türelemre. Kezdi megérteni, hogy veszélyes ember vagyok.

Ujjával az újságcikkre bökött. Patricia is átfutotta a cikket, de szeme egy másik címfeliraton akadt meg.

– Ez se rossz! – kiáltotta az újonnan felfedezett cikkre mutatva.

– Hű, a kutyafáját! – kiáltotta az Angyal és elmosolyodott. – Ez a Jones nem közönséges ellenfél!

Olvasni kezdte a cikket, amelyben ez állt:

“ELTŰNT EGYETEMI TANÁR.

Világos összefüggés a párizsi gyilkossággal!

Birmingham, csütörtök.

Dr. Sylvester Quell, az egyetem elektrokémia szakának nyilvános rendes tanára huszonnégy órával ezelőtt rejtélyes körülmények között eltűnt lakásáról. Az eltűnés okát a világhírű tanár emlékezetzavarában kell keresnünk.

A DAILY EXPRESS munkatársa felkereste Mrs. E. J. Lane-t, aki az eltűnt tudós háziasszonya és megtudta tőle, hogy a professzor szerdán reggel, szokása szerint fél tizenegykor ment el hazulról, hogy megtartsa előadását. Az egyetemre azonban már nem érkezett meg és azóta nyoma veszett.

»A professzort rendkívül felizgatta bátyjának tragikus halála« – mondta munkatársunknak Mrs. Lane. – »Nem beszélt ugyan sokat róla, de az egész ház tudta, hogy a gyászeset nagyon megviselte«.

Dr. Quellt az egész világon a fémkohászat és az elektrokémia egyik legkimagaslóbb szaktekintélyének tartják…”

Simon fölugrott és izgatottan kezdett fel-alá járkálni a szobában.

– Nézzük csak meg a dolgot Jones bajtárs szempontjából – szólt mintegy hangosan gondolkozva. – Tudja, hogy módomban állt valamit megtudni. Ismeri a hírnevemet és sejti, hogy könnyen eszembe juthat az útját keresztezni, anélkül, hogy a rendőrségnek akár csak egy szót is szólnék. Ennélfogva jobbnak tartja, ha eltávolít… Okos fiú ez, Pat, akármi legyek, csak kissé túl okos. Ha hivatásos szakmabeli volna, másként járt volna el. Ha egy merénylet nem sikerül, azért még nem kell rögtön telefonálni és bemutatkozni. Nem kell figyelmeztetni az embert. Hátha a második már jobban sikerül. Ő azonban kíváncsi volt, hát telefonált. Hidd el Pat, egy profi ilyesmit csak a regényekben tesz. Hacsak…

– Hacsak mi? – kérdezte a lány.

– Az az érzésem, hogy valami furcsa vendetta üldözi a Quell családot. Mivel határozottan figyelmeztettek, hogy maradjak távol az egész ügytől, természetes, hogy ott leszek.

– De remélem, nem ma – szólt nyugodtan a lány. – Marion Lestrange-zsal találkoztam tegnap a Bond Streeten és megígértem neki, hogy ma este felkeresem.

Simon ránézett:

– Ettől még nyugodtan elmehetsz. Csak ne lepődj meg túlságosan, ha Lestrange-ék telefonja megszólal és dallamos hangomra kell ráismerned.

– Mire készülsz?

– Ó, semmi különös…

A délután hátralevő részét számtalan cigaretta elfogyasztásával töltötte, mialatt keveset beszélt és sokat gondolkozott. Az újabb eseményeket szedte logikai rendbe, hogy kihámozhassa értelmüket. Eszébe jutott a haldokló Brian Quell összefüggéstelen vallomása. Valami Binksről is motyogott, aki állítólag aranyat tud csinálni… De ettől sem lett sokkal okosabb. Dr. Sylvester Quellt érdekelhette a dolog, mire eltűnt… Több értelmes gondolat nem jutott eszébe.

Gondolatairól az uzsonna alatt számolt be Patricia Holmnak. Quellékről csak néhány szóval tett említést, ehelyett egy délután összeeszkábált versikét mondott el a lánynak, amire nagyon büszke volt. (Emlékezetes, hogy abban az időben a Brit Kormány már hetek óta azon töprengett, hogy vajon hatályon kívül merjen-e helyezni egy 1677-ből származó törvényt, amelynek már a kutya sem engedelmeskedett. Az Angyal a délután összegyűlt fölös energiáit, amelyek a Quell-ügynél megrekedtek, a versírással csapolta le. A költemény az említett politikai eseményről szólt.)

– Van ennek a versnek bármi köze ahhoz a Jones-hoz? – kérdezte végül Patricia türelmesen, miután szó nélkül végighallgatta a hosszú tirádát.

– A világon semmi – válaszolt az Angyal. – De lehet, hogy annál sokkal fontosabb. Az utókor akkor is emlékezni fog még Wilbeforce Guppra, mikor Jones barátunkat már réges-régen elfeledte.

– Mintha már hallottam volna valami hasonló tartalmú verset – mondta Patricia Holm mosolyogva.

– Bizonyára hallottál, és még fogsz is hallani – felelt az Angyal. – Még nem végeztem Wilbeforce-szal. Ameddig tinta van a tollamban, ameddig megmarad a képességem, hogy néhány gondolatot versbe szedjek, és ameddig ezt az országot félkegyelműek és hebegő nagymamák gyülekezete kormányozza, addig szüntelenül ostorozom hibáikat.

– Találkozom veled Marionék után?

– Valószínűleg. De csak akkor, ha velem tartasz. Nagy munkába fogok.

Egy gondolataival teleírt cédulát tartott Patricia elé. A lány érdeklődve olvasta el, majd elkomolyodott és az Angyal szemébe nézett.

– Természetes, hogy veled tartok. Hívjál fel!

Hat órakor olyan könnyedén ment elMarion Lestrange divatos házába, mintha estére nem várna rá semmi izgalom.

Marion Lestrange-éknál tíz perccel nyolc óra előtt megszólalt a telefon.

– Te vagy az, Pat? – kérdezte egy hang. – Óriási szerencsénk van. Most nem beszélhetek róla. El tudnál szabadulni?

A lány hátán végigfutott a hideg, de habozás nélkül felelt:

– Természetes. Amikor akarod, Simon.

– A Mayfaier-en vagyok. Ugorj egy taxiba és siess. A bejáratnál várlak.

A lány azonnal vette a kalapját és retiküljét, búcsút vett a háziaktól – valami kifogást mondva – és elrohant. Egy taxi éppen a közelében gördült el lassan. Patricia Holm intésére az álmos sofőr megállította a kocsit. Fél perc múlva már javában száguldottak.

Patricia Holm csak ekkor vette észre, hogy a taxi ablakát fekete papír borítja és üvegét sűrű vasrács védi az erőszakos behatolások ellen. Helyeslőleg bólintott, mint akit ez a felfedezés egyáltalán nem lep meg. A vaksötétben az ajtó kilincse felé tapogatózott, de csak sima vaslapra talált.

Az a férfi, aki magát Jonesnak nevezte, valóban nem gondolkodott lassabban, min Simon Templar, az Angyal…

V.

Simon Templar autójában ülve egy utcasarkon türelmesen várt az idő múlására. Hogy ne unatkozzon, tovább rótta noteszébe a nagyreményű politikus életrajzáról megkezdett szatírájának folytatását.

Majdnem hét óra lehetett, amikor zsebre vágta a töltőtollat és beindította a kocsit. A Cavendish Square-n hajtott keresztül és olyan helyen állt meg, ahonnan jól láthatta Lestrange-ék házának kapuját. Ezúttal nem kapcsolta ki a gyújtást, hanem járatta a motort. Épp a harmadik cigarettánál tartott, amikor a vadonatúj taxit megpillantotta. A taxi fel-alá hajtott a ház előtt és az Angyal minden alkalommal egy nagy újságba temetkezett valahányszor elhaladt előtte. Mindazonáltal észrevette, hogy a taxi szándékosan kujtorog Lestrange-ék kapuja körül és észrevette azt is, hogy a taxisofőr az úrvezetők hányaveti mozdulatával kezeli a kormánykereket.

A kapuban egyszerre Patricia jelent meg, mire a taxi azonnal készségesen megfordult és a lány beszállt. Az Angyal kék szeme acélossá vált, álla kissé előreugrott és nagyot káromkodott. Jones egy perccel megelőzte!

Kezével azonnal a sebességváltóhoz nyúlt, és a Swallow néhány pillanattal később már a taxi nyomában járt.

Vigyáznia kellett, hogy észre ne vegyék. Inkább elmaradozott, hogy a másik kocsi vezetőjében még a gyanúja se ébredjen annak, hogy követik. Viszont túlságosan előre sem ereszthette, mert minden pillanatban kitette volna magát annak a veszélynek, hogy a rendőr lámpája tilosra áll az útkereszteződésnél és mire átjut, addig a taxi eltűnik.

Az ismeretlen kocsi keresztül-kasul szelte a várost, míg egyre kívülebb nem került. Nemsokára már a villanegyedben jártak. Az Angyal jól tájékozódott a környéken és azonnal észrevette, hogy az ál-taxi egy zsákutcába fordul be. Lassított, majd nyugodtan elhajtott a zsákutca bejárata előtt, mert nem akart az üldözés gyanújába keveredni. De csak néhány száz yardnyira ment tovább, azután megállította a kocsit és kiszállt. Gyalog tért vissza ahhoz a helyhez, ahol az idegen autó eltűnt.

Óvatosan indult a zsákutca felé, ahol mindössze négy gyönyörű villa állt. Az egyik kapuját éppen akkor csukták be, így feltehette róla, hogy ott ment be az autó. Várt, amíg az emberek el nem távoznak a kaputól és a környék ismét elcsendesül. Majd gyors léptekkel, de azért óvatosan surrant a villához és belesett.

A villa elhagyottnak látszott. Lehet, hogy a kaput is maga a tulajdonos csukta be. Az egyik oldalfalról kis mellékbejáró nyílt az épület belsejébe. Amolyan konyhabejáró lehetett. Bármily különösnek tartsuk is, az Angyal figyelmét elsősorban nem a főbejárat, hanem ez a konyhabejáró kötötte le.

A szomszéd ház kertjéből nem volt nehéz bejutni a ház kertjébe és most már világosan tudta, hogy mit akar. A mellékbejáróhoz sietett és óvatosan, hangtalanul nyomta le a kilincset. Az ajtó zárva volt. Az Angyal utálta a zárak kinyitását, a bíbelődést, ezért kénytelen volt nagy gyakorlatra szert tenni, hogy munkájával gyorsan végezhessen, és minél előbb túlessék rajta. Ennek a gyakorlatnak most is hasznát vette, mert két perc múlva az ajtó zajtalanul kinyílt. Behatolt a házba és az ajtót behúzta maga mögött.

Még néhány ajtón kellett keresztül jutnia, de végre ez is megtörtént. Templar csakhamar a fényűző módon berendezett villa középső részébe került. Egy emelet magasságban körfolyosó szegélyezte a földszinti díszes hallt, a többi szoba pedig a folyosóról nyílt. Az Angyal erről a folyosóról tekintett le az alatta kibontakozó pompás látványra. A köralakú dísztermet óriási keleti szőnyeg borította. Egyes különálló garnitúrák, amelyek fölé mindenütt nagy, egészséges pálmák borultak, megbontották a terem egységét, és némiképpen hasonlóvá tették egy előkelő nemzetközi hotel társalgójához. A bútorzat minősége és az a kitűnő ízlés, amellyel összeválogatták, dúsgazdag műértőről tanúskodott. Az egyik kényelmes, brokáttal bevont karosszékben az Angyal Patricia Holmot pillantotta meg, mellette egy férfi állt.

– Nem kell semmitől sem tartania, Miss Holm, amíg rendesen viseli magát – szólt a férfi. Hangjában Templar azonnal az ismeretlen telefonálóra ismert. Most már tudta, hogy maga Jones beszél. – Nagyon sajnálom, hogy kénytelen voltam önt idehozni, de bizonyára ismer egy-két okot, ami arra késztet, hogy letörjem barátja kíváncsiságát.

A lány nyugodtan válaszolt:

– Nem tudott ennél kellemesebb öngyilkossági módot választani?

Az Angyal lassan hátrált, egészen a falig, hogy alulról észre ne vehessék. De így is hallott minden szót. A férfi hangja elárulta, hogy nem az az ember, akit lelkiismereti aggályok feszélyezni szoktak.

– Örülök, hogy nem csap hisztérikus jelenteket – mondta. – Ha valami ésszerű kívánsága van, szívesen teljesítem. Éhes?

– Köszönöm – válaszolt a lány. – Kérek egy pár virslit, kevés burgonyával, meg egy csésze feketét.

Az Angyal nem várt tovább. Belépett az egyik ajtón, és nemsokára hallotta Jones távozó lépéseit. Majd ajtócsapódás zaja hatolt füléhez, és ekkor ismét előmerészkedett rejtekéből. Hangtalanul osont le a folyosóról a díszterembe vezető lépcsőn.

– Helló, Pat! – suttogta mosolyogva.

– Ezt nevezem gyors munkának! – mosolygott vissza a lány. – Hogy csináltad?

– Nem volt nehéz. Jól vagy?

– Persze.

– Milyen a szobád? És az ablaka?

– Az ablak olyan magasan van, hogy el se érem. Egyébként rácsos. Olyan, mint a taxié volt. A berendezés viszont kifogástalan. Rekamié, néhány karosszék, alacsony asztal. Mindenre gondja volt. Mellette fürdőszoba, hideg-meleg víz, törülköző, vadonatúj fogkefe, cigaretta, szóval minden.

– Mi történt a sofőrrel?

– Ő az, Jones.

– Szóval egyedül dolgozik. Le kell foglalni valamivel, amíg átkutatom a házat.

– Csak nyugodtan. Majd beszélgetek vele.

– Meg van még a pisztolyod?

– Meg.

– Akkor hát a viszontlátásra. Nem sokáig tart az egész.

Az Angyal megfordult és visszaosont a lépcsőn, a felső folyosóra. A legelső szobán kezdte, és csakhamar megtudta, hogy a szobák mind egymásba nyílnak és köralakban, mindenütt a folyosó, vagyis az alsó terem körül vannak elhelyezve. Az ajtókat általában nyitva találta.

VI.

Az első emeleten semmi különöset nem talált. A második emeleten koromsötét volt. Zseblámpájának sápadt fényében egymás után nyomta le a kilincset, de még mindig nem talált semmit, amit érdemes volna említeni. Annyit megállapított, hogy az első két szobában lakik valaki, mert az ágyak vetetlenek voltak és látszott, hogy nemrégiben aludtak bennük. A harmadik szoba zárva. Simon Templar bosszúsan húzta elő ismét tolvajkulcsát. Néhány perc múlva benyomult a szobába.

Zseblámpájának sárgás fénykévéje végigpásztázta a falakat, a bútorokat; végül a padlóra ért. És akkor ott, az egyik sarokban egy emberi alakra talált, aki aludni látszott. De az Angyal azonnal tudta, hogy halott.

Mellétérdelt és amilyen gyorsan csak tudta, megvizsgálta. A halál vagy negyvennyolc órája állhatott be, de az emberen nyoma sem volt a sérülésnek. Az Angyal szájához hajolt és nyomban megérezte rajta a cián félreismerhetetlen, keserű mandulás illatát. A zseblámpa fénye most a halott kabátjának hajtókájára tévedt, melyen Templar egy agarat ábrázoló ezüstjelvénykét fedezett fel, a királyi futárok jelvényét.

Az Angyal elgondolkodva emelkedett föl. Ez a jelvény teljesen megváltoztatta a helyzetet. Eddig csak egyszerű bűnügyet gyanított, de most már nagyobb meglepetésekre is el kellett készülnie. A szálak egyre távolabbra vezettek, és nem tudhatta, hol lesz végük.

Elhagyta a szobát és még két másik ajtót nyitott ki. Mindkét szobát üresen találta. Azután megint egy másikban állapodott meg, amelyből újabb ajtó nyílott a következő helyiségek felé. Az ajtó alsó résén fény szűrődött át.

Néhány pillanatig mozdulatlanul állt és hallgatózott. Fémes csengés hallatszott néha és olyan zaj, mintha üvegek ütköznének egymással. Önkéntelenül is lenyomta a kilincset és az ajtó legnagyobb meglepetésére engedett. Kis rés támadt, amelyen keresztül megpillantotta a kivilágított szoba egy keskeny részletét. Meglepődve nézett szét és ismét mozdulatlanná merevedett. Amit látott, jogosan ébresztette fel benne a kíváncsiságot annak az embernek a munkája iránt, aki odabent szokott dolgozni. Néhány másodpercnyi gondolkozás után már elkészült elméletével, de ezzel nem elégedett meg, hanem bizonyosságra törekedett. Ezért hatolt be a Jones házába. Most itt volt és előtte a nagy titok megfejtése. Visszalopakodott a körfolyosóra és lekukkantott a hallba. Nem hallott semmi neszt. Remélte, hogy egy kis ideje még marad. Elhatározta, hogy bemutatkozik annak az embernek, akire rátalált és elbeszélget vele. Néhány percig bizonyára eltart, amíg Jones észbekap.

Visszasietett a kivilágított szobához és hirtelen mozdulattal belökte az ajtót.

A szoba berendezése színpadi laboratóriumhoz hasonlított. Középen hosszú, sima munkaasztal, amelyen különböző alakú üvegedények és ragyogó fémműszerek tömkelege hevert. Avatatlan előtt rendezetlennek látszott. A helyiség valamivel nagyobb volt, mint azok, melyeket Templar eddig az emeleten látott. Egyik sarkában hatalmas márványtáblára szerelt árammérő műszerek függtek; óriási óráknak látszottak. Az árammérők alatt vastag, guminyelű kapcsolófogantyúk és egy változtatható ellenállás félkörben elhelyezett rézgombjai. Egy másik, kisebb asztalon két, egymás felé hajló fémgömb között elég nagy széles szájú fémedény állt. A kapcsolótáblától a gömbökig és a fémedényig vastag huzalok vezettek, melyek egyike valamilyen okból szigetelés nélkül maradt. A szoba legkülönbözőbb részeit is drótok kötötték össze, melyek hatalmas, falra szerelt porceláncsigákon voltak megerősítve.

Az egész berendezés úgy, ahogy volt, a legteljesebb zűrzavar képét nyújtotta, de az Angyalnak mégis az az érzése támadt, hogy itt minden valami cél szolgálatában áll és az egész szerkezetet egyetlen ősz hajú tudós kormányozta, aki háttal állt az ajtónak. Az ajtónyitás zajára visszafordult és a betolakodóra nézett. De még nem jutott szóhoz, amikor az Angyal már beszélni kezdett, miközben becsukta maga mögött az ajtót.

– Helló! – mondta nyugodtan, kissé mentegetőző hangon.

A férfi arca intelligens, előreugró, keskenynyergű orra ellenére is szelíd lépű volt és az Angyal minden egyebet várt volna, csak azt nem, amit válaszolt:

– Mi az ördög hozta magát ide?

Szavakba sok mindent lehet belemagyarázni, de ez a köszönés semmiképpen sem volt barátságosnak nevezhető. Templar meglepődött. Mert bár a szabad szólás joga abban az időben még mindenkit megilletett, az Angyal joggal számított kedvesebb fogadtatásra. Elvégre életét kockáztatta, amikor többrendbeli figyelmeztetés ellenére is behatolt Jones házába, a jó ügy szolgálatában, hogy megmentse a szegény, magával tehetetlen, elrabolt, ősz professzort. És most megtalálta az áldozatot, aki ilyen furcsa módon köszönti.

– Csak azért jöttem, hogy megtudjam, hogy van, Mr. Quell – felelte az Angyal legtermészetesebb hangján.

– Hát akkor legokosabban teszi, ha azonnal elmegy. Hogy a fenébe tudjak dolgozni, ha ostoba kérdéseivel tízpercenként zaklat? – Az öreg tudós mindkét kezével élénken gesztikulált, miközben beszélt, szemüvege is remegett a fölháborodástól. – Mit képzel? Lusta iskolás kölyök vagyok? Akit folyvást biztatni kell? Hát nincs magának egyéb dolga, mint az, hogy engem piszkáljon?

– Nem akarjuk, hogy nagyon megerőltesse magát, professzor úr – mondta az Angyal hízelgő modorban. Már kezdte magát feltalálni új szerepében. – Okosabbnak tartanánk, ha most abbahagyná a munkát és pihenne egy kicsit…

– Mit beszél itt összevissza? Teljes hét óra hosszat aludtam az éjszaka. Nem vagyok nyomorék! Hogy az ördögbe készüljek el idejekorán ezzel az egésszel, ha folyvást az ágyban fekszem? Csak nem gondolja, hogy magától elkészül?

Simon elővette cigarettatárcáját és néhány lépést tett egy nagy fémtömb felé, amely porcelánlábakon állt a földön. Arra akart leülni:

– Megengedi, professzor úr?

Az ősz ember akkorát ugrott feléje, mint egy párduc és miközben mereven nézett rá, elfulladó hangon sziszegte:

– Éppen ide kell jönnie, ha öngyilkos akar lenni?!

– Öngyilkos? – ismételte bizonytalanul az Angyal.

– Pszt! – nyögte a tanár.

Felemelt egy darab szabadon maradt huzalt és arra a fémtömbre dobta, amelyre Templar éppen leülni készült. Sistergő pattogás hallatszott, amelynek nyomán kékesláng villant fel, és a drót eltűnt… A fémtömb mellett néhány csepp alaktalan olvadt fémdarabka látszott, ami az imént még nem volt ott. Simon Templar fölhúzta a szemöldökét.

– Vagy úgy! – mormogta, majd egy kis szabad térségre vonult vissza, az ajtó közelében. – Nagyon köszönöm, professzor úr. Van még itt valami más tűzijáték-féle?

– Ugyan, kérem! – szólt az öreg és kezét megvető mozdulattal törölte bele egy rongyba. – Akar még mást is tudni? – kérdezte olyan hangon, mint valami közéleti előkelőség, aki kénytelen-kelletlen rászánta magát, hogy jótékony munkája közben néhány percét a felsorakozott szegényeknek áldozza. Az Angyal úgy érezte, hogy meg kell kísérelnie az ugrást a sötétbe.

– Mikor fogunk már egy kis aranyat látni? – kérdezte.

A professzor eddigi dühkitörése békés, társaságbeli csevegés volt ahhoz a tiltakozáshoz és haraghoz képest, amivel erre a kérdésre reagált. Azután szemmel látható erőfeszítéssel megfékezte magát és gúnyos, oktató hangon válaszolt:

– Mihelyt használni tudja a szemét. Mihelyt hozzájut olyan szemüveghez, amelyen keresztül szénaboglyánál kisebb dolgokat is észrevesz. Vagy mihelyt olyanná tudja átalakítani módszeremet, amelynek segítségével a vízcsapból is arany folyik. Akkor… – Az öreg tudós megint elvesztette önuralmát. Egy mennyezetig érő szekrényhez futott, amelyet Simon korábban műszerszekrénynek nézett. Kitárta az ajtaját. – Jöjjön! Bámuljon! – kiáltotta. – Tekintsen ide újra! Kérjen kölcsön egy mikroszkópot, ha szüksége van rá! De az Istenre kérem, fiatalember, ne zaklasson többé a laboratóriumomban ilyen félkegyelmű kérdésekkel!

Simon belenézett a szekrénybe.

Amit ott látott, minden képzeletet felülmúlt. A szekrény a padlótól a mennyezetig tömve volt sárga, téglanagyságú rudakkal, amelyek vakítóan ragyogtak a fényben. Szegény, nyomorult emberek álmodják ilyennek a gazdagságot. A látvány egy pillanatig lenyűgözte. Legalább egymillió font értékű arany hevert a szekrényben, összevissza dobálva. És emlékezetének mélyén hirtelen fölbukkant egy mondat, amelyet a Párizsban haldokló, részeges fiatal rouétól hallott: “…Azt mondta, Binks aranyat tud csinálni…”

A professzor éles hangja rázta föl gondolataiból:

– No? Most már látja? Eléggé telezabálta már magát a szeme? Meg van már elégedve?

Simon alig tudott parancsolni a nyelvének. Nehezen nyögte ki:

– Természetesen, ez… ez… elég kielégítő dr. Quell úr, de…

– Elég kielégítő? Meghiszem azt! – morgott a professzor. – Ötvenhat kilogramm óránként! És maga ezt még elég kielégítőnek meri nevezni! Fúj! Hiszen maga bolond! Ha a Titkosszolgálat többi tagja is ennyire ostoba, akkor nem értem, mire való az államnak egyáltalában Titkosszolgálat!

Az Angyal nyugodtan állt.

Mint a világító rakéta, lobbant föl agyában vakító fénnyel az igazság. A rejtély kezd világosodni. Minden a helyére illik. Brian Quell meggyilkolása, a halott királyi futár, aki nem más, mint a Titkosszolgálat embere, a férfi, aki aranyat tud csinálni és akit öccse “Binks”-nek becéz. Dr. Quell célzása a a Titkosszolgálatra is egyre érthetőbb… Csakugyan, Joneshoz méltó ötlet! Mennyivel hatásosabb, mint a másik lehetőség a kínzás és az ijesztés! A legmeglepőbb mindazonáltal, hogy a dolgok magja igaz. Dr. Sylvester Quell csakugyan tud aranyat csinálni. Sok mázsát csinált már és még majd többet is csinál…

Megint hallotta a tudós éles hangját:

– Nem is értem, minek jöttem ide! Minden sokkal könnyebben ment volna a saját laboratóriumomban. Itt jobban vigyázhatnak rám, mi? Az a kevés eszük, ami van, még arra sem elegendő, hogy magukra vigyázzanak. Miért nem megy már a fenébe és miért nem hagy nyugodtan dolgozni? Hiszen maga még rosszabb, mint az a másik, aki folyvást kérdez és az aranyat iskolásmódra vizsgálgatja. Hát azt hiszi, nem tudom, mi az arany, amikor én csinálom?!

Az Angyal most már mindent értett. Csak az a kérdés volt hátra, mit tegyen. Magyarázgatásra, érvelésre nem volt idő. Életének most már kimagasló feladata lett, hogyan jusson ki a házból. A dolgok hordereje minden képzeletét meghaladta. Zsebéhez nyúlt és megtapogatta pisztolyát. Csendben kioldotta a biztonsági zárat. Éles tekintettel mérte végig a tudóst.

– Még nem megyek, professzor úr. Ami eljárásának a leírását illeti…

Minden figyelmét annyira az ősz emberre összpontosította, hogy észre sem vette, amikor a háta mögött kinyílt az ajtó. Csak a pisztolydörrenésre rezzent föl. A golyó kabátja szövetét súrolta, de valahogyan sértetlen maradt. Hirtelen megfordult a tengelye körül és még zsebéből lőtt. A golyó támadójának revolverébe csapott, s végigsiklott a kék acélon. Jones felordított és elejtette fegyverét.

– Maradjon nyugton! – kiáltotta az Angyal és farkasszemet nézett a visszafojtott dühtől fulladozó emberrel. Háta mögött Quell éles, meglepett hangját hallotta:

– De uraim! Mit jelent ez?

Az Angyal elmosolyodott és anélkül, hogy megfordult volna, válaszolt:

– Sajnálom, professzor úr, hogy fel kell világosítanom. Az ön barátja épp úgy nem tartozik a Titkosszolgálat kötelékébe…

–… Mint maga… – szólt közbe Jones. Kezét ökölbe szorítva tartotta és csak az Angyal revolvere tartotta vissza, hogy ellenfelére ne ugorjon. – Ez egyike azoknak, akiktől óvtam. El akarja rabolni az ön titkát! Aljas áruló! Miért nem tesz már valamit? Talán egyike azoknak, akik az öccsét meggyilkolták…

– Hallgasson! – kiáltott az Angyal és szemében halálos fenyegetés villant. Jones elhallgatott, de Simon figyelmeztetése egy másodperccel elkésett. Quell rávetette magát és csontos tenyerével megragadta a pisztolyt tartó kezét, majd egy másik mozdulattal torkába kapaszkodott. Az öccsére való emlékezés megsokszorozta az öregember erejét. Templar Jonest volt kénytelen állandóan figyelemmel kísérni és csak másodsorban törődhetett a torkán lógó tanárral. Lőtt, de célt tévesztett. Jones az elejtett pisztolya felé ugrott és az Angyal tudta, hogy ha most nem cselekszik, akkor ütött az utolsó órája. Erőszakos, kíméletlen mozdulattal, mint valami kutyát rázta le magáról az öreget, és anélkül, hogy irányt választott volna, messzire lökte magától. Miközben a terem túlsó sarkába rúgta Jones elejtett pisztolyát a fülébe hasított Quell borzalmas ordítása. De nem törődhetett vele, mert előbb Jonest kellett leszerelnie. Megragadta kabátja szárnyát és megpenderítette a tengelye körül. Azután a pisztoly csövét olyan erővel szorította bordái közé, hogy Jones felnyögött.

– Meg ne próbálja még egyszer! – kiáltott rá az Angyal és Jones tudta, hogy nem tréfál. Mozdulatlanná meredten állt, mint a szobor. Hogy belsejében mi ment végbe, azt csak a homlokára kiülő izzadságcseppek mutatták.

Templar fél szemmel Quell után nézett. Dr. Sylvester Quell háttal annak a fémtömbnek támaszkodott, amelyet az Angyal korábban már működés közben is látott. Félkeze még mindig a fém tetején nyugodott, de ez a kéz furcsán megfeketedett. A professzor arcán különös vigyor terült szét; feje lassan megbillent és élettelenül hanyatlott a vállára.

VII.

Jones szemöldökét az orra tövéig húzta össze. Szemében furcsa fény villant:

– Megölte… – mondta lassan.

– Attól tartok, hogy igen… – felelte az Angyal. – Sajnálatos következménye annak, amit önvédelemből kellett tennem, és amiért maga a felelős.

– Nehéz lesz bebizonyítania.

Az Angyal ajkára a legkedvesebb mosoly rajzolódott.

– Kérdés, vajon megpróbálom-e egyáltalán bizonyítani. – A pisztoly csövével hirtelen megbökte a férfit: – Na, gyerünk, pajtás.

– Hová?

– Egyelőre lemegyünk a lépcsőn. Egy barátom már türelmetlenül vár rám… elég ideje, fogoly már… Mára elég. Azonkívül nem biztos, hogy egyedül is meg tud birkózni azzal a pár virslivel. Talán segíthetnék neki…

Tangószerű lépésekkel haladtak lefelé a lépcsőn. Ez talán nevetséges lehetett annak a szemszögéből, aki csak a külsőségeket látja, de véresen komoly annak, aki észrevette a feszültséget, ami a két emberben felhalmozódott. Simon Templar nem akart Jonesnak több lehetőséget nyújtani. Mutatóujja görcsösen szorította a ravaszt, minden pillanatban készen az ölésre, a hórihorgas ember pedig úgy haladt előtte, hogy a legkisebb lehetőséget is kihasználja. Az alsó szoba ajtajához érkezve, az Angyal megállt.

– Nyissa ki!

Jones engedelmeskedett. Simon az ajtószárnyba rúgott és kitárta.

– Itt vagyunk, Pat! – kiáltotta.

Egy darabig várt, amíg a lány meg nem jelent. Az Angyal mellé lépett és meleg tekintettel simult Simon kabátjához.

– Úgy örülök! – mondta mosolyogva. – Úgy örülök, hogy nem téged hallottalak!

– Ja, az a kiáltás? – szólt Simon és egy pillanatra átkarolta Patriciát, de a pisztoly csöve azért Jones bordái között maradt. – Csak nem képzelted, drágám, hogy az én hangom ilyen csúnya? Sajnos, Jonesé sem volt, ami pedig igen nagy kár.

– Akkor hát ki üvöltött ilyen borzalmasan?

– Dr. Quell. Pat, kicsikém, olyan dologba keveredtünk, ami túlment minden számításunkon. Nem is végződött valami nagyon szerencsésen. Ez lesz az első alkalom életemben, amikor hasznát vehetem Claud Eustace-nak. Máskor mi magunk intéztük volna el, de ezúttal azt hiszem helyesebb, ha óvatosak maradunk.

A fogolyra nézett:

– Hol a telefon?

Jones habozott, de a pisztoly még jobban nekifeszült.

– A hallban – mondta haragosan.

– Jó – felelt az Angyal –, most használni fogjuk. Lehet, hogy ettől elmegy az étvágya… Erről jut eszembe, Pat, ha meghagytad volna az egyik virslit…

A hallba érve Templar Patricia kezébe adta a pisztolyt és a telefonhoz lépett.

– Halló! Teal főfelügyelő úrral akarok beszélni. Igen, vele, senki mással! Kérem, kapcsolja gyorsan! Itt Simon Templar beszél.

A fogoly egy lépést tett előre, öklét maga előtt tartva. Arca elsárgult. Patricia mutatóujja abban a pillanatban megfeszült a fegyver ravaszán. Kis mozdulat volt, alig észrevehető, az igaz, de Jones mégis észrevette. És elég volt ahhoz, hogy a remény minden gondolatát elűzze fejéből, amit azóta táplált, hogy a pisztoly gazdát cserélt. Az Angyal elmosolyodott.

– Halló! Maga az, Claud?… Igen, magát kérettem… Először mondhatom életemben, hogy örülnék, ha láthatnám. Azonnal jöjjön ide és hozza magával annyi barátját, amennyit csak akar. Így telefonon nem mondhatom meg, de ígérem, hogy megéri a fáradságot… Néhány halott is van a házban… Igen, remélem ebben segíthetek… Várjon, azonnal megmondom!

– Mi a ház címe, Jones?

– Találja ki maga! – szólt tompán a fogoly.

– Hát jó, kitalálom. – Az Angyal arcán földöntúli szelídség ömlött el. – Kimegyek az utcasarokra és megnézem. De mielőtt elindulnék, körülrugdalom magát a teremben, hogy meglássam, jól működnek-e a lábizmaim és vállalkozhatom-e olyan hosszú útra, mint ide az utcasarok…

– Meadowbrook Road 208. – nyögte ki dühösen a fogoly.

– Köszönöm. – Azután a telefonba szólt. – – Meadowbrook Road 208, Hampstead. Itt leszek, mikor megérkeznek. Oké, Eustace.

Egy lépést tett Jones felé:

– Másszunk csak föl megint az emeletre; fent jobb a levegő… Magaslati…

Visszavette a lánytól a pisztolyt és maga előtt hajtotta Jonest, vissza az emeletre. Patricia követte őket.

A laboratórium ajtaja tárva-nyitva állt. Beléptek. Milyen messze volt ide Párizs és Brian Quell halála… Az Angyalt sorsa gyakran sodorta olyan események közé, amelyeket egymással mégis logikai láncszemek kötöttek össze. De Simon Templar, ha már egyszer elkezdett valamit, szerette azt a maga módján befejezni.

– Már nem nagyon érünk rá – mondta Jonesnek.

– A maga bűne!

– Ez biztos. De mielőtt Claud Eustace Teal főfelügyelő úr megérkezne, néhány dolgot szeretnék még tisztázni. Azzal kezdem, hogy gratulálok magának.

– Nincs szükségem rá…

– Akkor is gratulálok. Megérdemli! Azt hiszem, már úgyis mindent kitaláltam, de hogy ne tévedjek, most elmondom, mi a véleményem. Maga pedig megmondja, hogy nem tévedek-e. – Az Angyal cigarettára gyújtott és néha-néha órájára nézve, szemlátomást élvezte a helyzetet. – Maga valamiképpen… azt nem tudom, hogyan, de nem is érdekel… megtudta, hogy dr. Quell nagyszerű és üzletileg is értékesíthető módszert dolgozott ki a fémek átváltoztatására… Elméletben az ötlet nem új, sikerült már kis mértékben előállítani egyik fémből a másikat, de olyan költséges volt, hogy nem fizetődött ki… Dr. Quell más módszerrel dolgozott és a módszer bevált.

– Elég hosszú ideig tudott beszélgetni vele… – szólt Jones gúnyosan.

– Elég ideig, hogy rájöjjek még egyre-másra… A maga következő lépése az volt, hogy megkísérelte az eljárás pontos leírását megszerezni. Maga nagyon érdekes fickó, Jones, egészen új ötletekkel dolgozik. Egy közönséges bűnöző igyekezett volna hatalmába keríteni a tanárt és kínzással kényszeríteni titka bevallására. Maga azonban finomabb lelkületű, ilyesmire nem is gondolt. Ehelyett Párizsba utazott, mert meghallotta, hogy ott él Quell öccse, akit mindenki züllött alaknak ismert. Beavatta titkába, és remélte, hogy őt bejuttathatja Sylvester bizalmába, ha másnak ez nem is sikerülne. De Brian Quellben még volt a becsületnek egy csöppnyi szikrája, amellyel maga nem számolt. Szépen végighallgatta a maga mondókáját… és akkor már túl sokat tudott. Maga nem kockáztathatta, hogy még egyszer kijózanodják. Hát elküldte a másvilágra… De a lövés nem egészen jól sikerült, az áldozat nem pusztult el azonnal. Hiába, a célzási készség isteni adottsága magában nincs meg eléggé…

Jones nem válaszolt.

– Azt is megtudta valahogy, hogy sejtek valamit Brian Quell halálának körülményeiről. Ezért hát engem is el akart kapni. Maga jött el a lakásomra, hogy megöljön. Hazudott, amikor “egyik emberéről” beszélt. Egyedül dolgozott, hiszen jól tudta, hogy nincs olyan csirkefogó, akiben ilyen fontosságú ügyben meg lehetne bízni.

Az Angyal nem tartott beszéd közben szünetet, de éles tekintete kutatott ellenfele arcán és a legkisebb izmának rándulása sem kerülte el figyelmét. Úgy olvasott benne, mint egy könyvben. Látta, hogy minden szava talál. Ezért megnyugodva folytatta:

– Mindazonáltal kíváncsi vagyok, honnan tudta meg, hogy én beszéltem utoljára Brian Quell-lel?

– Megmondhatom, ha akarja – mormogta Jones és vállat vont. – Amikor Quell összerogyott, úgy hallottam, hogy valaki közeledik a folyosón. Kimentem, hogy megnézzem, és a szél becsapta mögöttem az ajtót. Nem tudtam visszamenni. Azért hát hallgatóztam. De a folyosón csakugyan közeledett valaki…

– Akivel természetesen el kellett bánni. – Az Angyal bólintott. – De nem hiszem, hogy ma reggel csak azért telefonált, hogy megkérdezze, mennyit tudok Quelltől. Valójában a hangomat akarta hallani, hogy később utánozhassa, amikor Holm kisasszonnyal beszél…

– Nagyszerűen utánozta! – szólt közbe Pat.

Az Angyal mosolygott.

– Látja, Jones? Ha nem is fog karriert csinálni, mint céllövő artista, hasbeszélőként még felléphet! De magának ez nem kellett. Okos akart lenni minden áron. Mit gondol, maga szerencsétlen flótás, mi még sohase hallottunk az ilyen taxi-trükkökről? És hogy Patricia bedől az ilyen kezdő csínynek? Hagytuk, hadd játssza el kisded játékait a taxival, így tudtuk meg leghamarább a címét. Megjegyzem, tegnap este, amikor betört hozzám, mindjárt meg is hagyhatta volna, hogy hol lakik.

– Minek ez a sok beszéd? Mit akar ezzel?

– Kötelességemnek tartom megmondani, hogy kerültem ide. Amikor átkutattam a házat, a halott királyi futárt is megtaláltam. Ez végképp megmagyarázott mindent. Valaki, aki fémek átalakításán dolgozik, különösen ha világhírű tudós és tudjuk róla, hogy kísérleteinek vége felé jár, érdekes személyiség. A Titkosszolgálatot nagymértékben érdekli. Hiszen, ha felfedezése kiderül, ha nyilvánosságra jut, hogy tömegesen tud aranyat előállítani – ez valósággal rémületet idézne elő világszerte. Meginognának a tőzsdék, mert megszűnne a pénz aranyra alapozott értékállandósága. Úgy látszik, dr. Sylvester Quell mellett állandóan ott lábatlankodott a Titkosszolgálat egyik embere. Megtudta, hogy a kísérletek sikerültek, így hát meg kellett halnia…

A fogoly megint hallgatott és arca egy árnyalattal még sápadtabb lett.

– Két gyilkosság is szárad a lelkén, Jones – folytatta az Angyal. – No meg a professzor… Véletlen szerencsétlenség, ez igaz. De nagyon kellemetlen… Mert azt jelenti, hogy maga az egyetlen élő ember, aki az aranycsinálás titkát tudja…

Simon egy pillanatra félrenézett. Hogy miért, azt nem is tudta. De volt egy kérdés, amely egész gondolatvilágán uralkodott ebben a pillanatban, s amelyet egyenesen nem intézhetett Jones-hoz, mert ez az ember félrevezette volna. Márpedig ebben a dologban tévednie életveszélyes… Vajon tudja-e dr. Quell titkát? Hiába, megint blöffölnie kell…

A fogoly arca mozdulatlan maradt az Angyal utolsó kijelentésére és ez a mozdulatlanság nagyon is beszédes volt. Számára Templar megállapítása, hogy ő az egyetlen ember, aki Quell titkát tudja, felesleges ütés volt csupán egy már amúgy is mélyen ülő szög fejére.

– Majdnem mindent kiszedtem dr. Quellből, amíg egyedül voltunk – mondta az Angyal, előbbi bizonytalan állítását most már határozott kijelentéssé fogalmazva. – Nagyon bölcs eljárás volt, hogy a professzor titkát apránként vette ki. Külön szerencse, hogy kellő fizikai ismeretekkel rendelkezik, hogy a hallottakat meg is érti és föl is tudja használni. Maga előbb-utóbb úgyis megszabadult volna a professzortól. A maga elvei nagyon hasznosak az olyan fickó számára, mint éppen maga, de mihelyt én is belekerülök a játékba, rám nézve életveszélyesek.

– Beszéljünk rövidebben! Mit akar? – vágott közbe hidegen a fogoly.

– Várjon csak!

– Ne beszéljünk annyit. Ott az arany…

– A rendőrség pedig tíz perc múlva itt lesz. Nem, az arany rajtam sem segít. Magam is szívesen gazdagodnék meg így egyszerre, de a gazdagságot ritkán élvezi az ember, ha kivégzik. Látja, Jones, itt van a kutya eltemetve. Nem vállalhatom a kockázatot.

– Nem vállalhatja?

– Nem. – Simon tekintete olyan élesen vágódott a férfi arcába, mint a penge. – Tudja, Jones, a titok, aminek a birtokába jutott, túlságosan nagy ahhoz, hogy magánál hagyhassam. Nagyon sok dinamitot rejteget. A rendőrség azonban nem tehet maga ellen semmit. Kezüket megköti a törvény, mely lehetővé teszi, hogy maga mindent rám hárítva kibújjon a felelősség alól. Nem tudom, hogy viselkedne az esküdtszék bizonyítékaim hatására. Azt se tudom, hogy hírhedtségem nem rombolná-e le minden állításom igazolásának lehetőségét. Bennem nem bíznának, maga pedig még képviselő is lehetne… Követi a gondolatmenetemet? A rendőrség nem kényszeríthetné magát, hogy megváljon titkától…

– Maga sem kényszeríthet.

– Várjon! Hátha meg sem próbálom? De az én hírem mellett nem lőhetem le magát csak úgy egyszerűen. Másrészt viszont nem lehetetlen, hogy még egy véletlen szerencsétlenség történik itt… mielőtt a rendőrség megérkezik…

Jones leeresztett karral állt az Angyaltól néhány lépésnyire. Néhány perc óta feltűnően hallgatag lett. Fejét lehajtotta és csak szeme villogott hidegen bozontos szemöldöke alatt, mint a barna márvány. Az Angyal utolsó szavára vállat vont és fölmordult:

– Ez fenyegetés?

– Nem – felelt az Angyal. – Ígéret. Amikor a rendőrség megérkezik, meg fogják állapítani, hogy még egy szerencsétlenség történt. Mégpedig azáltal, hogy maga, Jones, szintén nekiesett annak az elektromos szerkezetnek…

VIII.

Jones nem várta meg, amíg az Angyal teljesen befejezi a mondatot, hanem ugrott. Simon tudta, hogy ez következik és elkészült rá. Hiába, nem tehetett mást. Már mióta a laboratóriumba visszatértek, tudta, hogy nem fog lőni. A férfi vetődését hirtelen mozdulattal kerülte ki és a pisztolyt Patriciának nyújtotta át. Majd szembefordult támadójával és karját Jones karja alatt átfonva, ellenfelét az ajtóig tolta vissza. Nagy nehezen abba a helyzetbe jutott, hogy Patriciának néhány szót kiálthatott:

– Ne lőj, Pat! – mondta. – Menj át a túlsó sarokba és várj ott nyugodtan. A pisztolyt csak akkor használd, ha enélkül nem tudnál kijutni a házból. Ha valami rosszul sikerülne…

Jones hátát az ajtófélfának feszítette, és nagy lendülettel lökte vissza Templart, aki egy bulldog szívósságával tapadt hozzá. Szorítása egy pillanatra sem lazult. De az Angyal testi ereje meg sem közelítette az óriásét, így ezt a hátrányát ügyességgel és mozgékonysággal kellett pótolnia. Jones mély lélegzetet vett és forogni kezdett. Tenyerét az Angyal állának feszítette és ezáltal kényszerítette, hogy ölelésén valamit lazítson. Egy újabb nekirugaszkodással sikerült leráznia magáról és messzire taszította.

Az Angyal hátratántorodott és vagy másfél yardnyira megközelítette a halálos fémtömböt. Az utolsó pillanatban megfeszítette lábát és öklével két hatalmas csapást mért Jones gyomorszájára. Az óriás kissé összegörnyedt, nehezen kapott lélegzetet és Templar fölhasználta az időt, hogy messzire kerüljön a borzasztó elektromos géptől. Majd ugrott és jobb hóna alá fogta Jones nyakát, míg balkezével jobb csuklóját ragadta meg és szorítani kezdte a gégéjét. Jones arca elkékült, úgy látszott, nem bírja már tovább. Az utolsó pillanatban keményen hátrarúgott és sarkával sípcsonton találta az Angyalt, aki heves fájdalmában lazított valamit ellenfele nyakán. Ezt az alkalmat használta fel Jones, hogy kibújjék a rettenetes ölelésből. Szétugrottak.

Új menet kezdődött. Jones lehajtott fejjel, mint a megvadult bika támadott, de az Angyal jól irányzott ökölcsapása nyomán visszatántorodott, orrából ömlött a vér. Észre sem vette, hogy az elektromos gép közelében áll. Templar könnyen odalökhette volna, de nem tette.

– Köszönöm ezt az élvezetes verekedést – mondta az Angyal röviden. – Vigyázzon jobban, mert még elfog a kísértés, bár nem vagyok barátja a hidegvérű gyilkosságnak.

Jones körülnézett és megpillantotta a veszedelmes fémtömböt: elugrott mellőle. A küzdelem egyre hevesebbé vált. Kezdtek kimerülni. Mindkét férfi nehezen lélegzett, de mindketten tudták, hogy amiért küzdenek, az nem kisebb tét, mint maga az Élet. A Föld kicsinek bizonyult kettejük számára. Imbolyogva, mint a részegek tántorogtak a szoba egyik végéből a másikba. Már-már úgy látszott, hogy mindketten nekimennek az acéltömbnek, de aztán mégis elkerülték. Simon egyszer csak megcsúszott, elvesztette egyensúlyát és az óriás ezt a pillanatot használta föl, hogy tehetetlen bábként a gép felé lökje. Templar nem álhatott ellen és hiába markolta ellenfele csuklóját, lépésről lépésre hátrált a biztos halál felé.

Patricia, aki a szoba túlsó sarkából kitágult szemmel figyelte a borzalmas élet-halál harcot, most felsikoltott. De mivel nem olyan ember volt, mint aki sikoltással vélt eleget tenni kötelességének, egymásután két lövést is leadott. A lövések egyike sem talált, de Jones észrevette, hogy még más ellenséggel is számolni kell, hát hirtelen megfordult és megpillantva a sarokban heverő saját revolverét, elengedte az Angyalt és fölkapta a fegyvert. Amilyen gyorsan csak tudott, ő is leadott két lövést. Mindkettő Templar füle mellett süvített el.

Az Angyal nem hagyta kiaknázatlanul pillanatnyi helyzeti előnyét. Megint átperdült a túlsó oldalra, eltávolodott a géptől és hatalmas ökölcsapásokkal hátrálásra kényszerítette ellenfelét. Az acéltömb már csak egy yardnyira lehetett tőle. Templar ekkor abbahagyta a bokszolást, sarkával váratlan, kemény rúgást mért Jones hasára, majd hátraugrott.

Jones hasára kapott tenyérrel tántorodott hátra és vállával megérintette az acéltömbből kivezető szigeteletlen vezetéket. Összerándult és egy hangot sem ejtett. Ökle görcsösen szorult össze a pisztoly agyán, majd rázuhant az acéltömbre és ajkán ugyanaz a furcsa grimasz jelent meg, mint a szegény professzorén.

Az Angyal tudta, hogy Jones-szal már nem lesz bajuk. Nagyot sóhajtott.

– Milyen kár – szólt halkan –, hogy még az igazi nevét sem tudjuk…

Patricia sápadtan állt mellette és a homlokát törölgette:

– A te hibád! – mondta csöndesen.

– Tudom. – Az Angyal hangja határozott volt, bár nem kemény. – Látod, Pat, ha az ember már odáig eljut a gondolataiban, hogy elkerülhetetlennek tartja egy olyan ember halálát, mint Jones, akkor legokosabb, ha gyorsan túlesik rajta. Claud Eustace mindjárt itt lesz. Sietnünk kellett. Annyit azonban elárulhatok, hogy még soha életemben nem sajnáltam valakit annyira éppen Jonest. Az is igaz, hogy nem akadtam még eddig össze senkivel, aki annyi bajt hozhatott volna rám. Ha azonban a lelkiismeretünkön is könnyíteni akarunk, ez módunkban áll. Elvégre kétszeres, illetve ha a professzort is számítjuk, háromszoros gyilkossal állunk szemközt, aki az emberiség kárára volt. Most azonban néhány dolgot el kell még intéznem. Várj itt!

Magára hagyta a lányt, és Jones hálószobájába sietett. Hamarosan megtalálta Jones fésűjét, egy ruhakefét, szappant, törülközőt és mindent, amire szükség volt, hogy ruhájának a verekedés okozta rendetlenségét helyreigazítsa. Amikor megfésülködve, megmosdva, tisztán visszatért, Patricia nyomát sem látta rajta, hogy az imént olyan verekedésben vett részt, ami csaknem a halálát okozta.

Az Angyal körülnézett. Megkereste a pisztolyából származó hüvelyt és zsebre rakta. A földön még kettő maradt, melyek Jones lövései nyomán estek le. Melléjük rakta harmadiknak az “emlékét”, amelyet Patricia talált lakásának halljában. Jones követte el a merényletet, az ő ujjlenyomatának rajta kellett lennie a kis rézhüvelyen. Azután könnyed mozdulattal átkarolta Patriciát és lekísérte a hallba. Pisztolyát és a belőle származó két töltényhüvelyt egy elhanyagolt virágágy mélyére ásta, majd visszatért a hallba, ahol a lány már várta.

Meglepődve nézett rá, amikor látta, hogy az Angyal mosolyog és ruházata kifogástalan eleganciával simul testére.

– Nem árulnád el végre, hogy mik a terveid? – kérdezte a lány aggódva.

A férfi egy karosszékhez vezette és ő maga is leült.

– Drágám – mondta Templar nyugodtan –, éppen most, alig néhány perce, hogy meggyilkoltam egy embert. Mégis azt látod, hogy itt vagyok, és nem menekülök. El is mehettünk volna és Tealre bízhatnánk az egész ügyet. De más idők járnak fölöttünk. Úgy kell tennünk, mint ahogyan a rendes gentlemanek tennének a helyünkön. Ezért hát bevárjuk a rendőrséget. De ne félj, nem lesz semmi baj, mindenre gondom volt. Most azonban maradj csöndben, mert szeretném befejezni Wilbeforce Guppról szóló költeményemet.

Töltőtollat szedett elő meg papírt és a legnagyobb hidegvérrel “költeni” kezdett.

Éppen befejezte, mikor az utca felől egy nehéz kocsi érkezése hallatszott. Nem sokkal később lépések közeledtek és Simon az ajtóhoz ment, hogy kinyissa.

– Claud Eustace személyesen! – mormogta szívélyes hangon. – Már éveknek tűnik, mióta nem találkoztunk!

A főfelügyelőt négy másik detektív követte, akik némán várták főnökük parancsait. Teal meglehetősen bizalmatlanul mérte végig az Angyalt. Tudta, hogy megint a nevetségessé válást kockáztatja, amikor hívásának eleget tett. De Templar halottakat is említett, kötelessége volt tehát kiszállni a helyszínre és nem térhetett ki. A helyzetet még súlyosbította, hogy detektíveket is hozott magával, és ha ez is az Angyal egyik tréfájának bizonyulna, akkor az egész detektívtestület napokig röhögne rajta. Már úgyis mindenféle mendemondák keringenek, mióta az a gramofonlemez ügy megtörtént. Teal főfelügyelő torkig volt már az Angyal dolgaival. Még egy kudarc és a főkapitány-helyettes bizonyosan eltanácsolja. Akkor azután már csak azt a helyet kell megkeresnie, ahol békésen meghalhat… Ilyen gondolatok keringtek a fejében, amikor megszólalt:

– Na, mi van?

– Nagyon helyes – felelt az Angyal – látom, a gyilkossági csoportot hozta magával.

Teal bólintott.

– Abból, amit a telefonba mondott, arra kell következtetnem, hogy gyilkosságról van szó. Így van?

– Hát… – az Angyal megvakarta feje búbját – ami igaz, az igaz. Csakugyan hever néhány hulla szanaszét a házban… Ha érdeklik magát…

– Hol vannak a halottak?

Az Angyal kifejező mozdulatot tett az ég felé:

–… Hát… ami gyarló porhüvelyüket illeti… odafönt. A lépcsőn kell fölmenni.

– Mire várunk még? – kérdezte türelmetlenül a főfelügyelő. – Indulhatunk.

Teal kiadta az utasításokat. Egy ember a hallban maradt Patriciával. A többi, köztük egy ujjlenyomat-szakértő is, meg egy fényképész, aki két gépet is hozott, Teal és az Angyal után mentek.

A detektívek minden percben jobban csodálkoztak, szemük egyre tágabbra meredt, míg végre úgy álltak az utolsó fejezetnél, mint akik orruk előtt látnak megvalósulni egy igazi rémdrámát.

IX.

Teal főfelügyelő elgondolkozva dörzsölgette egymáshoz vastag ujjait és az Angyal arcát kémlelve, csöndben emésztgette a hallottakat.

– Szóval szándékosan hagyta, hogy Holm kisasszonyt elrabolják, hogy aztán nyomon követhesse a tettest?

Az Angyal bólintott.

– Igazán nem tehet ezért szemrehányást, Claud. Ez a fickó elvetemült gazember volt, a társadalom ellensége, akinek érdekeltek a dolgai. Más mód nem kínálkozott az eset felderítésére. Amikor belefogtam, fogalmam sem volt még róla, hogy miről van szó, de gondoltam, hogy fontos dolog lehet, ha már előre megfontolt szándékú gyilkosságot is követtek el miatta. Alaposan meghánytam-vetettem a teendőket, s a szívem hevesen dobogni kezdett a keblemben… Apropó, keblek! Ha egyszer módját ejti és eljut a Folies Bergére-be…

– Hagyjuk most ezt! – mordult föl a detektív. – Szeretnék minden részletet hallani, attól a pillanattól kezdve, hogy ideérkeztek.

– Nos, mindenekelőtt be kellett törnöm a házba… Az első emeletről, a körfolyosóról meglestem, amikor Jones Holm kisasszonnyal beszélt. Nem sokkal később magára hagyta, ekkor én azonnal lesiettem és néhány vidám szót váltottam vele az időjárásról, meg efféléről. De ez nem sokáig tartott, el kellett tűnnöm, mert Jones közeledett. Folytattam a kutatást és így találtam rá a Titkosszolgálat emberére, aki már régóta halott volt. Jones megint fölfelé tartott és én óvatosan bár, de mindenütt a nyomában maradtam. Az orrom előtt lépett be a laboratóriumba, ahová már nem követtem, mert hallottam, hogy ott még egy ember tartózkodik. Nemsokára beszéd szűrődött ki hozzám, akkor már hallgatóztam. Olyan érzésem támadt, hogy az eljárás utolsó részletét szedi ki a professzorból. Tudományos nyelven beszéltek, egy szót se értettem az egészből. De Jones, amennyire hangja mutatta, nagyon örült mindennek, amit megtudott…

– Nem emlékszik semmire abból, amit hallott?

– Semmi olyanra, aminek előttem is értelme lett volna. Legföljebb arra, hogy a tanár aranyat tud csinálni. Quell ugyanis itt valóban aranyat gyártott. Amennyire a szavaikból kivehettem, Jones elhitette vele, hogy munkájával meggátolhatja Anglia letérését az aranyalapról. A Titkosszolgálat emberének adta ki magát, akinek az a feladata, hogy a tanár épségére ügyeljen. A készített arannyal kellett volna az Angol Bankba új életet önteni. Quell az egész mesét elhitte, mert nem értett annyira a bűnözéshez, mint Jones az atomok és elektronok játékához. Annyi bizonyos, hogy Jones igen boldognak látszott.

– Azután mi történt?

– Borzalmas üvöltés hallatszott. Soha életemben nem hallottam még hozzá hasonlót. Betörtem a terembe… Az ajtót Jones nem zárta be maga után… és még láttam, amikor a professzor utolsót rúgott a gép mellett. Úgy látszik, Jones a legnagyobb hidegvérrel lökte neki, amikor titkát már kiszedte belőle. Most ott állt mellette. Amikor meglátott, pisztolyt vett elő és miközben rám figyelt, nem vette észre, hogy a tanár lábán át kell lépnie. Megbotlott, elvesztette egyensúlyát, és ahogyan pisztolyt tartó kezével nagy mozdulatot tett, hogy biztos testtartását visszanyerje, a fegyver a géphez ért. Az áram ütése borzasztó hatású volt. Jones elesett és kezében valami furcsa görcsös állapot léphetett fel, mert összevissza lövöldözött a teremben, amíg meg nem halt. Legalább hármat lőhetett…

Teal az ujjlenyomat-szakértőhöz fordult, aki a szoba egyik sarkában dolgozott:

– Készen van már azokkal a hüvelyekkel? – kérdezte tőle.

– Éppen most fejeztem be a vizsgálatot.

Simon fölrántotta a szemöldökét:

– És mi az eredmény?

– Annyit látok, hogy nem viselt kesztyűt, aki a fegyvert töltötte… – szólt a szakértő tréfásan, de az Angyal nem mosolygott.

Békésen tűrte, hogy ujjlenyomatát erre a célra szolgáló viaszlapra levegyék, és a szakértő néhány perc múlva különleges nagyítóüvegen át hasonlította össze az egyik rézhüvelyen talált lenyomattal. Teal a szakértő mellé lépett és rezzenéstelen arccal, mint valami kövér Buddha szobor állt ott, ami nem a legbiztatóbb jelleget adta magaviseletének.

– Nincs itt, felügyelő úr, semmi hasonlatosság – szólalt meg végre a szakértő. – A két ujjlenyomat jellege merőben ellentétes. Maga is láthatja… A hüvelyen talált ujjlenyomat jellege spirális ábrájú, míg ezé a gentlemané…

– Ne nevezze ezt az embert gentlemannak! – mondta Teal komoran. – Simon Templar a neve és az Angyal néven ismeretes. Már hallott róla eleget maga is.

– Okosabb volna, ha megnéznék Jones ujjlenyomatát is, ahelyett, hogy gépiesen mindjárt engem vádol – tanácsolta szelíden az Angyal. – Már említettem, hogy ebben a dologban igazán ártatlan vagyok, hisz azért telefonáltam.

Teal a két eltorzult testre nézett. A fényképész már befejezte munkáját és éppen elrakni készült a lemezeit. Teal egyenesen a hullákhoz sietett és csak az Angyal kiáltására rettent vissza.

– Hé! Hova rohan! – ordította az Angyal őszinte ijedséggel. – Nem szeretném, ha valami baleset érné! Azt hiszem, még mindig áram alatt áll a gép!

Megtalálták a kapcsolókat és Teal felvétette Jones ujjlenyomatát. Azután kezébe vette a halott pisztolyát, amelyet alig tudott kihúzni a görcsösen összeszorult ujjak közül. Kihúzta a tölténytárat.

– Két golyó még itt van… egy hüvely pedig a töltényűrben… A szobában négy golyót találtunk, három hüvellyel… – Teal fejben számolt, azután arca ismét elborult: – Ördögi szerencséje van magának! – mondta végre.

Templar megkönnyebbült. Csakugyan szerencséje volt, mert ha több golyót találtak volna Jones pisztolyában, nehéz lett volna azt megmagyarázni. Így hatlövetű tárral kellett csak számolni, ez pedig igen valószínű volt. De Teal egyszer csak fölragyogott:

– Hát ez meg micsoda? – kérdezte gyanús szelídséggel és a pisztoly csövére mutatott, melyen az egyöntetű kék acélt hosszú fehér karmolás rútította el.

– Olyan, mintha valami nagyon kemény tárgyba ütközött volna… – vélekedett az Angyal.

– Meghiszem azt! – mondta a főfelügyelő. Szakértő szemmel vizsgálta végig a golyó okozta karcolást. Azután a detektívek is kézről kézre adták. Félrevonultak, suttogtak egy darabig, majd Teal kinyilatkoztatta a véghatározatot. Így:

– Ezt a karcolást golyó okozta, mégpedig valószínűleg olyan, amelyik Jones fegyveréből származott, de a falról visszacsapódott…

Az Angyal hasát fogta nevettében:

– Szóval Jones az egyik sarokból lőtt, mire a golyó körüljárta a szobát és a fegyver elsütőjét sebezte meg! – mondta aztán szelíd hangon. – Claud, maga zseniális! Vagyis inkább Jones kellett, hogy az legyen. Mert ha igaz, amit maga mond, akkor ez a fegyver olyan találmány, amire már évek óta vár a világ! Igen hasznos szerszám, mikor az ember szűk helyen akar célozni. Az ember kiszemel egy orra előtti pontot, a golyó elrepül, körülmegy és egyenesen a lövő háta mögött állót találja el. Roppant praktikus… lehet, hogy földkörüli útjában néhány más személyt is kilyukaszt…

– Hát akkor nem Jones pisztolya volt! – kiáltotta haragosan a főfelügyelő. – Milyen fegyvere van magának? Mutassa!

Az Angyal angyali ártatlansággal tárta szét karját:

– De kedves Claud, hiszen tudja, hogy nincs fegyverviselési engedélyem…

– Nem érdekel! Majd meglátjuk. Motozzák meg!

Az Angyal vállat vont és magasra emelte kezét. Teal kétszer is átkutatta, de semmit sem talált. Azután a detektívek léptek melléje, de ők is hasonló eredménnyel jártak.

– Ej – mondta Teal –, okosabban tesszük, ha az összes golyót kiszedjük a fegyverből és a talált lövedékeken látható huzagolás nyomokat összehasonlítjuk. Akkor megtudjuk, hogy valamennyit ugyanabból a csőből lőtték-e ki.

Borzongás futott végig Simon Templar gerincén. Ez volt az egyetlen lehetőség, amire nem gondolt. Különösen nem várta volna, hogy a medveszerű főfelügyelőnek ez a megoldás eszébe jusson. Úgy látszik, az a gramofonlemez tréfa sokkal mélyebb sebet ütött Teal lelkén, mint ahogyan eredetileg kívánta. Most mindenáron eredményt akar elérni; mindenképpen rajta akarja kapni valamin. A sérelem nagyobb figyelemre, fokozott teljesítményre serkentette.

Az Angyal tudta, hogy arcának legkisebb rándulása is áruló lehet, s megerősítheti a főfelügyelő gyanúját, aki úgyis éles szemmel leste minden mozdulatát. Ezért vállat vont s gúnyosan mérte végig a detektívet:

– Hát csak játszadozzon, Claud, én nem bánom. Ha azzal akarja eltölteni az idejét, hogy minden áron bolondot csinál magából. Ha karcolás van a pisztolyon, az éppen úgy lehet attól is, hogy Jones hozzácsapta valamihez. Van itt elég acél tárgy a laboratóriumban, amihez hozzáüthette. Hisz már említettem, hogy mennyire hadonászott, amikor az áram megütötte. Miért akar mindenáron rám kenni valamit?

– Csak merő kíváncsiságból vizsgálódom tovább – felelt a detektív hajlíthatatlanul. – Épp elég tréfát engedett meg magának eddig a mi terhünkre, így bizonyára nem haragszik meg, ha most mi tréfálkozunk egy kicsit magával.

Simon elővette cigarettatárcáját és rágyújtott:

– Szóval tekintsen magam úgy, mint akit letartóztattak? Ezt gondolja?

– Még nem – válaszolt Teal és csöppnyi fenyegetés érződött hangjában.

– Látja, ez kedves magától. Mintha óvatosabb lenne az utóbbi időben… Csak azért kérdeztem, mert ez az első alkalom, mikor tiszteletreméltó polgár módjára viselkedtem és a szabályok szerint jártam el. Most már látom, mi az eredmény. Ígérem, hogy tanulok a leckéből, és óvakodni fogok legközelebb is így tenni.

Teal összevonta szemöldökét.

– Remélem, hogy nem lesz alkalma legközelebb is így tenni – mondta. – De ez olyan esetnek látszik, ami magát más körülmények között is feltétlenül érdekelte volna. Ezért hát csak kötelességemet teljesítem, amikor mindennek alaposan utánanézek.

Simon hosszú pillantással mérte végig:

– Nincs igaza – szólt szárazon. – Őszintén bevallom, hogy ez a gondolat csakugyan átvillant az agyamon, amikor láttam, hogy Jones haldoklik. Mielőtt Quellt megölte, amikor még csak vallatta, én az ajtó mögött álltam. Épp eleget hallottam ahhoz, hogy tudjam, miről van szó. Elfoghattam volna és tudtam, milyen eszközök vannak arra, hogy valakit “rábeszéljünk” valamire. Elcipelhettem volna a házból is; itt hagyhattam volna mindent úgy, ahogy volt. Quellre és a Titkosszolgálat emberére csak hetek múlva bukkantak volna rá és nem találtak volna a világon semmit, ami az én szerepemre mutatott volna. Az aranygyártás révén az Angol Banknál nyitott számlám egyenlege világszenzáció számba ment volna. Megjátszhattam volna a jó hazafit, aki egyetlen csekkével kifizeti az összes államadósságot, és egész Nagy-Britanniát lekötelezi. Nem üldözhetett volna többé maga sem, Claud. Gondoljon csak erre! Magam szabtam volna meg, hogy mindezért mit kérek. Talán diktátor akartam volna lenni és akkor bizonyára jobb és értelmesebb törvényeket hoztam volna, mint amelyek manapság dívnak. Hozzám se mertek volna nyúlni, mert azonnal forradalom tört volna ki. Simon Templar az az ember, aki eltörölte a jövedelmi adót. Beláthatatlan lehetőségek tárultak szemem elé… és mégse!

– No?

Teal állhatatosan forgatta szájában a rágógumit, de szemét olyan figyelemmel függesztette az Angyalra, amilyent az még sohasem tapasztalt a főfelügyelőn. Templar beszéde tiszteletet ébresztett lelkében és valami – akarat ellenére – feléje vonzotta. Simon őszintesége csaknem ellenállhatatlan volt.

– Azután már tudja, mi történt. Elvetettem az egész ötletet. Azt is el kell árulnom, hogy ha Jones nem halt volna meg véletlen folytán, akkor kénytelen lettem volna magam megölni. Tessék. Ha akarja, ezt a kijelentést fölhasználhatja ellenem bizonyítékul, mert más nem nyomja a lelkiismeretemet… ebben az egy esetben.

– Nem mondaná meg, miért vetette el azt a ragyogó ötletet?

Simon kivette szájából a cigarettát és olyan őszintén felelt, hogy amit mondott, nem is lehetett más, mint a tiszta igazság.

– Olyan végtelenül unalmas lett volna életem!

Teal megvakarta állát és bambán meredt cipője orrára. Az egyik detektív éppen befejezte a golyók kipiszkálását a falból és most szótlanul hallgatta főnökének és az Angyalnak párbeszédét.

– Maga eléggé ismerhet engem, Claud, hogy megértsen – folytatta az Angyal. – Nem mondom, egy pillanatig haboztam. De aztán eszembe jutott, hogy akkor életem megszűnik veszélyes lenni. Nem viselek kockázatot, nem kerülök összeütközésbe a Scotland Yarddal és hiányozni fognak az izgalmak. Attól tartok, Claud, ilyen élet mellett meghalnék unalmamban. Azért hát meg se érintettem azt a tömérdek aranyat, ott van, elviheti. Az egészet a kormány fogja megkapni, mivel Quell családjából nem él már senki. Még a jövedelemadóm egy részét sem engedik majd el. Mindegy. Látom már, maga elhatározta, hogy mindenáron gyilkost csinál belőlem és éppen akkor, mikor olyan ártatlan vagyok, mint a ma született gyermek. Ennélfogva a jövedelmi adóm nem nagyon érdekel. És ha meggondolom, hogy szó nélkül elmehettem volna. Csak rajtam múlt…

– Kár, hogy nem tudta megmenteni Jonest és nem tette meg mindazt, amiről beszélt… – szólt Teal és a viselkedésében beállott változás olyan feltűnő volt, hogy Templar akaratlanul is elmosolyodott. – Nem ártott volna az országnak…

Simon nagyot szívott cigarettájából és vállat vont:

– Mi a fenének törődtem volna vele? Az ország megváltása mások kezében van. Ha egy birodalom szakadatlanul népének mindeneket fölülmúló kiválóságával henceg, miközben nagyszerűen beéri egy bokorra való elavult törvénnyel, ostoba tanácsokkal, és társadalmi szokásokkal, lóversenyszabályokkal, a vasárnapi magatartást előíró rendeletekkel és egész sereg más olyan ostobasággal, melyet nyafogó vénlányok és pörsenéses álszentek erőszakolták rá; ha nem képes rászánni magát, hogy megszabaduljon tőlük azáltal, hogy némi friss levegőt és józanságot bocsásson léte falai közé, és ha abban éli ki magát, hogy évekig kérődzzék olyan dolgokon, amelyeket minden karon ülő gyermeke is a saját hatáskörében tudna elintézni, akkor hogy a fenébe remélhetné bárki, hogy az ilyen társadalmon segíteni tud? Mi az ördögnek bajlódtam volna velük? Hanem most aztán határozza el gyorsan, hogy letartóztat-e vagy sem, mert ha mehetek, akkor szívesen távoznék mielőbb… Már nagyon álmos vagyok. Igazán haza szeretnék már menni.

– Rendben van – szólt Teal –, elmehet.

Az Angyal kezét nyújtotta:

– Köszönöm – mondta. – Nagyon sajnálom, ha megbántottam azzal a gramofonlemezzel. Remélem, a jövőben nem kell egymásnak kellemetlenkednünk. Ha mindketten jól viseljük magunkat…

– Ezt akkor hiszem el magáról, ha látom – felelt Teal, de mosolygott.

Az Angyal átbotladozott a detektíveken és leért a hallba, ahol Patricia már türelmetlenül várta. Teal a körfolyosóról szólt le:

– Minden rendben van, Peters! Mr. Templar és Miss Holm elmehet.

Amikor már az autóban ültek, Patricia megszólalt:

– Simán ment a dolog?

– Épphogy csak sikerült. Ilyen hajszálon még soha életemben nem függött az életem. Teal észrevett egy részt a védekezésemben, amire én nem is gondoltam. Alig tudtam kibeszélni a fejéből. Most azonban már túljutottunk mindenen, mert útközben magammal hoztam a bizonyítékot. Egy gyufaskatulyát vett elő, amelyben három sárgaréz hüvely és négy golyó volt. Véletlenül kihúztam a detektív zsebéből. Enélkül nem tehetnek semmit…

– Mit mondtál Claudnak?

– Hát, körülbelül az igazságot… – válaszolt az Angyal és gondolataiba merült.

* * *

A Scotland Yardon az egyik detektív már másodszorra kutatta végig eredménytelenül ruhájának összes zsebét.

– Akármire megesküdnék, hogy azokat a golyókat magamhoz vettem – mondta. – Úgy látszik, mégis letettem valahol a lakásban. Menjek vissza és keressem meg?

– Hagyja – válaszolt Teal főfelügyelő. – Már nincs rá szükségünk.

A St. Louis-i ember

I.

Mr. Peabody, akit felesége egyszerűen csak Tutyi-Mutyinak hívott, nem volt bolond. Ő maga hangoztatta ezt, neki pedig csak tudnia kellett. Alacsony, pocakos emberke volt, kinek vizenyős szeme alatt az orrát jelentéktelen dudorrá silányító hatalmas rozmárbajusz éktelenkedett. Ebben a tekintély forrását látta. Rettenthetetlenül bízott a rendőrség hatékonyságában, és a biztosító társaság konzervatív üzletvezetésében. E két tulajdonsága némileg megmagyarázta egyik különös szokását, amelyet az ember mindenki másnál ostobaságnak tartott volna.

Mr. Peabody a Regent-street egyik legszebb ékszerboltjának volt a tulajdonosa, és ezzel a ténnyel tette érdemessé nevét a kinyomtatásra. A Zöld Béka-banda ugyanis az ő üzletét rabolta ki egy augusztusi éjszakán. Peabody sorsa, nézetei, tutyi-mutyisága egyébként nem érdekel bennünket különösebben, de az izgalmak sorozata az ő üzletének kirablásával kezdődött.

Peabodyt a szakma kissé – hogy úgy mondjam – ütődöttnek tartotta. Az volt a szokása, hogy a legdrágább ékszereit, leghibátlanabb, legvakítóbb tűzű és legnagyobb gyémántjait, smaragdjait, rubinjait, zafírjait, az arany-ötvösművészet remekbe készült példányait a kirakatba tette, és élvezte, amint a sétálók szeme mohón legelészik a reflektorokkal megvilágított, vagyont érő árun. Mit neki páncélszekrény vagy a bankszéf! Erre a sorsra csak silány portékáját juttatta. A drága, a különleges áru, a vékony kirakatüveg mögött feküdt naphosszat. Ezt a szokását Peabodyn kívül mindenki vétkes könnyelműségnek, ostobaságnak tartotta, a Zöld Béka banda azonban Peabody jó szívének és emberszeretetének jelét látta benne.

A bandának nem volt nehéz dolga. A megfelelő orgazdákkal már előre megtekintették az árut és még a kirakatban volt, mikor az árban már megállapodtak. Néhány nappal később Joe Corrigan vezette a kocsit, Clem Enright fogta a kalapácsot és Ted Orping kezelte a kis zsákot, amelynek szája a vagyont érő portékát később elnyelte. Az egész munka négy másodpercig tartott csupán, de kétezer fontot hozott a konyhára.

Hajnalban, pontosan két órakor történt, hogy Clem Enright kalapácsa szétzúzta a kirakat üvegét, mégpedig alig húsz yardnyira a rendőrtől, aki meglepetésében nem is jutott szóhoz. Ted Orping villámgyors keze végigsöpört a rekeszen és markának tartalmát a balkezében tartott kis bársonyzsákba gyömöszölte. Mikor a Törvény őre magához tért, már csak a tovasuhanó autó számát írhatta föl, de már előre tudta, hogy ezzel mit sem ér, mert az ilyen bulikat lopott autókkal szokás végrehajtani.

– Derék munka! – jelentette ki Ted Orping elégedetten.

Keményarcú, fiatal gengszter volt, egyik tagja annak az új típusnak, amely még nem honosodott meg Angliában és amelynek bűnözési hajlam és módszere amerikai szokásokhoz s bűnügyi filmekhez igazodik.

– Nem valami nehéz eset – szólt Clem Enright és vállat vont.

Szerette volna átvenni Ted Orping modorát, de hiányzott belőle annak határtalan nemtörődömsége. Az utánzat silány utánzat maradt és Ted Orping árnyékában Clem Enright mindig félszegen húzódott meg.

Ted Orping a félhomályban kikémlelt az ablakon és odaszólt a sofőrnek:

– Hé, Joe! Ideje már, hogy kelet felé forduljunk. Nem hiszem, hogy a rendőrség még ma éjszaka utánunk vetné magát.

A sofőr bólintott. Befordultak és a Regent’s Park nyugati szélénél még egy kanyart tettek, de olyan éles ívben, hogy Ted Orping hátrazuhant az ülésen.

– Megbolondultál? – szól előre. – Csak nem akarod, hogy most kapjanak el gyorshajtásért?

A sofőr megint bólintott és hirtelen dél felé kanyarodott.

Ted Orping fölmordult. Régi vágya volt, hogy társai főnöknek ismerjék el, a Nagy Ágyúnak, akinek szava törvény, aminek ellenvetés nélkül és azonnal engedelmeskedni tartozik mindenki. De Joe Corrigan ezúttal nem sok jelét adta annak, mintha ezt a szempontot figyelembe venné. Aztán meg neki is széles válla volt és szürkén villogó szeme. Önálló! Lehet, hogy túlságosan is az, gondolta Ted Orping. Joe Corrigan ragaszkodott ahhoz, hogy a munka előtt felhörpintsenek egy pohár italt. Be is ment a kocsmába, pedig ő, Ted Orping ezt határozottan ellenezte… Meglehet, hogy Joe idővel ki akar törni a szárnyai alól… Ted keze a csípőjére tévedt és megtapogatta pisztolyát. Négy-öt évvel ezelőtt sohase jutott volna eszébe, hogy Joe Corrigant függetlensége és engedetlensége miatt meggyilkolja. De azóta megtanulta, hogy fegyelem nélkül nem lehet együtt dolgozni…

A kocsi hirtelen balra fordult, majd megint jobbra. Újabb parkhoz értek és az úton egy ezüstös fényben csillogó, magányosan álló autón kívül semmi sem látszott. A sofőr egyenesen az ezüstös kocsi mögé hajtott és a fékpedált olyan erővel nyomta meg, hogy a bent ülő két ember előre bukott. A kocsi keservesen nyikorgott és megállt.

– Mi a fenét jelent ez…? – mordult föl Ted Orping és megrázta a sofőr vállát.

Az hátrafordult és Ted Orping csaknem hanyatt esett. Szája ostobán tátva maradt.

A Zöld Béka banda két tagja felrántott szemöldökkel és kikerekedett szemmel bámult a sofőr arcába, aki Joe Corrigan ruháját viselte ugyan, de… nem Joe Corrigan volt.

A félhomályban is látták, hogy harcias külsejű, napbarnított férfiarc tekint rájuk, elefántcsontfogai vidáman ragyognak a két meglepett fickó szeme közé. Amikor megszólalt, olyan modorban beszélt, mint aki sajnálja, hogy kellemetlen közölnie:

– Megérkeztünk. Remélem, fiúk, kellemesen utaztatok és egyikőtök se fázott meg… Köszönöm a munkát is… A legjobb és legügyesebb eljárás volt, amit eddig láttam.

Ted Orping megnedvesítette kiszáradt ajkát.

– Ki maga? – kérdezte hebegve.

A sofőr elmosolyodott. Barátságos, sima mosoly volt ez, de mégse valami biztató. Még kevésbé lehetett annak tekinteni, amikor a kocsi belsejét a vezető ülésétől elválasztó üvegablak magasságában egy automata pisztoly jelent meg, amely az idegen kezében folytatódott. Olyan volt, amely minden pillanatban halálossá válhat. Ted Orping látott már ilyen mosolyt… a filmeken.

– Én az Angyal vagyok – mondta az idegen. – Feltételezem, hallottak már rólam. Azt hitték, nyugalomba vonultam? Sajnálom, igazán sajnálom, ami Joe-val történt. Egy kis baleset érte, amikor a kocsmából kifelé igyekezett. Így maguk sofőr nélkül maradtak volna… Nem akartam, hogy ilyen csalódásban legyen részük, ezért hát magamra vállaltam a munkát… Szeretném, ha a kezét nem mozdítaná el a melléről, Ted… Olyan hogy is mondjam… olyan idegessé tesz, ha nem látom.

A pisztoly csöve megmozdult és Ted abbahagyta a próbálkozást. Keze, amely az imént még fegyvere felé igyekezett, most kénytelen-kelletlen visszatért a mellére.

Az Angyal hosszú keze átnyúlt a résen és elvette a fekete, jól megtömött bársonyzacskót. Azután bíráló, mérlegelő fejmozdulattal lengette meg a Zöld Béka banda két hoppon maradt tagjának orra előtt.

– Elég szép summát ér… – mormogta kedvesen. – De attól tartok, hogy túlságosan elkapatnátok magatokat, ha ennyi pénzetek volna és hamarosan a sittre kerülnétek. A tékozlás a ti társadalmi osztályotokban nagyon gyanús… Még rászoknátok a havanna szivarra is… Ezért hát sokkal helyesebb, ha én őrzöm meg a számotokra. Á, igen… szivar. Az az ember, aki nem szokta meg szívdobogást kap tőle! – Majd fontoskodva tette hozzá: – Ez roppantul egészségtelen! Egyébként kézcsókom és üdvözletem a banda többi tagjának. És ha egyszer megint azt hallanák, hogy nyugdíjba vonultam, hát magukra bízom, hogy mennyi hitelt adnak az effajta mende-mondának. Remélem, hogy megfelelnek rá. Az embert sohase ismerhetik eléggé…

Nem ok nélkül beszélt így és ennyit.

Ted Orping időközben megélénkült. Vad, visszafojthatatlan kétségbeesés fogta el. Az nem lehet, hogy ekkora vagyon ússzon el az orra elől! Nem tűrheti, hogy ennyire becsapják és kigúnyolják. Nem lehet, hogy hiába álmodozott annyi szépről! Nem lehet, hogy ennyire féljen egy ostoba revolvertől, még akkor se, ha az halállal fenyegeti! Be kell bizonyítania, hogy nem fél ettől az ismeretlentől, akiről már annyi mindent hallott. Már csak azért sem, hogy Clem Enright előtt fönntartsa a tekintélyét. Nem tudni, mi volt a végső oka, de Ted Orpingot állati bátorság fogta el és vad, kétségbeesett mozdulattal vetette magát az Angyal pisztolyt tartó kezére. Az pedig meghúzta a ravaszt.

Dörrenés nem hallatszott, csak valami éles szisszenés. Vékony szalmiákszesz sugár spriccelt ki a revolver csövéből, olyan alakban, mint egy jégcsap. Egyenesen Ted Orping szeme közé. Szétterült az arcán, borzasztó kínt okozva marta szemgolyóit és tüdejét fojtó ammóniák gőzökkel telítette. Ted Orping levegő után kapkodva zuhant vissza ülésére és az Angyal kilépett a kocsiból. Clem Enright olyan pirinyóvá zsugorodott össze, hogy alig lehetett észrevenni.

Az Angyal a kis zsákkal együtt kocsijához sietett, melynek motorja már halkan duruzsolt. Beült a lány mellé és az ezüstös kocsi a következő másodperben sebesen elszáguldott.

Néhány perc múlva hátradőlt ülésén és fölkacagott:

– Ez aztán nagyszerű volt! Nem vetted észre, Pat, hogy mindig a legegyszerűbb ötlet a legjobb?

Patricia Holm a kocsit az egyik mellékutcába vezette és mosolyogva fordult a férfi felé:

– Azt hiszem, Simon, te lelkiismeret nélkül születtél.

– Hát… ezt nyugodtan mondhatod.

Fél óra múlva megmosdva, elegánsan ültek egy előkelő bárban és könyvekről beszélgettek, meg néhány fordulót táncoltak. Aki az Angyalt csak innen ismerte, nehezen hitte volna el, hogy egy bizonyos St. Louisi gentleman őt tartja legveszélyesebb ellenfelének és úgyszólván az egyetlen akadálynak, hogy megvalósítsa nagyszabású terveit, melyek most érlelődtek.

II.

St. Louis városa nem nagyon hencegett azzal, hogy Tex Goldmant is polgárai közé sorolhatta. Közismert, hogy öt különböző alkalommal, a legcsodálatosabb körülmények között menekült meg a törvény szigorú kezétől, és pedig úgy, hogy gépírókkal, altisztekkel és hivatalnokokkal egyformán jó viszonyban volt, sőt még egy bírósági fűtővel is, aki a legnagyobb pártfogónak számított, mert némely rendőrkapitányok és bírák “ettek a kezéből”. Ezeket ugyanis rendszeresen jutalmazta az “alap”-ból, amelyet a “bűnözők elleni hivatásos védelem” megszervezésével szedett össze. Tex Goldman tudta, hogy a város harmadik számú közellenségének számít és még nagyobb karrier állt előtte, amikor egy váratlan és sajnálatos esemény folytán barátai hosszabb szabadságra küldték. A kínai negyed mosodatulajdonosai ugyanis vonakodtak biztonságuk szavatolásáért bizonyos járadékot fizetni, minélfogva Tex Goldman érett megfontolás után elhatározta, hogy mégis rábeszéli a makrancoskodókat. Rábeszélés közben pisztolygolyója véletlenül éppen a kínai mosodás-szakszervezet vezérének, a hatalmas és tekintélyes Tongnak szívébe fúródott. Tong örökre elnémult és így Tex Goldman sohasem tudta meg, hogy rábeszélése milyen eredménnyel járt. Ez délután történt. A kínai negyedben még az éjszaka beállta előtt megszólaltak a harci gongok. Tex Goldmant nem olyan fából faragták, hogy megijedjen, ezért hát inkább megfogadta barátai tanácsát, és egészségügyi okokból elhagyta St. Louis városát, amely mindig bőkezű hazája volt.

New Yorkba ment, de azonnal honvágya támadt. Odahaza megszokta, hogy “Nagy Ágyú”-nak számít és mit talált itt? Közönséges, kisvárosi kezdőnek tartották. Ha tiszteletet parancsoló módon lépett föl, azonnal megfenyegették, mondván, jó lesz, ha vigyáz. Túl nagy fiú volt ahhoz, hogy a Broadway-császárok testőrségében húzódjék meg, de viszont túlságosan kicsi, hogy egyenrangú félként tárgyalhatott volna a Manhattan Island környékének alvilági királyaival. A két hasznos véglet között imbolyogva senkinek sem kellett, és ráadásul megtudta, hogy Tong emberei mindenütt a nyomában vannak. Ilyen körülmények között határozta el, hogy működési területét az Óvilágba helyezi át, ahol az emberek még ostobák és maradiak, az újítókra pedig fényes karrier vár. Azzal az eltökélt szándékkal ült hajóra, hogy új színt, új stílust visz az Óvilágba és egyes bűnözési ágakban úttörő munkára lesz alkalma.

Amikor Angliában partot ért, azonnal körülnézett és munkához látott.

Hatalmas, tagbaszakadt ember volt, úgyszólván született gyilkos, akinek nincsenek lelkiismereti aggályai: eredeti példány azok közül, akiket Ted Orping rajongó lelkesedése övezett és minden erejével utánozni próbált.

– Vagyonok hevernek itt kiaknázatlanul mindenki részére, még az átlagembernek is, csak szervezkedni kell. De mi haszna, ha csupa olyan léhűtő dolgozik a szakmában, aki éppen csak, hogy a revolver két végét tudja megkülönböztetni egymástól! Kiváló szervezőre volna szükségük, olyanra, aki valóban érti a dolgát, mert jó iskolát végzett, ilyen pedig csak egy van: Tex Goldman!

Ezt a lelkesítő beszédet Ronald Nilder előtt tartotta, aki nem bizonyult valami lelkes hallgatóságnak.

– Nem hiszem, hogy tervei ebben az országban is beválnának – mondta Nilder félénken. – Ezek undorodnak a gyilkosságtól, ilyenre csak a legvégső esetben fanyalodnak, és a rendőrséget sem lehet huzamosabb időn keresztül az orránál fogva vezetni.

– Bízza csak rám! – felelt Tex Goldman. – Azt hiszi, a rendőrséget nem lehet megvesztegetni? Attól függ, mennyit kínál nekik. Bizonyos összegen felül eltűnnek a lelkiismeret aggodalmak…

Nilder szánalmas arckifejezéssel ült a karosszék sarkán. Vézna, inci-finci emberke volt, alsó ajka lelógott és most izgatottan szorongatta esernyőjét. Tex Goldman jól ismerte üzleteit és ezúttal szerette volna ismereteit gyümölcsöztetni.

– Nem szeretem ezt a dolgot, Mr. Goldman – mondta Nilder.

– Az engem egyáltalán nem érdekel – válaszolt a St. Louisi ember sötéten. – Legföljebb olyasmivel kell majd foglalkoznia, amit nem szeret. Elég, ha megteszi, amit parancsolok, az érzéseivel pedig szabadon rendelkezhetik. Magának egy gyönyörű motoros-yachtja van és jó összeköttetése a Csatorna túlsó oldalán. Ha jó fiú lesz, akkor nem lesz bajunk egymással. Azt se bánom, ha a pisztoly munkát rám bízza. Ellenkező esetben a Scotland Yard már a következő napokban… föltűnő érdeklődést mutatna a maga kis vállalkozásai iránt…

Nilder felnyögött. Nem szerette, ha üzleti ügyét ilyen megkülönböztetett tapintattal írják körül. A Nemzetközi Vaudeville Ügynökség, amelynek tulajdonosa volt, teljes virágjában állt és Európa minden részén kívül, Dél-Amerikába is szállított artistákat. Megesett, hogy a kabarék, amelyekkel összeköttetésben állt, nem feltétlenül a tiszta művészetnek szentelték műsorukat, de tekintve, hogy a szerződtetett lányok rokonai rendszerint már nem éltek, eddig a rendőrség sem tett fel zaklató kérdéseket. Nilder lelkiismerete tiszta volt. Mint derék és egyszerű üzletember, akár csak a fűszeres vagy a mészáros, pusztán azzal törődött, hogy a jelentkező keresletet kielégítse anélkül, hogy a hatóságok figyelmét különösképpen magára irányítaná. A “kabaré”-üzlet azonban már kimerülő félben volt és Ronald Nildernek más bolt után kellett szimatolnia, ahol kisebb a verseny.

– Ha elkapnak bennünket, az biztos börtön! – mondta Nilder.

– Az is börtönt jelent, ha máson csípik rajta – szólt a St. Louisi, jelentős pillantást vetve rá. – De ne féljen. Amit akarok, az csupán annyi, hogy összeszedje a megfelelő embereket. Hétfőn megkezdheti a munkát.

Tex Goldman egy tucat tízfontos bankjegyet húzott elő az asztalon és Nilder felé csúsztatta. A kis ember zsebébe gyűrte a bankókat és felállt. Félt ettől az embertől, rettegett hidegtekintetű, fekete szemétől, megborzadt arra a gondolatra, hogy a rendőrség valamit megtudhatna viselt dolgairól. Az erőszak nem tartozott szakmájába, még akkor sem, ha közvetlen részt nem kellett vállalnia benne és busásan megfizették. Most fejére tette kalapját és kifelé indult.

– Jó, Mr. Goldman, elintézem, amit akar.

– Csak egy pillanatra még! – kiáltott a St. Louisi. Utána sietett és az ajtóban megállította. Megragadta kabátja hajtókáját és magához húzta. – Barátok között nem helyes, ha az egyik a másikat elárulja. Detektívekre gondolok… Nem szeretném, ha ilyesmit kellene magáról hallanom. Érti? Nincs rá okom, hogy mondjam, de mégis mondom. Érti? – A férfi sötét szeme villámokat szórt. – Labdázunk egymással… bármikor, bármelyikünk elejtheti a labdát…

Nilder nagyon is megértette a homályos szavakat. Úgy érezte, hogy teste ólomból van, és egyre csak olvad. A végén már egészen kicsi volt. Csak keservesen jutott ki Tex Goldman lakásából.

A lakás a Baker Street közelében volt, modern berendezésű és óriási lakbérű, de megvolt az az előnye, hogy az első emeleti helyiségekből remek tűzkijárat vezetett le az utcára. Hiába no, az ilyesmit meg kell fizetni.

Nilder nyolc órakor távozott el. Goldman nyomban átöltözött, szmokingot húzott, majd pedig fejére csapva vadonatúj panamakalapját, a Berkeley-hez ment vacsorázni. Vacsora után pedig egy bárba hajtatott, leült egy asztalhoz és pezsgőt rendelt. Megérkezése után néhány perccel egy lány ült asztalához, akivel ugyanazon a helyen már többször is találkozott.

– Azt hiszem kislány, maga túl jó ide – mondta neki. – Megérdemelne már egy kis pihenést.

Ezt már többször is említette, és a lány mindig ugyanazt a választ adta:

– Ha magával mennék, megpihenhetnék?

Tex Goldman elmosolyodott és szivarra gyújtott. Tudta, mit akar, és hogyan szerezze meg. Ilyen irányban szakértő volt és türelme végtelen.

Két óra után a lánnyal együtt hagyta el a helyiséget, és egy taxival visszavitette magát a Baker Streetre. Lakásában azonnal átöltözött, levetette a kényelmetlen kemény gallért és selyem köntösbe bújt. Azután elterpeszkedett egy fotelban és belemélyedt az újság tanulmányozásába.

Fél óra múlva megszólalt a csengő és kinyitotta az ajtót. A vörösszemű Ted Orping állt kívül, magából kikelve és mögötte húzódott meg Clem Enright, aki minél kisebbre igyekezett összegörnyedni.

– Na, mi van?

Ted Orping minden arcizma zavart és kínt árult el. Clem Enrighté még inkább. De Tex Goldmant mindez nem hatotta meg. Beengedte a Zöld Béka banda embereit és komoran zárta be mögöttük az ajtót. A szalonba érve Clem Enright leült, de csak a szék sarkát merte elfoglalni, míg Ted Orping haragos lendülettel vetette magát a legközelebb álló fotelbe.

– Főnök – mondta Ted Orping –, kifosztottak minket! Nincs mit szépíteni a dolgon…

Goldman figyelmesen leharapta szivarjának a végét. Az izgalomnak nyoma sem látszott rajta.

– Hogy történt?

– Corrigan hibájából. Joe inni akart, mielőtt a munkát elkezdjük és Sam Harp kocsmájához hajtott. Felhörpintettünk két pohárkával, azután visszamentünk a kocsihoz. Clem ment elöl, én követtem, Joe utánam jött. Legalábbis mi azt hittük, hogy Joe. Csak annyit láttunk, hogy Joe ruháját viselte. A képét nem láthattuk, mert háttal ült nekünk a volán mellett. Tökéletes rendben végrehajtottuk a munkát és visszajutottunk a kocsihoz. A sarkon egy rendőr állt, de még mozdulni sem tudott, mire mi már elhajtottunk. Azután a Regent’s Park felé vitt bennünket és az egyik sarkon megállt. Még mindig szentül hittük, hogy Joe ül a kormánynál. Megkérdeztem tőle, mi a fenének állt meg. Erre megfordult. Akkor láttuk, hogy nem Joe.

– Hát ki volt?

– Az Angyal. – Ted sötéten meredt Goldman arcába és keze fejével megtörölte száját. – Fegyvert fogott ránk és elvette a zacskót. Rá akartam vetni magam, mire pisztolyából vegyszert spriccelt a szemembe. Egy másik kocsi már járó motorral várta. Én még legalább egy negyed óra hosszat vak voltam. Clem vezette a kocsit idáig…

Tex Goldman szivarja elaludt. Egy papírkosárba dobta. Azután megszólalt:

– Hol van Corrigan?

– Tudja fene! Egyenest idejöttünk.

Goldman ujjai idegesen doboltak a karosszék oldalán. Szemében sötét tűz lobbant Ted Orping felé:

– Nem azért vagyunk, hogy kifosszanak bennünket, hanem azért, hogy minden lehetőt megszerezzük magunknak. Minden akadályt erős kézzel kell elhárítanunk. Gyorsan és habozás nélkül. Sem az Angyal, sem árulók, sem mások nem lehetnek utunkban. Keserves lesz annak, aki mégis megteszi. Van pisztolyod. Arravaló, hogy használjad. Megértettél?

– Meg.

– És neked, Enright, van pisztolyod?

– Nnn… nincs, uram.

Goldman egy szekrényből pisztolyt vett ki és odadobta Enright-nek.

– Most már van. De nem dísznek adtam. Közöttünk nincs helye árulásnak. Fölösleges lenne arról beszélni, hogy mi lesz az áruló sorsa. Megértetted?

– I-igen, uram.

Megtapogatta az automata kékes acélját és megborzongott. A fegyvert mély tisztelettel vágta zsebre a tartalék töltényekkel együtt.

– Hasznát veszem, uram – mondta és nagyot sóhajtott, mert magán érezte Ted Orping fitymáló tekintetét.

Az ajtó csengője ismét megszólalt.

– Nézd meg, ki az – fordult Tex Orpinghoz.

Orping fölállt és néhány pillanat múlva Joe Corrigannal tért vissza. Corrigan kócos volt, nyakkendője piszkos és elferdült, ruhája pedig olyan állapotban lógott testén, mintha valami tüskekerítésen rángatták volna keresztül. Nehéz lélegzettel állt a szoba közepén és tekintete egyik arcról a másikra tévedt.

Goldman undorral mérte végig.

– Mi a fenének jöttél ide ilyen állapotban? Azt hiszed, reggel három órakor vendégeket fogadok?

– Sajnálom – szólalt meg Corrigan határozottan –, de azt hittem, jobb, ha azonnal idejövök és jelentem, hogy mi történt.

– A legnagyobb részét már hallottam. De mi történt veled?

– Bementem Sam Harp kocsmájába. Ted sietett és én hátramaradtam, hogy fizessek. Sam különterme és a mellékajtó között sötét folyosó van. A mellékajtó felé igyekeztem, mikor hátulról valaki egy kloroformos kendőt dobott a fejemre. Mikor fölébredtem, egy téglarakáson találtam magam, Samék közelében.

– Hogyan magyarázta meg Harp a dolgot?

– Semmiről sem tudott. Azt mondja, hogy a belső terem ajtaját bezárta utánunk és az ismeretlen a folyosón leselkedhetett.

– Nem is sejted, ki lehetett az a másik ember az Angyalon kívül? – kérdezte Goldman nyugodtan.

– Fogalmam sincs róla, Mr. Goldman. Nem tudtam, hogy ketten voltak… Egyiket se hallottam beszélni…

Corrigan hangja elcsuklott. Tex Goldman szúrós tekintete tőrként járta át. Ted Orping is fölállt és keze a nadrágzsebe felé csúszott.

Tex Goldman könnyedén kivette a szivart a szájából:

– Nem vettem észre rajtad valami nagy meglepetést, amikor az Angyal nevét említettem. Kitől tudtad, hogy ő volt az?

– Ne… nem tudtam… Senki sem mondta, Mr. Goldman… Azt gondoltam, hogy…

– Te gazember!

Goldman úgy pattant föl a karosszékéből, mint a rigó. A hosszú ír elé ugrott és egyik kezével megragadta a gallérját. Másik keze úgy siklott végig Corrigan zsebeinek tartalmán, mintha kígyó lett volna. Az egyik zsebből egy marék vadonatúj bankó bukkant elő. Kegyetlen mozdulattal hátralökte az embert.

– Áruló! Eladtál minket az Angyalnak!

Goldman a bankjegyeket Corrigan lába elé dobta.

– Takarodj innen!

– De hallgasson meg, Mr. Goldman… én nem…

– Takarodj!

Ted Orping megpöndörítette Corrigant és kilökte az ajtón. Amikor visszatért a szobába, pillantása keresztezte Tex Goldmanét. A St. Louisi alig észrevehetően bólintott. Ted Orping azonnal sarkon fordult és már a kapu előtt utolérte Corrigant.

– Nem sétálnánk egy kicsit, Joe? – kérdezte nyájasan.

– Lépj le! Nem kell a társaságod! – mondta Joe Corrigan durcásan.

Ted Orping karonfogta:

– Ugyan, hagyjuk már ezeket a hülyeségeket, Joe! Nem érted meg a főnököt. Természetes, hogy gyanakodnia kell, hisz nem valami biztatóan hangzott, amit mondtál… De most olyan ingerült, hogy nem tehetek érted addig semmit, amíg le nem csillapodik…

– Senkit sem árultam el! – mondta Corrigan. – Egy pasas zsebéből loptam a pénzt ma reggel…

– Persze, persze. Erre előbb is gondolhatott volna a főnök. Most már értem…

Végigsétáltak a Baker Streeten, majd befordultak a Marylebone Roadra. A Regent’s Park közelében Orping jobbra-balra forgolódott és megszemlélte a környéket. Már háromnegyed négy volt. Egy lélek sem járt a közelben.

– Mi a bajod? – kérdezte Corrigan hirtelen és megállt.

Ted Orping válasz helyett ismét körülnézett.

– Itt jó lesz – mondta.

– Mire?

– Hogy megkapd, amit érdemelsz, te patkány!

Háromszor lőtt, még mielőtt Joe Corrigan kinyithatta volna a száját.

III.

Simon Templar csak néhány nap múlva érkezett vissza Amszterdamból. Ha ékszerekhez jutott, sohasem értékesítette Angliában, ehhez ott túlságosan is jól ismerték. Régi elve volt, hogy az óvatosságot sohasem lehet eléggé túlzásba vinni. Háromezer fonttal lett vastagabb.

Peabodyval szemben nem volt lelkiismeret-furdalása. A biztosító társaságok kárának legnagyobb részét megtérítik, a különbség pedig olyan veszteség, amelyet megérdemel az az ember, aki állandóan kihívja a sorsot maga ellen. A biztosító társaságokat Simon nem sajnálta. Régi véleménye volt, hogy ezek az intézetek mindenkinek a pénzét szívesen elfogadják, és olyan járulékokat szabnak meg, amelyek a vállalt kockázat mértékét mindenkor jóval felülmúlják és ezért egy kis érvágást nyugodtan el tudnak viselni.

Mikor azonban Londonba érkezett, a biztosító társaságok nagyobb zavarban voltak, mint már évek óta.

Patricia Holmmal a Haymarket-repülőtéren találkozott. Az egyik lap címfelirata már messziről ordított feléje.

“ÚJABB BANKRABLÁS”

A cím azonban nem sokat mondott neki. Azután Oddeninohoz ugrottak be egy cocktailre. Itt egy másik lapból arról értesült, hogy Joe Corrigant agyonlőtték.

– Szegény ördög! Milyen ostoba volt, hogy visszament! Legalább valami okos mesét eszelt volna ki!

A cikk röviden arról is beszámolt, hogy találták meg a holttestet. Carrigan kétes hírű fickó volt, sötét kapcsolatairól tudott a rendőrség. Remélték, hogy a gyilkost hamarosan kézre kerítik.

– Tegnapelőtt találkoztam Claud Eustace-szel – mondta Patricia. – Szavaiból arra kellett következtetnem, hogy reménytelennek tartja a gyilkos kézre kerítését.

– Pedig nem volna nehéz eset, ha annak a háznak a portása, amelyben Tex lakik, felismerné a holttestet. Ámbár a lapokban megjelent fénykép nem valami nagyon hízelgő Joe-ra. Nézetem szerint vagy maga Tex, vagy Ted Orping a gyilkos. Az a bárgyú Clem nem ért az ilyesmihez…

– Még valamiről be kell számolnom – szólt Patricia. – Néhány gyanús külsejű fickó ólálkodott a Manson Place körül.

Az Angyal összeráncolta a homlokát.

– Volt valami kellemetlenség?

– Semmi. De vigyáztam, hogy éjszaka ne érkezzem haza túl későn.

– Úgy érzem, okosabb, ha egy időre lakást változtatok. Vagy nincs kedved megnézni a helyi hatóságok arcát, mikor Tex sortűzzel árasztja el S. W. 7-t?

Az Angyal szokása volt, hogy ilyen könnyed megjegyzéssel térjen napirendre a veszély fölött, pedig most mindenki másnál jobban tudta, hogy Londonban még olyanok is állandó életveszélyben vannak, akik nála sokkal több érvre hivatkozhattak, hogy békében hagyják őket. Az Angyal sohasem kívánta a biztonságos életet, de sokan többre becsülték a maguk életét.

Még be sem fejeződött az ebéd, amikor az Angyal már többet tudott. Néhány nap óta Londonban furcsa események zajlottak le. Templar mindegyik mögött Tex Goldman kezét vélte felismerni. A Peabody-féle betörési kudarc után a munka újult erővel és fokozott durvasággal indult meg. Minden esetben gyilkossággal is párosult, ami az emberekben lassanként megrendítette a Scotland Yardba vetett bizalmat és az élet bizonytalanságának az érzését keltette. A Peabody-féle betörést követő napon egy másik ékszerüzletet fosztottak ki a Bond Streeten és ugyanaznap éjszaka egy kisméretű, de tartalmas fali széf ürült ki a Tottenham Court Roadon. Ezalatt néhány álarcos bandita revolverrel tartotta vissza a bámészkodó kis csoportot és fedezte társainak visszavonulását. A rendőrt, aki erélyesen lépett fel, minden huzavona nélkül, egyszerűen agyonlőtték. Ezek után érthető, hogy a tanúk meglehetősen hallgatagon viselkedtek és semmire sem akartak emlékezni.

Másnap délben a Metropolitan Bank bettersea-i fiókjába törtek be ugyanazok az emberek. A pénztáros megkísérelte, hogy az asztalfiókjába rejtett revolver után nyúljon, de kezét már nem tudta visszahúzni, mert időközben meghalt. A banda több mint kétezer font készpénzt vitt magával.

Miközben a Scotland Yardon úgyszólván minden detektívfelügyelő összeveszett tehetetlen haragjában, a rablók egy edmontoni bankfiókot tiszteltek meg látogatásukkal. A személyzet – élénken emlékezve a Metropolitan Bankban történt gyilkosságra – semmi ellenállást sem fejtett ki.

A Scotland Yardon konferenciák végtelen sora kezdődött. Fegyveres, civil ruhás rendőröket vezényeltek minden “veszélyeztetett” helyre. De honnan lehetett tudni, hogy melyik hely a veszélyeztetett? Az eredmény csak annyi volt, hogy másnap nem bankfiókot látogattak meg a rablók, hanem egy autót tartóztattak fel, amivel egy nyilvános könyvtár személyzetének egész heti fizetését szállították. Ezerötszáz font tűnt el. Egy rendőr is jelen volt a rablásnál, taxiba ugrott és a gengszterek után vetette magát. De nem tudta elmesélni, hogy mit látott, mert időközben meghalt. A menekülő autóról nagykaliberű céllövőfegyverrel oltották ki az életét.

Izgalom lett úrrá a városon és az embereknek a közbiztonságba vetett hite napról-napra gyöngébb lábon állt.

– Megfélemlítjük őket – magyarázta Tex Goldman. – Ez az egyetlen mód. Nem adunk rá időt, hogy sokat gondolkozzanak és az újabb terveinket ellensúlyozzák. Egy-két nap múlva örülnek majd, ha békén hagyjuk őket.

– Akármibe fogadnék, hogy így lesz – tódított a szón Ted Orping.

Automatikusan Goldman szárnysegédjévé lépett elő. A merészebb, gyilkosságokkal egybekötött rablásokat mindig ő vezette és a fegyvert sem adta ki szívesen a kezéből. Nézete szerint az ember saját magában bízhat meg leginkább.

– Csak az Angyallal találkozhatnék még egyszer! – mondta Ted és nagyot húzott az előtte álló brandyből.

– Erre is sor kerül majd – felelte Goldman. – Megtudjuk, mihelyt megérkezik. Magam is szeretném már látni…

Kérdés, vajon Tex Goldman örült volna-e, ha tudja, hogy erre a találkozásra az Angyal nem csekélyebb türelmetlenséggel vár, mint ő.

Az alkalom merő véletlenségből hamarább következett be, mint ahogy az Angyal gondolta. Aznap este, amikor Simon már nagyrészt ismerte a távollétében történt eseményeket, egy Beak Streeti vendéglőben vacsoráztak. Tizenegy óra felé hagyták el a helyiséget és mellékutcákon a Shaftsbury Avenue felé sétáltak, azzal a ki nem mondott mellékgondolattal, hogy lefekvés előtt betérnek még valahová egy feketére. Éppen befordultak az egyik sarkon, amikor egy kapuból a St. Louisi férfi alakja bukkant elő. Simon villámgyorsan ragadta meg Patricia karját és a ház egyik mélyedésébe vonta. A lányt a falhoz támasztotta és eltakarta testével, hátat fordítva az amerikai gyilkosnak.

– Ez Tex! – súgta Patriciának. – Tegyél úgy, mintha az orrodat púdereznéd, akkor talán megláthatjuk a tükörben!

Patricia először látta a rablóvezért. Érdeklődéssel figyelte arcvonásait.

– Ez az a fickó, aki a zavarokat okozza – mondta Simon Templar. – Mi a fenét kóvályog ez itt ilyenkor?

Amikor Tex továbbment, Templar megfordult és szemügyre vette a kaput, ahonnan a rablóvezér előbukkant. A kapu fölött diszkrét neonbetűk hirdették, hogy a Baytree Club előtt állnak. Éjszakai lokál volt, az előkelő és gazdag polgárok mulatóhelye, egyike azoknak, amelyek mellett a közönség napközben közömbösen halad el, de amelyekre azonnal felfigyel, mihelyt a neon hívogató fénye kigyullad.

Az Angyal Patriciával együtt átment a túlsó oldalra és egy kapumélyedésből szemmel tartotta a bár bejáratát. Egy autó gördült elé és két férfi szállt ki, akik azonnal bementek.

– Micsoda éjszakai élet folyik itt! – mondta Simon gúnyosan. – Nem volna kedved közelebbről is megnézni?

Önmaga nem ismerte a helyiséget és azt sem tudta, van-e értelme a várakozásnak. De szeretett volna többet megtudni arról a bárról, amely ennyire magára irányította Tex Goldman figyelmét.

– Miért ne? – válaszolt Patricia.

Átmentek az úton és éppen be akartak lépni a kapun, amikor Simon éles füle azonnal meghallotta, hogy a zene hirtelen félbeszakad. Ebben ugyan még nem lett volna semmi különös, mert a legkitartóbb zenészek is pihennek olykor-olykor, de az Angyal mégis gyanút fogott. A zene elhallgatását valahogyan összefüggésbe hozta az előbbi két frakkos férfi érkezésével és azzal a különös jelenséggel, hogy autójuk nem állt félre, mint az ilyenkor szokás, hanem változatlanul elállta a bejáratot, mintha utasait várná vissza. Az is lehet, hogy Tex Goldman itt járta fokozta fel a gyanúját. A kapun át belesett a bárba. Nem látott ugyan semmit, mert nehéz függönyök állták útját a szemnek, de hallotta, hogy odalenn valami tompa morajlás hallatszik, ami teljesen különbözik attól a zajtól, ami két tánc között a párok nyugodt beszélgetéseiből szokott származni.

Nemsokára lábdobogás hallatszott. Az Angyal félrehúzta Patriciát, hogy útját ne állja azoknak, akik ilyen sietős módon igyekeztek kifelé. Az imént érkezett két férfi jelent meg a kapuban, és az Angyal Patricia tükrében megfigyelhette, hogy arcuk alsó felét a frakkjuk gallérja köré kanyarított fehér selyemsál takarja.

Az autó rögtön elszáguldott velük.

Újabb, izgatott lépések zaja hallatszott és egy rémült tekintetű fiatalember jelent meg, akinek nyakkendője teljesen félrecsúszott. Kiállt a kapuba és torkaszakadtából rendőrért kezdett üvölteni. Egy sápadtképű lány követte, majd még néhányan érkeztek a kapu alá.

Simon Templar a tovasuhanó autó után nézett és jobb keze a nadrágzsebe felé lendült…

És ott is maradt. Szirénazúgás hallatszott messziről. Néhány pillanat múlva rendőrökkel megrakott rohamkocsi érkezett.

A rémült tekintetű fiatalember időközben kissé megnyugodott és igyekezett a rendőrökkel értelmes mondatokban közölni a történteket:

– Kiraboltak bennünket! Biztosan ugyanazok voltak, mint a bankrablók… Mindenünket elvitték… Pénzt, ékszert… – Egy rendőr a telefonhoz sietett és Templar odasúgta Patriciának:

– Akármibe fogadok, hogy Claud fog kijönni! Maradjunk itt, talán segíteni tudunk neki valamiben…

Igaza lett. Néhány perc múlva újabb rendőrségi kocsi érkezett, melyből Claud Eustace Teal főfelügyelő szállt ki.

Simon Templar azonnal mellényen ragadta:

– Hello, Claud! – köszöntötte szívélyesen. – Nem túlzás a maga korában, hogy ilyen későn jár táncolni? Mit szól ehhez a felesége? Vagy talán valaki záróra után akart venni egy doboz csokoládét itt a környéken?

A detektív éles pillantással mérte végig, de aztán fáradtan legyintett:

– Hát maga, Angyal, mit keres itt?

– Vacsora utáni séta. Tudja, az emésztésem miatt… Éppen akkor vetődtem errefelé, mikor a móka elkezdődött.

– Látta az embereket?

– Ühüm. De az arcukat félig eltakarták. Felírtam a kocsi számát, de újnak látszott, nem érünk vele semmit. Bizonyára lopták.

Teal megdörzsölte az állát:

– Ha ráér, szívesen elbeszélgetnék magával egy kicsit, miután itt befejeztem a vizsgálatot. Megvárna?

– Oké. Addig elballagunk Sandyhoz egy feketére. Ott megvárjuk.

Az Angyal karon ragadta Patriciát és átmentek az Oxenden Streetre. Háromnegyed óra múlva Teal főfelügyelő is befutott.

– Megtudott valamit? – kérdezte az Angyal.

– Semmit – felelt Teal komoran. – Álarcot viseltek, amint mondta és frakkot. Ezek szerint maga ártatlan ebben az ügyben.

Simon fölsóhajtott:

– Magát mindig ugyanaz a dongó birizgálja. Hát csakugyan nem tud másra gondolni?

– Ugye most egy hétig külföldön volt?

– Ühüm. Sok és nagyszerű sört ittam, azonkívül néhány vademberrel is alkalmam volt beszélni. Úgy látom, a Titkosszolgálat éjjel-nappal munkában állt.

– Nem gyanúsítottam magát komolyan – sóhajtott a detektív. – Tudom, hogy tömeggyilkossággal nem foglalkozik. Úgyszólván ok nélkül lőtték le az áldozatokat! Felforr az ember vére!

A főfelügyelő kerek arca árnyékba borult. Az utóbbi sikertelen napok önbizalmának maradékát is eltüntették.

– Minden szabályos módot alkalmaztunk már. Kipróbáltunk régi és új recepteket. Hiába. Tudjuk, hogy a gazemberek csoportjának magját a Zöld Béka banda alkotja, de mindegyikük alibit igazolt. Nem tehetünk ellenük semmit. Mióta ezek a dolgok elkezdődtek, szép pénzösszeghez jutottak, amelyről nem tudnak elszámolni. De nincs bizonyíték a bűnösségükre. A múltkor egyik legkeményebb emberüket sikerült megfognunk, valami Orpingot. Az amerikai gengszter szerepét játssza. Magunk között mondva, megdolgoztuk egy kicsit, de nem vallott egy szót se. Nem szeretem ezt az amerikai stílust. Roppantul ízléstelen…

Simon Templar elmosolyodott.

– Nem is sejtik, hogy ki a Nagy Zavarkeltő?

– Ha ezt tudnánk, mindjárt könnyebb dolgunk volna – válaszolta a detektív és vállat vont. – Annyi bizonyos, hogy jól fegyelmezi az embereit. Állítólag valaki elárulta őket, mire azonnal megölték? Talán hallott már Corriganról? Képtelenek vagyunk a dolgok végére járni.

Simon Templar szemében egy csöppnyi gúny villant meg:

– A végén még azt kell hinnem, hogy szívesen vennék, ha csak én volnék a játékban. Most aztán kiderül, hogy nem is voltam olyan félelmetes a kisded játékaimmal…

Teal főfelügyelő vigyázva hörpintette ki a kávéját és vizenyős bébiszeme komolyan tekintett az Angyal arcába:

– Ha megakadályozná, hogy az ügyei újságokba kerüljenek és megkímélné a főkapitány-helyettest a szakadatlan gúnyolódásoktól, nem is bánnám, ha egy kicsit munkához látna… Maga olyasmit is megtehet, amit mi hivatalosan nem tehetünk. Nekünk hónapokig tart, amíg egy esettel végzünk, mert az eszközeink nem egyenrangúak az övéikkel. Mint a rend őrei, nem csinálhatunk rendetlenséget. Közben meg naponta hullanak az emberek. Régi meggyőződésem, hogy az ilyen csirkefogók ellen csak az erőszak használ. Maga pisztoly ellen pisztollyal, gyilkosság ellen gyilkossággal, megfélemlítés ellen félelemkeltéssel tud válaszolni… Amit mondtam, természetesen nem hivatalos álláspont…

Abban egyeztek meg, hogy három nap múlva ismét találkoznak. A válásuk után Simonnak nevetnie kellett, hogy a közös ellenség mennyire egy akolba terelte a rendőrséggel és ilyenformán ő, a közismert “bűnöző”, persona grata lett a törvény előtt. És mindez csak azért, mert az ő gyilkosságai kevésbé veszélyeztetik a társadalmat.

Patricia és az Angyal a Manson Place-ra hajtott. Templar háza előtt egy ember bajlódott a motorkerékpárjával, szemlátomást már órák óta és minden eredmény nélkül. Az Angyal ránézett és tudta, hogy Tex Goldman nemsokára érdekes hírt fog kapni.

Elég különös, de eszébe se jutott, hogy a rablókat szállító autóból egy éles szempár észrevette, mikor a Baytree Club közelében, egy házmélyedésben meglapult és Patriciával együtt figyelt.

Mielőtt lakásának ajtaját kinyitotta, mint rendesen, most is az ajtórés alá tolta a lapos kis rézlemezt, hogy megtudja: járt-e távollétében valaki a lakásban. Patriciát csak akkor vonta maga után, amikor meggyőződött róla, hogy a kis piros lámpa nem jelez ismeretlen látogatót.

A lakásban Simon az egyik utcai ablakhoz lépett és megállapította, hogy a motoros még mindig az ablak alatt bütyköli a gépét. Azután otthagyta ezt a látványt és egy karosszékbe vetve magát, újságolvasásba mélyedt.

Patricia Holm a konyhába ment, hogy valami ennivalót készítsen. Néhány perc múlva tálcával és edényekkel tért vissza. Templar újra belemélyedt az újságba.

Egyszerre csak csörömpölést hallott a háta mögül.

– Sose törődj vele – szólt oda Patriciának. – Néhány tányér az egész. Törj össze annyit, amennyit csak akarsz…

– De Simon! Én nem…

Az Angyal felnézett az újságból. Közben hallotta, hogy a motorkerékpár hirtelen feldübörög, majd elszáguld. Azután észrevette a betört ablakot és egy sötét tárgyat, amely ott hevert előtte a padlón. A villámot is megszégyenítő sebességgel pattant fel és csuklón ragadta Patriciát, egy vastag bőrkanapéra lökte, aztán maga is rávetődött. A kanapé felfordult és vastag, rugózott része most falat alkotott köztük és a tárgy között.

A következő pillanatban robbanás döreje és sivító repeszdarabok töltötték be a szobát.

IV.

Patricia Holm feltekintett a keresztrejtvényéből.

– Mondj egy szinonimát arra a szóra, hogy “kalap”. Öt betű, “s”-sel kezdődik, az utolsó előtti betű “k”.

– Csákó – mondta komolyan az Angyal.

A lány bosszankodva tekintett rá:

– Hogy mondhatsz ilyet? Mondtam, hogy “s”-sel kezdődik!

– Írd csak be a csákót! Jó lesz az is – szólt nevetve Simon, mert tudta, hogy ezzel felingerelheti Patriciát, akinek gyengéje volt a keresztrejtvény fejtés.

A konyhában reggeliztek, mert a szalon hasznavehetetlenné vált. Az Angyal már telefonált is a lakberendezőnek, hogy jöjjön ki és ajánljon valami bútorzatot. Úgy tizenegy felé érkezett meg és csodálkozva tekintett szét:

– Úgy fest itt minden, mintha valami felrobbant volna.

– Á, dehogy – felelt az Angyal. – Csak hajba kaptunk kissé a ház úrnőjével. Én tréfából a tapétát téptem le, ő meg a bútorokat szaggatta szét a körmeivel.

Az ember megígérte, hogy a cég hamarosan mindent rendbe hoz, azután eltávozott. Alighogy kitette a lábát, az Angyal a fürdőkádba vonult és rövid idővel később kifogástalan eleganciával öltözve jelent meg a konyhában. Mindenki más különös örömet érzett volna a helyében, mert valóban csodálatos volt, hogy még él. Ha a merénylő tévedésből nem méretezte volna túl hosszúra a gyújtózsinórt, akkor az Angyal kalandjainak hű krónikása alighanem kénytelen lett volna itt abbahagyni a beszámolót.

Teal főfelügyelő is nemsokára megérkezett. A rendőrségi bombaszakértő már jelentette neki a történteket. A szoba közepén még mindig ott állt a darabokra tépett bőrkanapé, mely megmentette Templar és Patricia életét.

– Kissé megzavar ez a dolog – mondta Teal. – Nem értem, miért törnek a maga életére?

– Valaki talán kihallgatta a maga tegnapi tanácsait. Vagy talán haragosom van a banda tagjai között… bizonyára emlékszik Basher Tope-ra. Ő is tagja a Zöld Béka társaságnak. Valamikor megtréfáltam. De az is lehet, hogy csak a híremnek köszönhetem az egészet. Versenytársat képzelnek bennem, holott, ha tudnák, mennyire megszelídültem… – Álszent módon emelte szemét az égnek. – De ne vegye annyira a lelkére, Claud. Ütni fog még a maga órája is…

Teal ünnepélyes nyelvmozdulattal helyezte rágógumiját a jobbhátsó zápfogáról a balhátsó zápfogára:

– Maga máris közbelépett volna? Ilyen gyorsan…?

Az Angyal csak mosolygott:

– Tudhatná, hogy sohasem szoktam közbelépni…

– Ez most mindegy. A maga helyében én mindenesetre lakást változtatnék – mondta a detektív.

Simon fölállt és az ablakhoz lépett. A robbanás után összeverődött tömeg szétoszlott már és amennyire látni lehetett, gyanús személy nem tartózkodott a környéken. London meglehetős nyugalommal fogadta az Angyal élete elleni merénylet hírét.

– Jó volna, ha megfogadnád Claud tanácsát – vélte Templar Patricia felé fordulva. – Ha más nem is, de Ted Orping bizonyára másodszor is megkísérli…

– Meddig tart még ez a komédia?

– Ameddig Tex Goldman tölti be Londonban a “Nagy Ágyú” szerepét. Ő tartja magát az “Első szám”-nak, engem pedig a “No. 2.”-nek. Ezért kellene meghalnom.

– Hű, de vicces… – nevetett föl Patricia és Templarba karolt, aki a lány jókedvét egyáltalán nem tartotta indokoltnak.

– Komisz kislány vagy, hallod-e! – mondta és megsimogatta Pat fejét. – Nem szabad hagynunk, hogy Londonból Chicago váljék. Ezt az ötletet majd kiverem Tex Goldman fejéből. Itt ugyan nem honosítja meg a gengszterizmust.

Az újságok hatalmas címfeliratokban hozták az Angyal elleni merénylet hírét. Boldogok voltak, hogy Templar termékeny személye új szenzációval és újabb százezer példánnyal lendítette fel üzletüket. A részletes cikkekben természetesen azt is közölték, hogy az Angyal szerencsésen megmenekült.

Ennek következtében a Baker Street közelében rövid haditanács ült össze.

– Engedd meg főnök, hogy én intézzem el! – könyörgött Ted Orping. – Hallatlan, hogy már másodszor csinál hülyét belőlünk!

– Hallatlan, hallatlan, ez igaz – felelt Tex Goldman savanyún. – De te még kezdő vagy és amint hallom, ez a fickó már akkor céllövő olimpikon lehetett volna, amikor te a revolvert a kardtól éppen hogy csak meg tudtad különböztetni… Nem sokat vár ugyan tőled az ember, de élve mindenesetre hasznosabb vagy, mint holtan.

Orping némán fogadta a vezér döntését. Goldman azonban folytatta:

– St. Louisban így csináltuk: az ember fogott egy géppisztolyt és kiválasztott magának egy házat, amelyik a halálraítélt lakásával szemközt állt. Abban a házban egy szobát béreltünk és azután türelmesen vártunk. A palinak előbb-utóbb csak ki kellett bújnia a lakásából. Abban a pillanatban, amikor megjelent, elveszettnek számított. Igaz, ez néha hosszabb ideig is eltartott. Egyszer két napig kellett lesben állnom. Megjegyzem, a munka csöppet sem unalmas, olyasféle érzés, mintha vadász lesen volna az ember…

A hallgatóság szeme felvillant. Csak Ted Orping legyintett csalódottan.

– Honnan a fenéből szerezzünk géppisztolyt?

– Azt egyelőre még sehonnan – felelte Goldman. – Puskánk viszont máris van.

A terv végtelen egyszerűsége lassankint Ted Orpingban is mély benyomást keltett.

– Na jó! – mondta. – Így lesz.

– De nem te mégy oda! – szólt Tex Goldman határozottan. – Olyan ember kell, aki ismeri a puskát és lőni is tud vele. Ilyenkor nem lehet csak úgy, körülbelül célozni! Tope sokkal jobb lövő. Rád más feladat vár.

Basher Tope még a délután folyamán megjelent a Manson Place-en. Diszkrét fekete ruhát viselt és ugyanolyan színű szakállt, ami nagyon emelte megjelenésének komolyságát. Egy utcai szobát bérelt, ahonnan egyenesen leláthatott Templar házának kapujára, de a szoba ablaka egyébként is Templar lakásának ablakaira nézett. Ez elég bajt jelentett számára. Az történt ugyanis, hogy mielőtt lefeküdt, levetette álszakállát és az éjjeliszekrényre tette maga mellé. Egy darabig még csupasz állal sétált szobájában és holmijai között rakosgatott. Szerencsétlenségére Simon Templar ott állt szalonjának függönye mögött és egy erős látcsővel vizsgálgatta a környéket és a szomszédos házakat.

– Úgy látom, Tex Goldman nem vesztegeti hiába az idejét – mormogta. Aztán a telefonhoz lépett.

Két különös dolgot rendelt. Igaz ugyan, hogy egy csukott kocsi egész nap ott várt rá az épület hátsó kijáratánál, de sejtette, hogy arrafelé sem tanácsos a házat elhagynia.

Másfél órával később egy szállítókocsi állt meg a ház főbejáratánál és két zöldkötényes férfi egy nagy szekrény-bőröndöt emelt le róla. Azután becsöngettek a kapun. Néhány perc múlva bebocsátották őket. Alig negyedóra telt el, amikor az emberek újra megjelentek a bőrönddel és fölrakták a kocsira. Az autó megfordult és egy szálloda elé gördült, ahol az emberek a bőröndöt az egyik szobába szállították és magára hagyták.

A bőröndből a következő pillanatban az Angyal lépett ki, s észrevétlenül lopakodott az utcára. Valamit elintézett és félóra múlva megint a hotelszobába tért vissza.

Másnap reggel fél tízkor újabb szállítókocsi állt meg az Angyal Manson Place-i háza előtt. Ez alkalommal óriási utazókoffert vittek föl a lépcsőn, de félóra múlva ismét megjelentek vele és fölrakták a kocsira, majd tovahajtottak. Basher Tope-ot nem érheti szemrehányás, mert ablakából nem vette észre, hogy a bevitt koffer súlya a kihozott kofferétől éppen Templar súlyával különbözik.

Néhány pillanatra eltávozott őrhelyéről, hogy Goldmannak telefonáljon.

– Úgy látszik, Templar költözködik – mondta. – Két koffert már elszállítatott.

– Mindjárt gondoltam – válaszolta Tex Goldman. – Menj vissza azonnal az ablakhoz, hogy ne tévesszed szem elől!

Annak a háznak a kapuja előtt, amelyben Basher Tope lakást bérelt, egy autó parkolt. Arra szolgált, hogy Tope bármelyik pillanatban eltűnhessen, ha valami nem várt fejlemény menekülésre kényszerítené, vagy ha munkáját már befejezte.

Okos dolog az előrelátás, mert ez a nem várt eset bizony bekövetkezett.

Nem sokkal később Clem Enright érkezett meg. A főnöktől hozott üzenetet:

– A főnök azt üzeni, hogy nyolc óra előtt végezz vele! Nem bánja, akárhogy csinálod is…

– Elkapom, ha lehet – válaszolta Tope.

– Az olyan fickók, mint mi, mindig elérik, amit akarnak – mondta Clem Enright, de Tope-ot nem találta beszédes hangulatban. Ezért hát okosabbnak látta, hogy odébbálljon.

Az utcán a kapu előtt álló autó mellett már vagy egy félórája lődörgött egy csavargó külsejű férfi. Békésen verte ki a pipáját a kocsi sárhányóján. Clem nem törődött vele, nyugodtan továbbment.

Simon Templarnak csak néhány perces elintéznivalója volt az utcán, de amíg hozzájutott, az mégis huzamosabb időt vett igénybe. A szekrény-kofferban hagyta el a házat és ugyanabban is tért vissza. De valamit bevitt magával, amire Patricia Holm vigyázott és amit Templar nem vitt magával, amikor a második bőrönddel együtt ismét az utcára került.

A csavargó külsejű férfi negyed órával Enright távozása után otthagyta az autót és eltűnt a Manson Place-ről. További háromnegyed óra múlva megint Simon Templarrá alakult. Ezúttal Teal főfelügyelőt hívta fel.

– Ha tud egy kis időt szakítani Claud, akkor most megfoghatja azt a fickót, aki lelőtte az embereiket. A Manson Place-en tartózkodik és jelenleg épp engem akar meggyilkolni.

– Hol az a gazember? – kérdezte a detektív izgatottan.

– Nézzen le tíz óra körül a Queen’s Gate-re és tartózkodjék a Manson Place sarkán. Valami érdekes történik majd ott…

Basher Tope-nak unalmas délutánja volt. Kénytelen-kelletlen ült az ablakban és térdének támasztva játszadozott puskájával. A ház előtt megjelent a lámpagyújtogató és megjelenésével figyelmeztette, hogy a Tex Goldman által megjelölt időpont közeledik.

És akkor, pontosan hét óra harminckor, az Angyal lakásának ablakai hirtelen kivilágosodtak.

Basher Tope előrehajolt és feszülten figyelt. Egyenesen a szobába látott. Az ebédlőasztal mellett egy férfi ült, háttal neki. Felismerte az Angyal széles vállát, ha arcát nem is láthatta. Az alak egy könyvbe látszott elmerülni…

Tope félrefordult és a puskát óvatosan vállához emelte.

Ebben a pillanatban kopogtak az ajtaján. Felugrott ültéből, bár az ajtót előzetesen már bezárta.

– Ki az? – kérdezte kelletlenül.

– Valami Smith úr telefonált – hallatszott a gazdasszony hangja. – Kérdezteti, hogy Mr. Brown mikor hagyja el a lakását?

Előre megbeszélt kérdés volt. Úgy látszik, Tex Goldman türelme már a vége felé járt. Basher Tope a foga között sziszegte:

– Mondja meg neki, hogy éppen most készül elmenni…

Megvárta, amíg az asszony lépései eltávolodtak, azután visszatért az ablakhoz. Gondosan, hosszan célzott, egyenesen az Angyal háta közepére, vagy inkább kissé baloldalt, hogy a szívét találja. Mutatóujja megfeszült a ravaszon…

A kabáton sötét lyuk mutatta a golyó nyomát és az alak előrebukott. De Basher Tope biztos akart lenni a dolgában. Még két golyót eresztett az asztalra bukott alakba, azután elugrott az ablaktól, fegyverét gyorsan beledobta a kikészített bőröndbe, és lerohant a lépcsőn. Fél perc múlva már az autóban ült és indított…

Teal főfelügyelő ott várt az utcasarkon és látta, mikor az autó elindul a ház elől. Kissé félrepillantott és Simon Templar találta maga mellett.

– Nos? – kérdezte a detektív.

– Ez Basher Tope – válaszolt az Angyal csak úgy mellékesen és ujjával a távozó kocsira mutatott. – Az imént gyilkolt meg…

– Mi a fenét beszél itt összevissza? – mordult föl Teal és összeráncolta szemöldökét. – Miért nem…

– Helyesbítek. Tope csak azt hiszi, hogy meggyilkolt. Három golyót eresztett a legjobb kabátomba. Éppen most csináltattam, micsoda bosszúság! Egy próbabábura adtam rá és a lövés után Holm kisasszony rántotta el egy kötéllel… Így haltam meg… Szép halál, nem mondom! Hogy ennek a Tope-nak milyen balszerencséje van!

Teal az Angyal háza felé tekintett és azonnal észrevette, hogy az egyik ablaküveg be van törve. Csillag alakú nyílás mutatta azt a helyet, ahol a golyók behatoltak. Most már kezdte felfogni a dolgot, de nem sokáig ért rá elmélkedni, mert háta mögül pokoli dörrenés hangja jelezte, hogy valami felrobbant. Villámgyorsan fordult hátra, de már csak annyit látott, hogy Basher Tope távozó autója füstölgő, lángoló roncsokban hever. A főfelügyelő ártatlan kék szeme az Angyalra tévedt, arca különös kifejezést öltött:

– Mit jelentsen ez?

Simon tárcája után nyúlt és lassan, megfontoltan rágyújtott. Tekintete éles volt, mint a damaszkuszi acél, de hangja azért közömbös maradt.

– Úgy képzelem, hogy valamilyen bombát is hozott magával arra az esetre, ha a puskával célt tévesztene… Lehet, hogy rövidzárlat, vagy valamilyen műszaki hiba történt, és korábban robbant fel, mintsem Basher Tope akarta… Szegény feje…

V.

Simon Templar Patriciával együtt a Dorchester Hotelba költözött, amelynek borsos árán kívül még olyan előnye is akadt, hogy nem volt szemközt ház, ahonnan át lehetett volna lőni. Az Angyal úgy érezte, hogy pillanatnyilag nem fenyegeti veszély.

– Izgalmas gondolat – kezdte Simon, miközben nagy buzgalommal nyomott szét egy burgonyát –, hogy Anglia lakóinak száma jóval meghaladja a negyven milliót… Ha minden lakos csak 6 pennyt adna nekem, igazán meg sem érezné és én mégis milliomossá válnék…

– Okosan tennéd, ha azonnal hozzáfognál a gyűjtéshez – válaszolta Patricia és elmosolyodott.

– Attól félek, túl sokáig tartana. Főleg, ha Skóciában kezdeném meg a gyűjtést. Nem. Sokkal jobban járok, ha mindenki helyett csak néhány embert vágok meg, de alaposan. Az eredmény körülbelül ugyanaz, de a munka sokkal könnyebb. Erről jut eszembe, hogy Nilder úrról már vagy három hónapja nem hallottunk semmit.

Ez igaz is volt. Körülbelül három hónapja tanácsolta neki, hogy egy 10 000 fontnál nem kisebb alapítványt tegyen a Színészek Árvaházának javára. Ez a dolog akkoriban inkább Teal főfelügyelő bosszantását célozta, de az Angyal most úgy vélte, hogy jó volna Nilder urat arra a levélre emlékeztetni.

– Nem ártana, ha jobban megismernénk Ronaldot – mondta Templar.

Ronald Nilder másnap reggel két éves Buickján hagyta el Londont. Egyedül indult, de nem sokáig maradt egyedül. Simon Templar vele ment, ámbár Nildernek erről fogalma sem volt. Nem ismerte ugyanis az Angyal kocsiját, és abban igazán nem találhatott semmi különöset, hogy egy autó, amelyet egy magányos úr vezet, véletlenül egy irányban és megközelítőleg azonos sebességgel halad az ő Buickjával.

Bursledon felé tartottak, és Nilder kocsija az egyik mellékúton hirtelen balra fordult, amerre a folyó kikötőhelyei és rakodótelepei vannak.

Az Angyal a kikötő közelében megállította a kocsit és gyalog sétált vissza a folyó hídjához, ahonnan az egész környéket át lehetett tekinteni.

Egy ideig nyugodtan állt, majd hirtelen észrevette, hogy egy csónak egy messzebb veszteglő motoros-yacht felé igyekszik. A csónakban Nilder ült. Amikor a jachthoz ért, fölmászott rá és eltűnt a kabinban.

Az Angyal békésen támaszkodott a híd korlátjának és könnyed, unatkozó hangon szólt oda a tőle csak néhány yardnyira őgyelgő, vén matróznak:

– Szép yacht, mi? – és ujjával a Seabirdre-re mutatott.

A vén tengeri medve nagyot köpött a nyomaték kedvéért és csak úgy felelt:

– Hát… jó kis hajó… nem tagadom… Biztos megint a franciákhoz megy. Az uraság gyakran teszi meg ezt az utat…

– Elég viharállónak látszik… – tette hozzá az Angyal.

– Kell is…

– Talán bizony ma is odamegy?

– Nem volnék meglepve. De sokáig nem maradhat, mert az uraság azt mondta, hogy holnap megint itt lesz.

Az Angyal hosszan bólintott, azután megkérdezte:

– Mondja öregem, nem tud valakit, aki bérbe adna nekem egy kis motorcsónakot?

Az öreg alaposan végigmérte Templart, mire ez jónak látta kijelenteni, hogy csak úgy kedvtelésből halászni szeretne és a fogott halakat örömmel bocsátaná a tulajdonos rendelkezésére.

– Ajándékba? – kérdezte az öreg.

– Úgy gondoltam – hagyta rá Simon.

– Hát… nekem van egy kis motorosom. Jó pénzért bérbe adnám. De vigyázni kell rá, mert már régen nem használtam.

– Azért csak megy, nem?

– Hát menni megy, ha már egyszer beindult a motor…

– Rendben van, öregem, holnapra készítse elő, mert szükségem lesz rá.

Tervéről sietve értesítette Patriciát, és másnap reggel hat órakor, hallatlan erőfeszítéssel rávette a testét, hogy felébredjen és megreggelizzék. Nem sokkal később már a motorcsónakban ült és horgászott. Órák hosszat várt, de végre mégis fogott valamit, ami horgászó képességébe vetett hitét hallatlan mértékben megnövelte.

Miközben a horgászás nyugalmát élvezte, ráért gondolkodni is. Így született meg benne az Ötlet.

– A hajók ezen a helyen naphosszat ki-be futnak, pedig nem is ez a legrövidebb út az átkeléshez. Annak a részére azonban, aki csempészárut szállít, bizonyára megvannak az előnyei…

Ronald Nilder yachtja úgy kilenc óra tájban tűnt fel és olyan gyorsan haladt, hogy Templar alig tudott felkészülni a tervezett jelenetre. Kis csónakját egyenesen úgy irányította, hogy útja keresztezze a Seabird-ét. Amikor hallótávolságba került, leállította a motort és teljes erejéből kiáltozni kezdett. Kérdéses volt ugyan, hogy Nildr figyelemre méltat-e valakit, aki egy elromlott motorcsónakon hánykolódik a folyó torkolatánál, de az Angyalt szerencséje ezen a napon sem hagyta el.

– Őszintén sajnálom, hogy háborgatnom kellett az útját – mondta Templar, amikor a lenyújtott létrán a yacht fedélzetére került – de a motor bedöglött és már órák óta itt hánykolódok tehetetlenül…

– Hová igyekezett? – kérdezte Nilder, aki maga kezelte a kormánykereket.

– Bursledonba – felelt az Angyal. – De mindegy, akárhol tesz le, megköszönöm.

– Magam is arrafelé tartok – válaszolt Nilder – szívesen magammal viszem. Milyen érdekes véletlen, hogy ilyen hamar újra összetalálkoztunk. Tegnap már láttam magát a kocsim tükrében…

Az Angyal észrevette, hogy Nilder be van rúgva. Tekintete bárgyú kifejezéssel nézett a világba.

Füttyentett, mire egy ember lépett elő, aki azonnal átvette a kormányt. A hajón rajta kívül más nem teljesített szolgálatot. Nilder közelebb lépett és fürkésző szemmel vizsgálta Templart, akinek ez a vizsgálódás sehogy sem tetszett. Reggel még nem gondolta, hogy bármily erőszakos lépéshez folyamodjék, de most úgy látszott, hogy a körülmények határozott cselekvésre kényszerítik. Nilder abban az állapotban volt, amikor az ital vérbőséget idéz elő az agyban, és laza gondolatok is értelmes kapcsolatot nyerhetnek. Ebben az állapotban az ember néha önmagát is fölülmúlja. Nilder gyanút fogott.

Az Angyal a kormányoshoz lépett és barátságosan megveregette a vállát. Az ember féloldalt fordult, állkapcsát szinte felkínálva Templar öklének.

– Szép időnk van, mi? – kérdezte az Angyal, de a válaszra – úgy látszik – nem volt kíváncsi, amire nagy valószínűséggel abból lehet következtetni, hogy rögtön állon vágta a gyanútlan férfit. Menten hanyatt esett. Azután a hajót dél felé kormányozta úgy, hogy az ismét távolodni kezdett a folyó torkolatától és a nyílt tenger felé futott. Majd udvarias hangon Nilderhez fordult, aki megrettent békaarccal nézett rá, azután zsebében kezdett kotorászni és ügyefogyottan előhúzott egy revolvert.

Az Angyal jóindulatú mozdulattal leszerelte és a vállára veregetett:

– Ez hiba volt, Ronald. Valamire való yacht tulajdonos sohasem ránt revolvert, ha valaki megtámadja és leüti a hajó személyzetét. Ehelyett fölháborodik, és ezt mondja: “No de, Sir! Csak nem akarja az ön tette azt jelenteni, hogy az erőszak uralmát honosítsa meg hajómon?!” Most azonban nem erről van szó. – Az Angyal arca hirtelen elborult. – Azt hiszem – folytatta –, sok lány megbánta már, hogy elfogadta meghívását erre a yachtra. Lássuk csak, mit hoz most Franciaországból?

Karon ragadta a reszkető kereskedőt és körülvonszolta a hajón. Mindenre elkészült, csak arra nem, amit talált. A hajófenéken vadonatúj géppisztolyok sorakoztak, legalább húsz darab. Templar arca elborult.

– Hm. Szóval géppisztolyok… – Az Angyal hangja hirtelen fölcsattant: – Mióta ismered Tex Goldmant, te undorító féreg?

Nilder hallgatott.

– Fogd meg azt a fegyvert! – kiáltott a reszkető emberre és maga is megragadott egyet. – Ezeket itt most mind a tengerbe lökjük!

Amikor a munkával elkészültek, ismét megállt Nilder előtt és megragadta kabátja hajtókáját:

– Az imént azt kérdeztem, mióta ismered Tex Goldmant?

Nilder konokul hallgatott, csak a fejét rázta rémült tehetetlenségében. Az Angyal ökle előrelendült és nagyot csattant Nilder pofacsontján:

– Hányszor kérdezzem még, mióta ismered Tex Goldmant? Ha nem felelsz, olyant kapsz, hogy három hónapig nem tudsz mosolyogni!

Nilder megtapogatta arcát:

– Nem ismerem, ha mondom… És milyen jogon…

Három perc múlva már örült, hogy beszélhetett:

– Hat éve ismerem… mielőtt kivándorolt Amerikába. Ő szállította a cicákat… Kiskorúak voltak, de én honnan tudhattam volna? Nem én voltam a hibás. Goldmant deportálták. Amikor visszajött, kényszerített rá, hogy segítsek. Zsarolt. De én nem akartam megtenni…

– Ez majdnem annyi, amennyit tudni akartam – szólt az Angyal. – Hány utat tett meg eddig ilyen rakománnyal?

– Ez volt az első… esküszöm…

Az Angyal egy sarokba lökte:

– Elég volt! Máris többet beszélt, mint amennyit a hangjából elviselni tudok. Most másról lesz szó. Az utasításom a következő: azonnal elhagyja Angliát. Amilyen gyorsan csak tudja. Ha vonakodna ezt megtenni, biztosíthatom, hogy a legközelebbi utazása már két fekete ló mögött lesz, a feje körül koszorúkkal… Találkozásunkról és ennek a rosszul sikerült útnak a körülményeiről pedig egy szót sem beszél. Ha mégis beszél vagy éppen feljelent, akkor számíthat rá, hogy borzasztó közlékeny leszek.

– Ezért még megfizet! – morogta Nilder. Apró szemei haragtól villogtak. – Tex Goldman megtanítja kesztyűbe dudálni!

– Ez csöppet sem lepne meg. Goldman bátor legény, de maga csak egy közönséges patkány.

Simon Templar visszamászott motorcsónakjába, amelyet a yacht eddig kötélen vontatott maga után. Harminc másodperc múlva Bursledonban kikötött, a Seabird valahol másutt ért partot.

VI.

A három óra, amit a tengeren töltött, a friss levegő és az érdekfeszítő kaland vad éhségre gerjesztették Templart.

– Két tojást kérek pohárban, egy adag sonkát és egy feketét – mondta a pincérlánynak, aki ma már fölszolgált neki egy reggelit. – Ha megettem, hozhat egy adag gombát tojással… Három tojással és még egy kis sonkát! Menjen, Gladys, mondja meg, hogy öljék le azt a disznót…

Amíg az ételekre várt, a telefonhoz sietett.

– Hello, drágám, mi újság? – kérdezte Patriciától.

– Éppen most ugrasztottál ki az ágyból – felelt Patricia álmosan.

– Irigyellek. Ez a korai felkelés nem nekem való. Utálok holdfénynél reggelizni…

– Hogy sikerült a horgászás?

– Pazarul. Ha jól sejtem, Ronald Nilder barátunk valahol a sziklákon volt kénytelen kikötni. Az összes olajat kiszivattyúztam az olajtankjából, és ha elmulasztotta a gépet legalább a saját izzadságával olajozni, akkor minden hengere besült… A Seabird egy időre lebénult.

Patricia lágyan nevetett.

– Mikor látlak megint?

– Ma péntek van. Ha jól emlékszem, mára beszéltük meg Claud Eustace Teal-lel, hogy együtt ebédelünk. Fél egykor találkozhatunk Brutonnál.

Visszament reggelijéhez, és tudta, hogy az övével egyidőben még egy, de lényegesen jelentősebb beszélgetés is lefolyt a londoni vonalon.

Ronald Nilder nem bocsátkozott részletekbe:

– Az Angyal megtámadott a saját hajómon, Goldman. Nem mondta, hogy ő az, de nem lehetett más. Az összes fegyvert a vízbe hajította, tönkretette a hajó motorját és leütötte a gépészt.

Tex Goldman isteni adottságának köszönhette, hogy nem fecsérelte az idejét káromkodással.

– Jöjjön vissza, amilyen gyorsan csak tud – mondta Nildernek. – Az Angyal nem sokáig keresztezi az utunkat… Már tárt karokkal várjuk.

Igen ám, de az Angyalnak is volt egy isteni adottsága, és pedig az, hogy kitűnően ismerte az emberi lélek rejtelmeit, így Goldmanét is. Ezért aztán Leatherheaden és Epsomon keresztül tért vissza Londonba, nem pedig a legrövidebb portsmouthi útvonalon, amelynek végén Ted Orping hiába várt rá.

– Ha kerülővel jöttél, akkor Nilder is körülbelül most érkezhetett meg Londonba – vélte Patricia, amikor együtt ültek a Lansdowne House-ban egy ital mellett.

– Alig hiszem – felelt az Angyal és elmosolyodott. – Mielőtt elindultam, az autójának mind a négy kerekébe beledöftem a bicskámat. Sok baja lesz a kocsival…

Az asztalnál Claud Eustace Teal jelent meg, homlokára a hivatalos gondok mély barázdát véstek. Az Angyal elmosolyodott és még egy cocktailt rendelt.

– No, mi az újság, Claud? – kérdezte, amikor a főfelügyelő leült melléjük.

– Dolgozunk, dolgozunk, de megvallom, nem sok eredménnyel. Hallotta mi történt már megint? Egy földalatti állomást rohantak meg és több mint háromezer fontot vittek magukkal. A hétvégi elszámolást állították éppen össze… Látja, ez az! Először ékszerüzletet rabolnak ki, mire őrizni kezdjük az ékszerboltokat. Azután a bankok következnek. Emberinket tehát a bankokhoz vezényeljük. A gazemberek ezt azonnal megtudják, és egy éjjeli lokált keresnek fel… Most meg a földalatti… Elvégre nem őrizhetünk minden helyet, ahol Londonban nagyobb pénzösszegek fekszenek!

– És hogy áll a nyomozás?

– Különböző irányban nyomozunk… – mondta Teal hivatalosan, elárulva ezáltal, hogy semmi eredményről sem tud beszámolni. – Annyit tudunk, hogy a Zöld Béka banda volt tagjai most nagyon költekeznek. De mindegyiknek van alibije. Azelőtt sohasem merészkedtek ilyen szemérmetlen munkákra. Valami új vezérük lehet…

– No, akkor hagyjuk a kellemetlen témákat – vélte az Angyal – inkább együnk…

Evés alatt gondosan elkerült minden, ami a tárgyhoz tartozott volna. Beszélt lóversenyről, sörről, repülésről, színházról, politikáról, divatreformról és a rákról, de egy szóval sem említette a Zöld Béka banda működését. Ez nagyon kínosan érintette Tealt, aki érezte, hogy a látszólag könnyed társalgás milyen mesterkélt. Két órakor felállt és hivatalos elfoglaltságára hivatkozva menni készült. Templar udvariasan kikísérte az ajtóig.

– Maga titkol előttem valamit… – vélte Teal komoran.

– Erről jut eszembe! – kiáltott föl az Angyal. – Nem mondaná meg, kik az eddigi áldozatok? Úgy értem, mióta ez a lövöldözési divat megkezdődött…

A detektív bediktálta a neveket, amelyeket Templar gondosan feljegyzett. De mást nem felelt. A főfelügyelő ezután búcsút vett és eltávozott.

Amikor Patriciával együtt maradt, Templar elmosolyodott és megszólalt:

– A következő lépésünk Clem Enright. Szerencsére még Corrigantól tudom, merre szokott tanyázni.

Clem Enrightra egy kocsmában bukkant rá, a Charing Cross állomás közelében. Ted Orping társaságában időzött, aki nem vette észre, hogy hátuk mögött nem messze egy figyelő ember ül, akinek az érdeklődését egyesek túlzottnak is nevezték volna.

Whisky és szóda mellett ültek, Orping szerint ugyanis “csak az ökör iszik sört”. Orping nagy lelkesedéssel magyarázott valamit:

– Védelem! – mondta. – Erre van szükségünk! A védelem rendszerére. Ugyanannyit kereshetünk vele, csak sokkal kevesebb veszéllyel. De ehhez az kell, hogy az emberek kellőképpen meg legyenek már félemlítve, és hajlandók legyenek fizetni. Olyan ez, mint az adó. Ők fizetnek, és mi gondoskodunk róla, hogy senki se támadja meg őket. Mi elsők vagyunk Londonban… Ilyen még nem volt. Nézd csak meg, mi lett azokból, akik elsők voltak valamiben!

– Edison… Marconi… Nobel… Lindbergh… Henry Ford… – dünnyögte Clem Enright bambán és jövőjének képe rózsás színekkel rajzolódott lelki szeme elé.

– Sokkal könnyebb dolgunk van itt, mint Amerikában… – folytatta Orping –, mert itt nincs Harmadik Fokozat.

– Mi az a Harmadik Fokozat? – kérdezte Enright kíváncsian.

– Ha ott valakit elfognának közülünk, és nem akarna beszélni, akkor mindenféle dolgot találnak ki, és az ember a végén mégis csak beszél… Még olyasmit is bevall, amit nem is tett… Olyan meggyőzően érvelnek. Némelyik ember belehal a vallatásba…

– Hogy csinálják ezt? – kérdezte Enright és alig észrevehetően összerezzent.

– Hát… éheztetnek, szomjaztatnak, összerugdosnak, s ha ez sem használ, akkor előveszik a gumikorbácsot, nekiesnek a fogadnak egy fúróval, amilyent a fogorvosnál már láthattál, és addig fúrják…

– Jó, hogy ezt itt nem csinálják… – vélte Clem Enright, de látszott rajta, hogy csöppet sem lelkesíti, amit hallott.

– Záróra! – kiáltotta az egyik kiszolgálónő és a vendégek lassan fölkerekedtek.

– Nekem randevúm egy hölggyel – mondta Orping, amikor a kocsma előtt elváltak. Enright a másik irányba indult. Lassan bandukolt és meglátszott rajta, hogy az Orpingtól hallottakon kérődzik. A Villiers Streeten egy súlyos kéz nehezedett a vállára, és valaki ismerős hangon arra igyekezett rábeszélni, hogy üljön be az autójába. Mintha az ismeretlen arcát is látta volna már valahol, de az óriási teknőckeretes autósszemüveg felismerhetetlenné tette.

– Gyerünk gyorsan – mondta az idegen, és máris a volán mellé ugrott. – Goldman akar veled beszélni…

Clem szíve megdobbant. Eddig csak alantas munkákra használták. A vezér alig méltatta figyelemre. És most… őt hívatja! Talán itt a jó alkalom, hogy megmutassa, mit ér.

– Mit akar? – kérdezte és kihúzta magát.

– Nem mondhatom meg most, de annyit tudok, hogy lőni is kell majd. Meleged lett?… No gyerünk, gyerünk. A dolog sürgős…

Amikor Clem Enright kényelmesen hátradőlt az autóban, úgy érezte, hogy lelkét a megdicsőülés magasztos, rózsaszínű fátyla lengi körül. Végre ő is! Nem csak mindig Orping. Nem is figyelte az útirányt, mindegy volt, hová viszik. Valaki, akiből nemsokára hős lesz, nem törődhet ilyen piszlicsáré dolgokkal…

Az autó néhány perc múlva megállt. Chelsea egyik szűk utcájában voltak.

– Mi a baj? – kérdezte Enright. – Ez nem az a hely…

– Nem hát – válaszolt az idegen. – A főnök titkos főhadiszállásán vagyunk. Nem szabad senkinek sem elárulnod, hogy itt jártál.

Clem Enright kidüllesztette mellkasát és a büszkeség forró hulláma öntötte el a fejét. Akármire megesküdött volna, hogy Ted Orping ennek a háznak még a színét sem látta soha. Amióta kellőképpen föl tudta fogni az őt ért megtiszteltetés horderejét, Ted Orpingról alkotott véleménye megdöbbentő változáson ment át. Valahogy sajnálta azt az embert, azt a “jó fiút”. Amolyan vállveregető módon. Mit tud az a vezér terveiről? Igen, Ted Orping alapjában véve jó fiú, de kissé öntelt… szinte tűrhetetlenül az… És Clem azt is érezte, hogy izmai feszülnek, de ez még semmi. Az izom csak eszköz annak a részére, akinek esze van és… kialakult egyénisége…

Az ismeretlen egy kis hallon vezette keresztül, majd egy belső szobába értek, amelynek ablakán vasrács volt. Piros plüssgarnitúra díszítette a szobát és a közepén elhelyezett hosszú, sima asztalokon különböző tárgyak hevertek, amelyeknek jelentőségét Clem csak később tudta meg. Az első, ami feltűnt neki, az volt, hogy az idegen minden ajtót bezárt maga mögött.

– A főnök főhadiszállására vigyázni kell – mondta, amikor Clem nyugtalankodni kezdett az ajtók miatt.

– Persze, persze, a főnök főhadiszállása… – ismételte Enright és szeme még egyszer felragyogott… de utoljára.

Az idegen levette a fél arcát eltakaró autósszemüveget.

– No, Clem, hogy érzi magát a főnök titkos főhadiszállásán? – kérdezte az Angyal a házigazda kedves mosolyával.

VII.

Enright a heverőig hátrált és a fal mellett megállt. Nehezen szedte a lélegzetet és ez a zuhanás a magaslatról a mélységbe nagyobb sebet ütött a lelkén, mint maga a következőktől való félelem.

– Mit akar tőlem? – nyögte keservesen.

– Semmi különöset. Társalkodni szeretnék a legkiválóbb Zöld Békával. Meg akarom tanulni a módszereiket. Tudja, Enright, én is a szakmában dolgozom… sőt ha jól megfontoljuk, valahol kollégák vagyunk… Nincs rendjén hát, hogy titkaink legyenek egymás előtt…

Clem keze a pisztolyt rejtő zsebe felé siklott, de az Angyal észrevette a mozdulatot és a bandita pisztolyát előhalászta a saját zsebéből.

– Ne haragudjon rám, kölcsönvettem… Talán jobb is így. Engedély nélkül fegyvert viselni, állandó veszélyt jelent… Nálam jó helyen van. Üljön le oda. Most aztán beszélgethetünk…

Az Angyal arca elkomolyodott, amikor folytatta:

– Vége a játéknak. Még ma felszámolom az egész bandátokat, Clem. Eleget dőzsöltetek. Ami téged illet, még gondolkozom, hogy a rendőrségnek adjalak-e át, vagy pedig futni engedjelek…

– De… én nem csináltam semmit… uram… – nyögte Clem Enright kínlódva. – Nem csináltam… becsületemre mondom.

– Hát igaz, ami igaz. Nem csináltad becsülettel… mondod. De nem érek rá vitatkozni. Eredményre akarok jutni, és ez csak attól függ, mennyi időt vesz igénybe, amíg meggyőzlek, hogy vallanod kell… Tudod mi az a Harmadik Fokozat?

Enright arcát minden csöpp vér elhagyta.

– Ezt nem teheti velem, uram! Nem… nem teheti!

– Miért ne tehetném…? – kérdezte az Angyal csaknem nőies szelídséggel. A hosszú asztalhoz lépett és kotorászni kezdett a kikészített holmik között. Azután egymás után a következő tárgyakat emelte föl és dugta Clem orra alá: egy rövid nyelű gumikorbácsot, egy hosszúnyelű harapófogót, aztán egy furcsa szerszámot, amely hüvelykszorítóhoz hasonlított, meg egy lábbal hajtható fogorvosi fúrógépet. Végre egy petróleum-gyorsfőzőre hívta fel a meredt szemmel bámuló Enright figyelmét. Ezt az utóbbit azonnal meg is gyújtotta.

– Az alattunk lévő lakás üres – jegyezte meg kedélyesen az Angyal. – Nem bánom, akkorát ordíthatsz, amekkorát csak akarsz. Mivel kezdjük?

Enright úgy érezte, hogy a torkában egy gombóc van, amely egyre nagyobbodik. Hangtalanul bámult az asztalra. Az Angyal folytatta:

– Azt hiszem, a gumikorbáccsal fogjuk kezdeni, de hogy az idő addig se menjen kárba, felteszem a harapófogót…

Megfogta a hosszú szerszámot és a gázláng fölé támasztotta. A vas nemsokára vörös fényben kezdett izzani.

Enright borzasztó szerencsétlennek érezte magát. Soha, soha nem szerette senki… Mindig egyedül volt és mindenki bántotta… Most meg kínozni fogják, amíg meg nem mond mindent…

– Ha beszélek, megölnek! – kiáltotta kétségbeesetten. – Joe Corrigant is megölték!

– Senki se öl meg, ha vallasz! – mondta rábeszélő hangon az Angyal. – Itt maradhatsz a házban, míg a bandát föl nem göngyölítjük, azután pedig gondoskodni fogok róla, hogy külföldre juthass. Még a pénzt is magaddal viheted és a rendőrségnek sem teszek jelentést…

Clem Enright előtt a jövő ismét csodálatos ígéreteket hordozott. Igaz, a dicsőség elszállt, de mégis határtalanul boldognak érezte magát. Mert az Angyal szelíd szemében volt valami, ami tudatta vele, hogy Orping ismeretei a Harmadik Fokozat alkalmazásáról gyerekmesék ahhoz képest, amit ez a higgadt ember talált ki.

– Mire kíváncsi? – kérdezte Clem Enright és nagyot sóhajtott.

– Mennyit kaptál Goldmantól?

– Ötven fontot hetenként és ha valami jó fogást csináltunk, akkor külön jutalmat.

– És mennyit kapott Ted?

– Nem tudom, uram… talán valamivel többet, mert őrá több dolgot bíztak.

– Sohase jutott eszedbe, hogy a munkádon más gazdagodik meg? Hogy többet érdemelsz?

– Goldman azt mondta, hogy okosabb, ha a részünket ő őrzi meg. Elég dohányunk volt költekezésre és azt mondta, hogy ha többet ad, többet költünk, azután semmink se marad a sovány napokra… Azt is mondta, hogy ha tőkénk van, akkor megvárhatjuk, míg jó alkalom adódik, és nem kell mindenféle apró dolgokba beleugornunk…

Simon Templar bólintott.

– Hol tartja Goldman a pénzt?

– A hálószobájában van egy faliszéf. Abban.

– Jó. Most azonban mást kell csinálnod. Ott az asztalon van a telefon. Felhívjuk Ronald Nildert és megmondod neki, amit súgok…

– De nem felejti el, uram, amit ígért? – kérdezte aggódó hangon a bandita. – Így görbüljön meg? – És mutatta.

– Nem! Efelől nyugodt lehetsz. Így görbüljek meg – tette hozzá az Angyal komolyan és ő is mutatta.

Ronald Nilder javában csomagolt, amikor telefonja megszólalt.

– Halló! – mondta egy hang. – Ott Nilder beszél?

– Itt Mr. Nilder beszél – javította ki a megszólítást nyomatékkal.

– Goldman szeretné tudni, miért nem látogatta meg, amint megparancsolta. Azonnal találkozni akar magával a Mark Lane állomáson. Nagyon sürgős.

Nilder egy pillanatig habozott.

– Rendben van, ott leszek – mondta végre. – Ki beszél?

– Clem Enright. De siessen. Ha Goldman még nem lenne ott, akkor várja meg.

Nilder a helyére tette a kagylót. Úgy tervezte, hogy a nyolc-húszas vonattal indul vissza Newhavenbe, így eléggé ráért, hogy közben ezt a találkozót is lebonyolítsa. Végre is Goldman nem gyanúsíthatja semmivel, és csak gyanút keltene, ha kitérne a találkozó elől. Szégyellte is magát kissé, amiért olyan eszeveszett sietséggel igyekezett az Angyal parancsát teljesíteni.

Ronald Nilder öt perccel később már el is hagyta a házát és így megtette, amire az Angyal várt. De tömött pénztárcáját nem vitte magával, hanem otthon hagyta és egy nagy csomó könyv mögé dugta el. Az egész mozgatható vagyona benne volt.

A Mark Lane-en sokáig kellett várnia, de ezzel most még nem kívánunk foglalkozni.

Simon Templar fél ötkor érkezett Tex Goldman lakásába, mégpedig a “via” tűzlépcsőn. A fürdőszoba ablakán keresztül jutott be. Előzetesen fölhívta a lakást és meggyőződött róla, hogy Goldman nincs odahaza. Az Angyal egyébként sem hasonlított önmagához. Elegáns, világos szürke freskóruha helyett koszos, olajos overallba bújt, mert így nem tűnt fel senkinek, amikor a házfalra szerelt tűzoltólétrán felmászott. De az a revolver, amelyet Clem Enright –től vett el, a zsebében volt: Simon Templar elhatározta, hogy felgöngyölíti az egész bandát és nem követ el hibákat.

Tex Goldman öt óra tájt érkezett meg.

Egy lány is érkezett vele, ugyanaz, akit a bárban ismert meg. Fiatal, nagyon szép lány volt, szőke haja talán túlságosan is szőke volt ahhoz, hogy természetesnek lehessen tartani. Nagy, fekete szeme ragyogott az örömtől, amikor a lakásba léptek.

– Gyönyörű ez a hely, Goldman! – kiáltott föl.

– Nem rossz – felelt a gengszterfőnök. – Egy valami azonban még hiányzott belőle, de most már az is itt van.

A lány egy karosszékbe ült és a férfi a szék karfájára telepedett. Onnan nézett le a lányra:

– Kislány, ha valaki egy héttel ezelőtt azt mondja nekem, hogy erre képes vagyok, akkor a szemébe nevetek. Úgy látszik, csakugyan öregszem…

– Nem törődöm az ilyesmivel – felelt a lány.

– Remélem, mindent tudsz már rólam.

– Semmi sem érdekel…

– Egész életemben zsivány voltam. A mocsárból emelkedtem föl… de fölemelkedtem. St. Louisban kemény legénynek tartottak. Sok embert öltek már meg, de ez most nem fontos. Ha én nem ölöm meg őket, ők öltek volna meg engem. Előbb-utóbb úgyis ez lesz a végem, de addig szépen élek…

– Magam sem vagyok már zárdanövendék… – felelt a lány. – Nem szeretem az olyasmit, mint maga… gyilkosságokat. Nehéz elképzelni, hogy tétlenül kell várnom, míg magát is meg nem gyilkolják… Azt hittem, sohase tudnám megszokni ezt a gondolatot. De most már mindent más színben látok. Nincs választásom. Csak azt szeretném, hogy legyen jó hozzám…

– Magam is ezt akarom. Én durva voltam egész életemben, nem tudok szépeket mondani, kedves, hízelgő szavakat, pedig tudom, hogy most szívesen hallgatná… Ehelyett csak annyit mondhatok, hogy őszinte akarok lenni.

– Mindig?

– Ha valaha is becsapnálak, saját pisztolyommal lőhetsz le!

Tex Goldman fejére ebben a pillanatban sújtott le az ütés.

A hatalmas csapás nem fosztotta meg eszméletétől, csak elkábította. A szobában minden elfeketedett és a sötétségben szürke karikák ugráltak szeme előtt. Homályosan sejtette, hogy egy idegen kéz a zsebe felé nyúl és megfosztja revolverétől. A lány felsikoltott mellette és ezt már tisztábban vélte hallani. Öntudata lassanként kitisztult. Amikor megfordult, észrevette, hogy egy fegyver csöve néz a szívére.

– Hello, Tex!

Goldman mereven tápászkodott fel és gyűlölettel nézett a mosolygó férfi arcába.

– Ördög és pokol!

– Ne használjunk csúnya kifejezéseket hölgyek jelenlétében – vélte az Angyal. – Sajnálom, hogy az imént fejbe ütöttem, de véleményem szerint így volt biztosabb.

– Mr. Simon Templar?

– Ahhoz van szerencséje. Jelenleg azzal foglalkozom, hogy felgöngyölítem a maga egész bandáját. Mert igaz ugyan, hogy Amerikától sokat tanulhatunk, de a gengszterizmus olyasmi, amit nem szívesen látok maradi partjainkon. Túlságosan felizgatja azokat a kedves öreg nénikéket, akik a törvényeinket csinálják. – Az Angyal mosolygott. – Túl sok ember halt meg, mióta működésbe lépett. Azért jöttem, Tex, hogy megöljem magát.

A lány szenvedélyesen megragadta Tex Goldman kezét és tágult, könyörgő szemmel meredt az Angyalra.

– Nem… ezt nem teheti! Hiszen csak ma akartunk megesküdni!

Az Angyal egyetlen arcizma sem rándult meg.

– Jó, akkor a lányt is magával küldöm. Más okból ugyan, de együvé tartoznak.

A lány rémülten borult Tex Goldman vállára és a borzalom még növelte szeme tragikus kifejezését.

– Miért akar megölni? – suttogta. – Hiszen én semmit sem csináltam! Nem bántottam, nem öltem meg… soha… senkit! De mindegy! Szeretem ezt az embert! Gyerünk, essünk át rajta, maga gyáva alak…

Tex Goldman hangja csöndes volt, nagyon-nagyon nyugodt és kissé szomorú, amikor megszólalt:

– Maga téved, Templar. Ez a lány nem vett részt a játékaimban, ártatlan… De ha nem is hiszi el, azért még megkegyelmezhet neki… a nőnek. Nem bánom, végezzen velem, de hagyja őt, hiszen még gyerek…

Szemhunyorítás nélkül tekintett az Angyal arcába. Nagy tétben játszott és most vesztett. És amikor fizetésre került a sor, Tex Goldman nem sírt, nem könyörgött, nem sápadt el. Fizetett.

Egyszerre csak azt látta, hogy az Angyal mosolyog.

– Oké, Tex – szólalt meg az Angyal. – Jól viselkedett. Mára elment a kedvem az öléstől, elengedem mindkettőjüket.

VIII.

Goldman nem értette a helyzetet.

– Pedig egyszerű – válaszolt az Angyal. – Csakugyan azért jöttem ide, hogy megöljem magát. De aztán kihallgattam a párbeszédüket, és eleget tudtam meg belőle. A lány azt mondta az imént, hogy ma készülnek összeesküdni. Bár megszakad a szívem a gondolatra, mégis gyilkolás nélkül leszek kénytelen hazamenni. Nem veszem a lelkemre, hogy elrontsam a mézesheteiket… Meg azután az se utolsó gondolat, hogy maga, Tex, a jóvoltomból sok-sok év után fehér hajú bácsika lehet, aki a tűz mellett ülve unokáinak Jancsiról és Juliskáról, meg Piroskáról és a Farkasról mond mesét.

Goldman mély lélegzetet vette, de nem szólt semmit. Akit a Halál hideg lehelete csak néhány másodperccel előbb érintett meg, annak nem sok mondanivalója akadhat. Az Angyal folytatta:

– Annyit azonban vegyen tudomásul, hogy a garázdálkodásainak örök időkre vége szakad. – Szeme ismét acélkemény lett. – Nem szeretjük az ilyesmit. Ma délután kiürítettem a faliszéfjét. Remélem, ez végleg elveszi a bátorságát. – Azután fejével a nyitott hálószobaajtó felé intve, zsebébe nyúlt és egy féltucat nagy bankjegyet halászott onnan elő: – Ezt visszaadom magának… nászajándékul. Nem akarom, hogy egészen lerobbanva érkezzék vissza St. Louisba.

Goldman megnedvesítette az ajkát:

– Még mindig fosztogat?

– Még mindig. Az egész összeget azoknak a szegény ördögöknek a családja kapja, akik a maga rémuralma alatt pusztultak el. A rendőrök, meg a kalauz és a többi. Annak a résznek a kivételével, amit magamnak tartok meg. Én is megérdemlem, lévén, hogy többször súroltam fejemmel az örökkévalóságot. – Az Angyal hangja most hirtelen fenyegetésbe csapott: – Ne számítson rá, hogy a pénzt viszontlátja, vagy kinyírhat engem. Nem lesz ideje rá, mert a nyolc-húszas vonattal Franciaországba utazik és Cherbourgból visszatérhet hazájába. Ted Orpingnak és a fiúknak legjobb, ha nem is szól. Ezt kell tennie. Mert Teal főfelügyelő, a Scotland Yardon pontosan tíz órakor üzenetet kap… mégpedig akár élek még akkor, akár nem… hogy William Gold, más néven Tex Goldman ellen a deportálási parancs még mindig érvényben van. Ide többé nem térhet vissza…

Tex Goldman csodálkozó tekintettel mérte végig.

– Ezt meg hogy nyomozta ki?

– Nilder barátom árulta el… – vetette oda az Angyal.

Goldman felhördült:

– Tudhattam volna! Az a piszkos, szemét áruló!

– Én komolyan beszélnék vele, ha a maga helyében volnék… – tanácsolta félvállról az Angyal. – De most mennem kell. Ha nem csalódom, Nilder hamarosan itt lesz, még mielőtt maga elutazna, hogy elpanaszolja keserveit. Azt hiszem, pénzzavarban van… Hát… Isten velük! Jó utat és kellemes mézesheteket kívánok, szép szőke lady…

Kihátrált a szobából és a következő pillanatban már az utcán volt, ahol Teal főfelügyelőbe ütközött.

– No, mi van már megint? – kérdezte a detektív. – Megkaptam az üzenetét, hogy jöjjek ide. De mit jelent ez a nagy titokzatosság?

– Nem akarok túl korán beszélni, de azt hiszem, érdekes eseményekre lehetünk elkészülve. Valakit sikerült nagyon fölbosszantanom.

– Kit?

Az Angyal nem mutatkozott nagyon közlékenynek. Karon ragadta a detektívet és a házzal szemközti kávéházba vonta, ahonnan jól szemmel tarthatták a kaput.

Legalább két óra hosszat ültek ott, amikor Tealen a türelmetlenség jelei kezdtek mutatkozni:

– Ha kávénál és kalácsnál egyebet nem tud mutatni nekem, akkor inkább a dolgom után nézek. Nem érek rá órák hosszat lesni a semmit. Nem társalkodónőnek születtem…

– No, ne menjen még, Claud – kérlelte az Angyal. – Többet végeztem ma, mint maga az egész héten. Felgöngyölítettem az egész bandát. Nagy események készülődnek, higgye el…

Ezt öt perccel azután mondta, amikor látta, hogy Ted Orping bement a kapun.

Tex Goldman nyitott ajtót.

– Mi újság, Ted? – kérdezte röviden.

Nagyon türelmetlen volt, de nem akarta, hogy Ted észrevegye. Hálószobájában már minden készen állt az utazásra.

– Annak a postaautónak a kirablásáról van szó… amit mára terveztünk…

– Elhalasztjuk. Bizonytalan időre…

Orping szeme tágra nyílt:

– Csak nincs valami baj?

– Miért lenne? De nem foglalkozhatunk minden ostobasággal, amikor itt egy üzleten személyenként legalább tízezer fontot kereshetünk. Most erre kell összeszednünk minden erőnket…

– Hű, a kutyafáját! Ez volna csak az üzlet! Miről van szó?

– Most nem beszélhetek róla. Senki sincs biztonságban, amíg árulók vesznek körül bennünket.

Orping összeharapta az ajkát:

– Mutassa meg az árulót, főnök!

Csengettek. Goldman hideg tekintete Ted szemébe fúródott. A hang szája szögletéből csúszott elő, jegesen, parancsolón, mint valami halálos ítélet:

– Ereszd be!

Orping az ajtóhoz ment.

Ronald Nilder állt előtte. Kalapja nem volt szája remegett, hamuszürke arcából két bátortalan egérszem kandikált ki a világba. Goldman elé rohant, két kezét ökölbe szorítva, úgy látszott, hogy mindjárt megtámadja a banditavezért.

– Mit jelent ez!? – kiáltotta. – Mit jelent ez, hogy akasztanák fel a születésnapján!

Goldman egy lépést hátrált és megvető, gyűlölködő szemmel utasította vissza a támadást:

– Micsoda?

Nilder egy papírszeletkét húzott elő. Goldman minden sietség nélkül nyitotta szét és ezt olvasta:

“Keressen fel, mielőtt egész vagyonát külföldre viszi.”

T.G.

– Minden pénzemet kivettem a bankból – hebegte Nilder – és egy tárcába tettem. Amikor maga rám telefonált, hogy menjek és várjam meg a marklane-i állomáson, a lakásomban rejtettem el, néhány könyv mögött. Legalább egy óra hosszat ácsorogtam azon az istenverte állomáson, de nem jött senki. Mire visszaértem, a lakásom ajtaját valaki feltörte és a tárcám üres volt!… Mit jelent az, hogy ellopatja az egész vagyonomat!?

Goldman lassú mozdulattal apró darabkákra tépte a papírszeletet. Aztán tartózkodó tekintettel végigmérte Nildert. Ebben a tekintetben annyi rosszindulat volt, hogy a másiknak a száján megfagyott a hebegés.

– Én nem telefonáltattam magáért, hogy várjon meg a marklane-i állomáson – mondta Goldman, jól megnyomva minden szótagot. – Én nem írtam semmiféle üzenetet, semmiféle papíron. Én nem tudom, mi történt a pénzével. Most viszont mesélje el nekünk, miért fecsegett az Angyalnak?

Nilder arca hamuszürkéből fehérre változott. Nehezen szedte a lélegzetet, és úgy érezte, mintha egy kicsit máris meghalt volna. Szája kinyílt a borzalmas félelemtől, ami fojtogatta.

– Már nem kell felelnie – szólt Goldman az előbbi hideg hangon. – Az arca elég beszédes. Fecsegett, mert gyáva. Fecsegett, mert még az árnyékától is megijed. Aztán idejön, és ostoba alibikkel próbálkozik… Mit képzel maga, hol van?! Gyerekek között! Azt akarja talán, hogy a nyakába boruljak és megcsókoljam? Gazember!

– De én… nem beszéltem egy szót sem! Én nem…

– Takarodjon! – sziszegett Goldman és egy pillanatra kiesett erőltetett nyugalmából. – Takarodjon!

– Ne merjen megütni! – kiáltott föl Nilder, akinek hirtelen megjött a szava. – Nem árulkodom, nem beszéltem semmit…

Ted Orping eléje ugrott és megrázta a gallérjánál fogva:

– Nem hallotta, mit mondott a főnök? Pusztuljon innen!

Amikor Ronald Nilder kitámolygott a szobából, Orping a gazdájára nézett.

– Elintézzem? – kérdezte halkan.

Tex Goldman már régen nem érzett örömet halálos ítéletei közben. A szakmában a gyilkossághoz nem fűződtek érzelmek, egyszerű módja volt az üzlet lebonyolításának. De most… úgy érezte, hogy az igazság szolgálatában áll. Szivarra gyújtott és csak azután szólalt meg:

– Igen!

Amikor Simon Templar megpillantotta a kapu alól felbukkanó Nildert, amint támolyogva igyekezett az utcában előre jutni, egy félfontos bankjegyet dobott az asztalra, majd karon ragadta Tealt és kiráncigálta az utcára. Alig értek ki, amikor Ted Orping jelent meg a kapu előtt és a Nemzetközi Vaudeville Ügynökség nemes tulajdonosa után lopakodott.

– Mi történik itt? – kérdezte Teal.

– Valami gyors és igen nemes cselekedet – válaszolt az Angyal –, vagy ne tekintsen többé jó lélekbúvárnak!

Tisztes távolból követték a két embert. Nilder hirtelen egy taxihoz ugrott és elhajtatott. Orping azonnal követte példáját, és az Angyal a detektívvel együtt egy harmadik kocsiba ült. A körmenet megindult.

A három taxi végigrobogott a Marylebone Roadon, a Portland Place felé, háromszor megkerülte a Piccadilly Circust és végre a Jermin Streetre érkezett. Simon Templar előrehajolt és kiszólt a sofőrnek.

– Itt lassítson. Nem! Álljon meg!

A taxi megállt. Néhány házzal odébb a másik két kocsi is követte példáját. Ott volt Nilder lakása.

Orping is kifizette a kocsit és Nilder után sietett a házba.

– Most megint várnunk kell egy kicsit, de ez a várakozás már nem tart sokáig – mondta az Angyal és a detektív felé fordult.

Vagy tíz perc telt el izgalmas várakozásban. Az Angyal hirtelen felkapta a fejét.

– Hallotta?

Két tompa dörrenés hallatszott. Templar Tealre nézett. Nem sokkal később a kapuban Ted Orping jelent meg és hirtelen átvágott az úttesten. Nem vette észre azokat, akik rá vártak, csak akkor, mikor az Angyal már szemtől szemben állt vele.

– Szabadna egy szóra, Ted? – kérdezte az Angyal szelíden. – Meggyőződtél róla, hogy Ronald nem beszél többé?

A másik ránézett, rémült tekintete elárulta a tettenért gyilkost. Azután eszeveszett futásnak eredt.

De Simon gyorsabb volt. Orping hátranézett és látta, hogy már csak néhány yardnyira van tőle. Anélkül, hogy megállt volna, zsebébe nyúlt, hogy onnan revolvert húzzon elő. De elkésett vele. Az Angyal utolérte és teljes lendülettel bokán rúgta. Orping elesett és a pisztoly messzire hullott a kezéből.

– Eresszen el! – kiáltotta kétségbeesetten. – Nem bánthat minden ok nélkül!

– Minden ok nélkül csakugyan nem. De gyilkosság miatt annál inkább! – mondta az Angyal és odaintette Teal főfelügyelőt, a Scotland Yard kiváló oszlopát.

A halálos ítélet

I.

A Galbraith Stride-re kimondott halálos ítéletet november 22-én, reggel nyolc órakor hajtották végre.

Miközben kezeit összekötözték, még egy pillantást vetett cellája ablakán keresztül a világra. Ez volt az utolsó fény, ami kívülről érte szemét. Azután olyan ember sietős lépéseivel indult el a bitóhoz vezető folyosón, mint akinek elvei vannak és még egy kellemetlen találkáról sem akar lekésni.

A hurkot a nyakára dobták, a csomó éppen a bal füle alá került és a hóhér néhány lépésnyire hátrált, hogy munkáját, amellyel az elítéltet idő előtt juttatja majd az örökkévalóságba, messzebbről tekintse meg.

Megkérdezték, van-e valami kívánsága. Nem volt.

– Essünk túl rajta – szólt csöndesen, mire kirúgták alóla a zsámolyt.

Sok minden történt vele, mielőtt idáig jutott és egy hölgy úgy érezte, hogy köszönettel tartozik az Angyalnak.

II.

Laura Berwick kéretlenül, hívatlanul, bemutatkozás nélkül lépett az Angyal életébe, ami nem volt szép tőle. Barna volt a haja, a szeme is és álla világosan mutatta, hogy nem egykönnyen ijed meg a maga árnyékától, de még egy olyan népszerűtlen, megrögzött bűnözőtől sem, mint Simon Templar. Ami az Angyalt illeti, ő nem bánta volna, ha hasonló arcú és alakú lány akár a hét minden egyes napján kéretlenül, hívatlanul vagy akár bemutatkozás nélkül lépett volna életébe. Legfeljebb megköszönte volna a Gondviselésnek, hogy szeretetével ennyire elárasztja.

Simon Templar elhagyta Londont. Csavargó kedve ismét feltámadt és mivel az utóbbi hónapok izgalmai után már semmi tennivalója nem akadt a metropolisban, nem csoda, ha elunta magát. Már utálta Londont.

“Mindennek ez az átkozott civilizáció az oka!” – dörmögte elégedetlenül egy alkalommal, amikor éppen józan volt. – “Tegnap egy Angol Gentlemant volt alkalmam látni a Piccadillyn. Halált megvető bátorsággal vetette le felöltőjét, zakóját, gallérját és nyakkendőjét úgy, hogy egy egyszerű flanelingben sétált tovább, nadrágját pedig egy undorító nadrágtartó óvta meg a lepotyogástól. Megjegyzem, a nadrágtartó egy igen jónevű “Old School”[1] színeiben pompázott. A szörnyű flanel nyakánál kilógott az elmaradhatatlan gyapjú alsóing. Nem akarok vitába szállni azokkal az okkultizmus határát súroló érvekkel, amelyek amellett szólnak, hogy az illető úr helyesen tette, amikor mindazt, ami rajta volt, magára öltötte a rekkenő hőségben. De ha az ostobaságnak abba a feneketlen örvényébe tekintesz, amely ebben a verítékező majomban személyesült meg és azután meggondolod, hogy csak sápadt úttörő, merész lázadó volt; hogy egy igazi Angol Gentleman és “old school-növendék” inkább meghalt volna, semhogy egyetlen ruhadarabját levetette volna, akkor be kell látnod, hogy a következő vízözön már régóta esedékes.”

Az Angyal tehát elhagyta Londont.

Hová ment? A Scilly-szigetekre. Nem kell megijedni, a Scilly-szigetek ment a világ vége.

– Éppen annyi a vendégünk, mint máskor – írta Mr. Smithson Smith, aki derék vendéglős és szálloda tulajdonos volt a szigeten és Templart már régóta ismerte. – St. Mary-n alig van nyaraló, de Tresco kikötőjében néhány pompás yacht vesztegel. Az egyik valami Abdul Osman tulajdona, aki egyiptomi állampolgár.

Abdul Osman neve ismerősen csengett az Angyal fülében.

– A Scilly-szigetekre megyünk – mondta Patriciának. – Valami Abdul Osman is ott nyaral. Lehet, hogy ő az, akiről Assuanban már hallottam…

– Azt hittem, pihenni fogunk – vetette ellene Patricia és csöppnyi csalódás rezdült a hangjában.

– Attól még mehetünk… – ellenkezett az Angyal, de a pihenést már maga sem gondolta komolyan. – Legokosabb, ha csomagolsz…

Az Atlanti Óceán hűs habjai öblítették a sziget regényesen csipkézett szikláit, amelyek meredeken ugrottak elő a vízből. Azoknak a kivételes napoknak egyike volt, amikor a napfény csakugyan eléri Anglia partvidékét, és amikor az emberek gyíkok módjára heverésznek a fürdőhelyek strandjain.

Az Angyal a magányt kereste és egy kiemelkedő sziklára vonult vissza, távol az emberektől. Ennek az az előnye is megvolt, hogy egész testét egyenletes módon süttethette a nap ritka sugaraival ádámkosztümben. A fürdődresszek minimális hosszát ugyanis hüvelykekben és inchekben állapította meg az erkölcsökre féltékenyen ügyelő vénkisasszonyok egyesülete.

A sziklától nem messze, egy könnyű vitorlást pillantott meg. A vitorlát egy lány kezelte, mégpedig nagyon ügyetlenül, mert a vitorlának a széllel ellentétes oldalán állt és a legkisebb szélroham is lesodorhatta a fedélzetről. Már messziről látszott, hogy kezdő a vitorlázás művészetében.

Az Angyal jóslatára nem kellett sokáig várni. Az egyenletes gyönge szél néha-néha minden látható ok nélkül nekidurálta magát. Egy ilyen alkalommal az erősebb szélroham nagy erővel kapott a vitorlába és oldalt lendítette. A vitorlarúd elkapta a lányt és az óceánba sodorta.

Simon Templar felugrott és nagy lendülettel fejest ugrott a szikláról. A habok összecsaptak fölötte és néhány másodpercbe került, amíg ismét a vízszintre ért. Erős karcsapásokkal úszott a lány felé, aki csak vagy harminc yardnyira lehetett. A szélroham időközben elült és az Angyalnak még volt annyi ideje, hogy a lányt visszavigye a csónakba és azután maga is felmásszon rá, de öltözet hiányában a vitorla mögé bújt.

A lány köhögött és fulladozott. Az Angyal néhányszor jó erősen hátba vágta, mire lassan megnyugodott.

– Mi történt? – kérdezte zavarodottan.

– Maga megbokrosodott – felelte nyugodtan Templar. – Ügyetlen mutatvány, rossz szélben nem tanácsos.

– Hát maga honnan került elő?

– Egy szikláról – felelte az Angyal.

A lány megint köhögött és krákogott, közben furcsa fintort vágva.

– Bocsásson meg, de köpnöm kell – szólt a lány.

Az Angyal megbocsátott. A lány szél ellen köpött, ami nem sikerült valami kiváló eredménnyel. Templar szomorú tekintettel mérte végig.

– Ugye, maga ezen a téren is újonc?

A lány vállat vont:

– Valamikor csak el kezdeni… Senki sem használta, gondoltam, elviszem magammal.

– Nem tartott tőle, hogy a rendőr meglátja?

– Hiszen nem loptam! A yachthoz tartozik.

Simon összevonta szemöldökét.

– Magának yachtja is van?

– A mostohaapámnak. Claudette a neve. Tresco előtt horgonyzunk.

Az Angyal homlokán mind erősebb ráncok képződtek:

– Csak nem Abdul Osman yachtja közelében?

– Honnan tudja…?

– Így mondta a fáma. Csodálatos, hogy a hírek milyen gyorsan terjednek ezeken a vad partokon…

Csak beszélgetés közben nyílt rá alkalma, hogy jobban szemügyre vegye a lány kifogástalan idomú testét. Nem hordott mást, csak modern fürdőruhát, amely bőséges alkalmat nyújtott a megfizethetetlen ibolyántúli sugaraknak hatásuk kifejtésére.

– Elhatározta, hogy nem jön közelebb? – kérdezte a lány és az Angyal elmosolyodott.

– Nem. De öltözetem nem engedi, hogy azonnal közelítsek. Várjon egy kicsit.

Óvatosan visszamászott a vízbe és a szikla felé úszott. Nemsokára megint visszatért és ezúttal egy száraz nadrág, rövidujjú ing, pár cipő és egy sál lógott a kezében. A holmit magasan feje fölé tartotta és úgy úszott, hogy száraz maradjon. Amikor ismét bemászott a csónakba, már egy kis úszónadrág volt rajta.

– Ami engem illet – mondta – szemérem nélkül születtem. De ha maga szégyelli magát, akkor menjen a csónak orrába és szavaljon valamit a halaknak, amíg én a vitorla mögött átöltözöm.

– Azt hiszem, az előbb az életemet mentette meg – szólt a lány és kitágult szemmel meredt az Angyallal ellentétes látóhatár felé, mialatt a férfi öltözködött.

– Remélem, ez nem vád – felelt Templar.

– A mostohaapám bizonyára kíváncsi lesz, hogy hol szedtem fel magát – mondta a lány.

– Én is azt hiszem – felelt az Angyal és nem is szólt többet, amíg meg nem érkeztek az elegáns yacht mellé.

A fedélzeten egy tengerészsapkás középkorú férfi fogadta őket, aki a látogatót elég kelletlenül üdvözölte.

– Hol voltál, Laura? – kérdezte feleslegesen és Templar azonnal tudta, hogy a lány mostohaapjával áll szemközt.

– Vitorlázni – felelte Laura éppoly feleslegesen, mert a napnál is világosabb, hogyha valaki vitorlásból száll ki, az vitorlázni volt.

A tengerészsapkás férfi alaposan végigmérte az Angyalt és bosszúságát alig leplezte el az idegen látogató miatt.

– Ez a hős éppen most mentette meg az életemet – mondta a lány és Templarra nézett. – Hősöm… ez itt a mostohaapám, Mr. Stride.

– Ejha! – mondta Stride értelmesen. – Hm! – folytatta és tovább is gyanakvással szemlélte lánya megmentőjét. Aztán ügyetlen mozdulatokkal a pénztárcája után nyúlt és elővette.

– A vitorlarúd lesodort a csónakról… – kezdte a lány.

– Akárkivel megtörténhet ilyesmi – szólalt meg az Angyal könnyedén. – Egy hirtelen szélrohamra nem készülhet el az ember…

– Ejha – mondta Stride ismét. Éles tekintete még egyszer végigfutott az Angyal ábrázatán, majd gyors mozdulattal visszacsúsztatta zsebébe a pénztárcát, mintha megforrósodott volna ujjai között. – Nagyon örülök, hogy éppen jelen volt, amikor a baleset történt, Mr…

Simon egyszerűen nem vette tudomásul, hogy bemutatkozásra szólították fel.

– Éppen löncshöz készültünk Mr.… – Próbálkozott Stride megint, de ugyanolyan eredménnyel. – Nem tartana velünk?

– Nagyon köszönöm a meghívást Mr. Stride, végtelenül lekötelez – felelt az Angyal és közben arra gondolt, hogy Stride sokkal boldogabban fogadta volna a visszautasítást. Eszébe jutott: ez kiváló alkalom arra, hogy személyes tapasztalatokra tegyen szert Stride hajóján. Körülnézett és észrevette, hogy a Claudett-től vagy száz yardnyira még egy yacht horgonyoz, gyönyörű, sárgarézzel dúsan díszített jármű. Az oldalán hatalmas betűk mutatták a nevét: LUXOR. A yacht fedélzetén egy ember támaszkodott a korlátnak és szeméhez emelt látcsővel minden figyelmét a Claudett-ra összpontosította.

– Kedves kis hajó – mondta az Angyal és a Luxorra mutatott. – Gazdájának nagy sikerei lehetnek. De az se különb, mint a Claudett…

– Hm – szólt Stride, de válaszának bővebb megfogalmazásától néhány más vendég érkezése megmentette.

Körülbelül huszonöt éves, Toby Halidom nevű fiatalember volt az egyik, aki ujján jegygyűrűt viselt. Az a mód, ahogyan Laura megmenekülésének hírét fogadta, továbbá egy pillantás a lány gyűrűsujjára, meggyőzte az Angyalt, hogy a fiatalember és Laura jegyesek. A másik vendég korát nem igen lehetett meghatározni; Stride magántitkára volt és a Mr. Almido névre hallgatott. Keveset beszélt, azt is tört angolsággal.

Stride tapsolt, mire egy fehérruhás szakács italt hozott. Azután fölszolgálták a löncsöt és az Angyal evés közben megfigyelte, hogy a vendéglátó gazda udvariatlansága és nemtörődömsége igen feltűnő tulajdonság olyan embernél, akinek a mostohalánya csak fél órája menekült meg a hullámsírból. De Templar ezzel egyáltalán nem törődött. Az evés vége felé Stride hallgatását hirtelen bőbeszédűség váltotta fel, amit egészen megokolatlannak tartott.

– Sokáig marad itt? – kérdezte Stride.

– Csak amíg már elég D-vitamint szívtam magamba – felelte az Angyal. – Nincsenek terveim.

– A dél-franciaországi fürdőhelyeknél nincs szebb. Ha a maga helyében volnék, inkább odamennék, semhogy a szeszélyes Angliai időjárástól tegyem függővé a pihenést…

– Hát… fürdőruhát ott is kell viselni. Itt az ember kiválaszt magának egy darab tengerpartot, ahol senki sem jár és egész testét egyenletesen barnítja le…

Toby Halidom, aki a hírneves etoni Kollégium nyakkendőjét viselte, megütközve tekintett fel tányérjáról, de Stride mozdulatlan maradt.

Nem sokkal a fekete felszolgálása után az Angyal felállt és udvariasan kimentve magát közölte, hogy mennie kell. Stride elkísérte a hajólépcsőig, és utasítást adott egyik emberének, hogy “Mr. Hm”-et vigye vissza St. Marybe.

– Nagyon szívesen látjuk máskor is – mondta Stride búcsúzáskor. – Látogasson meg bennünket, amikor csak jólesik.

Az Angyal egy oldalpillantással észrevette, hogy a Luxorról még mindig őt vizsgálják távcsővel. Úgy érezte, hogy Stride meghívására is illik válaszolnia:

– Könnyen lehet, hogy látnak még – mondta. És amit hozzátett, úgy hatott, mint valami bomba: – Nem is tudtam, hogy Abdul Osman rövidlátó.

Galbraith Stride elfehéredett:

– Maga ismeri Mr. Osmant? – kérdezte nagy erőfeszítéssel.

– De még milyen jól! – felelt az Angyal csak úgy odavetve. – Vagy öt éve mindkét arcára bélyeget sütöttem. Jó sok pénzébe kerülhetett, amíg az orvosok úgy ahogy rendbe hozták. Ha velem tette volna valaki ezt, nekem ugyan nem volna szükségem félórai távcsövezésre ahhoz, hogy felismerjem.

– Roppant érdekes… – mondta Galbraith Stride lassan. – Roppantul érdekes… – a kezét nyújtotta. – Hát… Isten vele… Mr… Hm.

– Templar – mondta az Angyal. – Simon Templar. És nagyon köszönöm a kiváló löncsöt.

Barátságosan rázta meg a fölajánlott kezet és beszállt a kis motorosba. Olyan boldognak érezte magát, hogy legszívesebben végigénekelte volna a St. Marybe vezető utat.

III.

– Nagyon tapintatos voltál – mondta Patricia Holm.

– Talán bizony nem? Hisz ha nem lettem volna az, meg se hívtak volna löncsre. Elmulasztottam volna a finom kaviárt, a kiváló majonéz-salátát, a pazar száraz pezsgőt és sok mindent, ami a gyomromat fölötte lelkesíti. Ezen kívül azért is maradnom kellett, mert kíváncsi voltam Stride hajójának beosztására és pontos helyszínrajzára.

– És vacsoraidőre már régen úton lesz, a Luxor meg versenyt fut vele…

– Nem, ha jól ismerem Abdul Osmant. Mert az arcát rendbe hozták ugyan a doktorok, de a lelkében olyan sebhely maradt, ami nem igen gyógyul meg soha. Már régen terveztem, hogy Laurával megismerkedem valahogyan, de ez a baleset mindent megkönnyített.

– Azt hittem, pihenni fogunk… – szólt Patricia, de az Angyal csak mosolygott. Azután bement a szállóba, hogy megkeresse Smithson Smithet.

Smithson Smith a Tregarthen-hotel igazgatója volt. Templar szívesen tartózkodott a hotelben, mert Smithson Smith a legfrissebb helyi híradónak számított.

– Jó napot, Mr. Templar! Mivel szolgálhatok? – kérdezte Smithson Smith.

– Adjon egy pint sört. Ha megittam, még kettővel hozhat. És egyet saját magának.

– Ha nem haragszik, én inkább este iszom. Most csak fél három van. Hol volt délelőtt?

– Átugrottam Trescoba – felelte az Angyal és száját elvette a söröskorsótól.

– Ó, akkor biztosan látta a yachtokat is – lelkendezett a szállodás –, ugye milyen szépek?

Simon bólintott.

– Csodálkozni fog. Az egyiken löncsöltem is.

– Abdul Osmanén?

– Nem. Galbraith Stride-én. De Osmanét is láttam. Hosszú utat tett meg, amíg ideért.

– Említettem a levelemben, ugye – mondta Smithson Smith –, hogy Abdul Osman nevét már korábban is hallottam. Azt hiszem, ő az az ember, akit néhány évvel ezelőtt arcának mindkét felén megbélyegeztek.

Az Angyal arca jámbor csodálkozást árult el:

– Csakugyan?

A másik bólintott.

– Valóságos mese. Könyvet írhatna róla. Egy angol csinálta, ámbár ez csak úgy hírlik, mert sohasem fogták el. Abdul Osmannak Keleten különböző gyanús érdekeltségei vannak, kábítószereket, fegyvereket csempészett, és a lánykereskedelemtől sem riad vissza. Cairóban nagy házat vitt, amiből arra következtetek, hogy dúsgazdag ember. Egy éjszaka Abdul Osman eltűnt. Nem untatom?

Smithson Smith rettenetesen félt attól, hogy valakit untat. A kérdésre az adott alkalmat, hogy Templar szeme két fiatalemberre tévedt, akik éppen most érkeztek a hallba. Nyugodt, jómodorú fiatalembereknek látszottak, de arcuk sápadt és karjuk föltűrt ujjú ingük alatt könyöktől felfelé fehér volt.

– Dehogy is untat – mondta Templar és a szálloda felé fordult. – És mi történt azután?

– A rendőrség sokáig kereste. A sivatag szélén találták meg, a sofőrjét valaki fejbe ütötte, maga Abdul Osman eszméletlenül hevert a kocsiban. Valaki tüzes vassal az arcának mindkét felére bélyeget sütött.

– Kegyetlen munka! – mondta az Angyal.

– Egy arab szó volt az egész és azt jelentette, hogy mivel foglalkozik Osman. Valami megbecstelenítő kifejezés. Nyom nem maradt a tettes után…

Az egyik fiatalember felállt és elhagyta a hallt. Amikor a küszöbhöz ért, megbotlott és végigvágódott a földön. Megpróbált lábra állni, de nem tudott. Úgy látszik, megrándította a bokáját.

Smithson Smith átszólt a másik asztalhoz:

– A barátja megrándította a lábát. Nem segítene rajta?

A fiatalember felállt és az Angyal asztalához lépett:

– Azonnal segítek neki – mondta és elsietett.

Simon megfigyelte, ahogyan eltávozik, azután megkérdezte a szállodást:

– Ők is itt laknak a hotelban?

– Igen, itt.

– Régóta?

A kérdést csak ötletszerűen tett fel.

– Igen – felelt Smithson Smith és szemét a fiatalembereken pihentette. – Már legalább két hete. Nem sokat tudok róla. Naphosszat távol vannak, azt hiszem, fürdővendégek. Egy kosárra való törülközőt visznek magukkal, az ember azt hinné, egész ezredet kell vele megszárítani.

– Nem nagyon fogta meg őket a nap – jegyezte meg az Angyal halk hangon, mint aki csak magában beszél. Azután gépiesen felemelte a poharát, majd megint letette. A sérült lábú fiatalember társa vállára támaszkodva visszafelé jött.

– Buta dolog ez, ugye? – kérdezte Smithson Smithet, aki részvéttel bólintott.

– Ne hívjak orvost? – kérdezte udvariasan.

– Fölösleges. Majd hidegvizes borogatást teszek rá.

A háromlábú kompánia bement a házba és eltűnt az egyik hallba nyíló ajtó mögött, ahol a szobájuk volt. Simon körülményesen fészkelődött a helyén és cigarettára gyújtott. Smithson Smith meg folytatta megkezdett anekdotáját, de az Angyal egy szót sem hallott belőle. Agya lázasan dolgozott, kínos gonddal illesztette össze azokat a kis jeleket, amelyek számára minden beszédnél többet mondtak, és amelyek megértésének már annyiszor köszönhette az életét. Gyakran tévedett, sokszor jutott hamis nyomra, de az egy százalék valószínűséget sem hagyhatta figyelmen kívül. Olyan ember volt, akinek élete mindig úgyszólván borotvapengén táncolt.

Néhány perc múlva, mint akit hirtelen új gondolat szállt meg, felugrott helyéről és párducszerű lépésekkel indult a hallból nyíló ajtó felé, amely mögött a fiatalemberek eltűntek.

Simon Templar megragadta az ajtó kilincsét és hirtelen mozdulattal felrántotta. Az a fiatalember, aki sérült barátjának segített az imént, csaknem kizuhant a hall padlójára.

– Jöjjön csak vissza, testvér – mondta az Angyal kedvesen. – Jöjjön csak és igyék valamit!

A fiatalember elvörösödött és szája gyönge mosolyra rándult:

– Azt… azt hiszem, megbotlottam az imént…

– Hát persze, hogy megbotlott – hagyta rá az Angyal.

– Whiskyt kérek szódával…

– Sört kap! – mondta Templar és saját poharát nyújtotta a fiatalember felé, aki csak egy yardnyira állt tőle. – Igya ki ezt!

A fiatalember elsápadt:

– Nee… nem szeretem… a sört.

Simon szabadon maradt öklével hatalmas csapást mért a fiatalember szájára, aki hátratántorodott:

– Ezt azonnal jelentem a rendőrségnek! – fakadt ki, de az Angyal csak mosolygott.

– No, rajta, lássuk a rendőrséget. Először is csak egy rendőr van a szigeten. Ő az egész rendőrség. De okosabb volna, ha előbb megkérdezné Abdult, hogy akarja-e a rendőrséget? Mert lehet, hogy nem nyeri meg a tetszését ez a terv. Most takarodjon és ha nem akarja, hogy betörjem a pofáját, hozzá ne nyúljon még egyszer a sörömhöz!

Aztán fülön ragadta a fiatalembert és kipenderítette a hallból. Smithson Smith kidülledt szemmel figyelte az eseményeket és egy kukkot sem értett belőlük. Csak annyit tudott, hogy olyan hotelban, amely csak valamit is ad a hírnevére, hasonló jelenetek nem fordulhatnak elő.

– No de Mr. Templar! – kiáltotta megbotránkozva. – Itt nem lehet így viselkedni. Attól tartok, hogy el kell majd hagynia a szállodát!

Templar felelet helyett megragadta karját és leültette, azután maga is visszaült az asztalhoz. Egy légy kerülgette a poharat és hol itt, hol ott szállt le az asztalra. Azután visszatért a pohár szélére és befelé kezdett mászni. Nem tudni, a hőség volt-e az oka, vagy a szomjúság, de a légy egészen a sör felszínéig mászott. Az Angyal érdeklődő arccal figyelte. Smithson Smith nem tudta ugyan, hogy mit néz, de szintén tanúja lett a készülő kis tragédiának.

A légy a várható élvezet örömére már előre dörzsölte lábacskáit és megmosta “kezét” a sárgás lében. Azután óvatosan körülnézett és szívókáját a sörbe süllyesztette.

Két vagy három másodperc múlva mozdulatlanná vált. Aztán anélkül, hogy egyetlenegyet is rugdalt volna, hátára fordult és valamennyi lábát az égnek meresztette…

IV.

Mr. Smithson Smith szeme kidülledt.

– Ne merje azt mondani, hogy a maga söre ilyen erős! – szólt mosolyogva az Angyal.

– Azt… azt akarja mondani… hogy valaki megmérgezte…?

– Nem kevesebbet és talán még sokkal többet. Hamarosan meglátjuk.

– Az nem lehet! Nem hihetem el, hogy Mr. Trape…?

– Úgy? Szóval Trape a neve?

– Ha ez igaz, akkor azonnal felmondom a szobájukat!

Templar csak nevetett.

– A szobájukat máris megkaphatja, de az más kérdés, hogy fizetnek-e majd.

Nyugodtan ült az asztal mellett és a legyet figyelte, amelyet kihúzott a sörből és a száraz asztallapra helyezte. Alig tudta elhinni, hogy elpusztult. Ámbár lehetséges, mert ami az emberre nézve nem halálos, az egy kis rovart könnyen megölhet. De valahogy nem fért volna össze Abdul Osman jellemével, hogy bosszúját ilyen könnyen elégítse ki. Meg az is érthetetlen, ha csak őt kellett elpusztítani, miért tanyáztak ezek a fickók már két hete a hotelban? Annyira még Abdul Osman keleti varázsereje sem terjed, hogy előre tudja, mire fogja magát elhatározni. És mégis…

Egy nyúlánk női alak jelent meg a hall előtt majd száz yardnyira. Templar felugrott:

– Bocsásson meg, Mr. Smithson Smith, azonnal visszajövök.

– Mi a véleményed egy csésze teáról? – kérdezte Patricia.

– Ülj le – mondta Templar. – Vedd tudomásul, hogy most konferenciát fogunk tartani! Váratlanul ugyan, de mert nem vagyunk politikusok, hát nem beszélhetünk meg mindent egy évvel előre. Pat, egy igen jó külsejű fiatalember az imént altatót dobott a sörömbe.

– Úristen! Csak nem ittad meg?

Az Angyal nevetett.

– Eszem ágában sem volt. De szájon vágtam és kirúgtam a hallból, amin Smith barátunk nagyon megütközött. A kölyköt valami Trape-nek hívják. Barátjával összejátszott és valamilyen ürüggyel az asztalunkhoz lépett, amikor mi éppen más irányba néztünk. Akkor dobta bele a port. A fickók nagyon gyanúsak voltak és valahogy megéreztem, hogy a sörrel valami nincs rendben. Gyanúm erősödött, amikor láttam, hogy a sántikáló barátjának kutyabaja sincs, és csak szimulál. Felugrottam, kirántottam a szobájuk ajtaját – hát ott leskelődött az ajtó mögött, pont, ahogy elképzeltem. Csaknem orra esett. Akkor vágtam szájon. Itt az epizód vége.

– Mit gondolsz, mi volt ez?

– Éppen erre vagyok magam is kíváncsi. Azt szeretném elméletileg összeállítani, mi történt volna, ha a sört megiszom. Hangosan gondolkozom majd, szólj azonnal közbe, ha valahol hiba csúszna a következtetésembe.

– Figyelek.

– Helyes. Tehát megiszom a sört. Elájulok, vagy elalszom, mire Smith lármát csap. Trape meghallja és ártatlanul besétál a hallba, például azzal az ürüggyel, hogy brandyt vigyen sérült barátjának. Hidegvíz, toll, repülősó egymásután, minden hiába. Smith doktorért rohan és Trape-t kéri meg, hogy addig vigyázzon rám… Amikor eltűnik, azonnal összecsomagolnak és elrabolnak. Egy zsáknak kell lennie itt valahol, mert másképpen nem tudnak feltűnés nélkül elvinni a partról. Csónakba dobnak és Abdul hajójára visznek. Hogy ott mi várt volna rám, ahhoz nem kell túl nagy képzelőerő… De Uramisten, ma olyan rosszul működik az agyam, hogy csak na!

Hirtelen megfordult, otthagyta Patriciát és visszarohant a hallba. Smithson Smith éppen akkor lépett ki a fiatalemberek ajtaján.

– Mit határozott? – kérdezte tőle az Angyal.

– Éppen most beszéltem azzal az ifjú úrral, aki megrándította a bokáját…

– Gondoltam, hogy beszélni fog. Ha maga nem ment volna be hozzá, ő hívatta volna. De közben igen érdekes dolgok történtek a sörömmel. Előbb altatószert tartalmaz, azután lába kel.

Smithson Smith az asztalra nézett, amely most üresen állt. Még a pohár is eltűnt s a meredt légy is, bizonyítván, hogy nem feledékeny ember rendezte a rendezendőket.

– Nem értem… – hebegte.

– Dehogynem. Amíg maga benn járt, a társa mindent eltüntetett. Mondott nekik valamit mérgezett italról, meg a döglött légyről?

– Semmit.

– Kész szerencse. Maga tehát nincs veszélyben.

A szegény szállodást egészen megzavarták az események.

– Nézze, Mr. Templar, engem nem érdekelnek a maga dolgai, de annyit tudok, hogy ilyesmi nem fordulhat elő jónevű szállóban. Ennélfogva vagy tisztázza ügyét a fiatalemberekkel, kölcsönös megelégedésre, vagy arra kényszerít, hogy rendőrnek szóljak.

– Nagyon helyes. Akarja, hogy kibéküljek a fiúkkal? Akkor máris bemegyek hozzájuk.

– Azt hiszem, ez volna a leghelyesebb.

– Sajnálom, hogy zavarnom kell magukat, fiúk – mondta az Angyal, amikor a fiatalemberek szobájába lépett és jobb kezét a zsebébe süllyesztette. – Emeljék fel szépen a kacsóikat, ne is gondoljanak kiabálásra. Csak a szobaasszony kapna tőle hisztérikus rohamot.

A két fickó az első pillanatban dermedten hallgatott. Templar azonban folytatta:

– Gratulálok a bűnjelek ügyes eltüntetéséhez. Ha jól sejtem, Abdul Osmant még nem értesítették kisded nézeteltérésünkről…

A rá meredő arcok meggyőzték, hogy nem csalódik.

– Azt hiszem, nem valami barátságosan fogadná a hírt, ennélfogva… mert okosak, bizonyára megkísérelnék, hogy másodszor is rám törjenek…

– És ugyan miért ne, Templar? – kérdezte az egyik szemtelenül. – Úgysem merne itt lőni!

– Igaza van – felelte az Angyal és kihúzta üres kezét a zsebéből. – De erre nem is lesz szükség, ha figyelembe veszem azt a bizonyítékot, amely ennek a szobának a mennyezetén látható.

Felfelé pillantott és Trape nem lett volna ember, ha nem követte volna ezt a tekintetet. Ő is felnézett tehát és miközben így tett, állát tökéletes helyzetbe hozta az Angyal ökle számára. Templar nem is késlelkedett és Trape a következő pillanatban eszméletlenül terült el a padlón. A túlerő leküzdése után már nem okozott különösebb nehézséget a másik fickó elintézése. Az Angyal mindkettőjüket megkötözte és betömte a szájukat. Azután körülnézett a szobában.

Az egyik sarokban vastag, fekete viaszosvászon zsákot talált.

– Pontosan, ahogyan elképzeltem – mormogta halkan. Majd megragadta az eszméletlen Trape-et és beledugta a zsákba, amelyet gondosan összekötött és vállára lendített. Azután kiment a ház elé, ahol Patricián kívül senkit sem talált. A házigazda bizonyára házon kívül tartózkodott.

– Megyek, megleckéztetem ezt a szamarat – mondta Patriciának, és a hátán lévő zsákra mutatott. – Abdul látogatót vár. Miért hagyjam, hogy csalódás érje?

A zsákot egy hamarjában előtalált talicskára tette és szépen a kikötőbe tolta.

A kikötőben hamar észrevette a kis motorcsónakot, amelyet két ember őrzött. A csónakon nagy fehér betűkkel állt a yacht neve, amelyhez tartozik: Luxor.

Az Angyal egyenesen odatolta a talicskát, majd kiemelve belőle a zsákot, szó nélkül odanyomta a matrózok markába:

– Itt van.

Senki sem mukkant. Hangtalanul vették át a zsákot és begyújtották a motort. Egy perc múlva már csak fehér, tajtékos út mutatta a vízen, hogy merre mentek.

V.

Abdul Osman személyesen jelent meg a fedélzeten, hogy a zsák érkezésekor ott legyen. Trape időközben már ébredezni kezdett és a zsákban dühtől tajtékozva forgolódott ide-oda.

– Ennek az angolnak vasból van a feje – mondta Osman. – Más még órák hosszat aludt volna attól az adagtól.

Futólag, de örömmel gondolt arra, hogy az ilyen nagyszerű testalkatú férfi mennyi kínzást bír majd ki, és úgy vélte, hogy kezdetnek nem rossz, ha négyszer-ötször belerúg a zsákba. A zsák felordított.

– Mielőtt meghalsz, még éppen elég alkalmad lesz ordítani – dörmögte Osman és gonoszul elmosolyodott. – Vigyétek a szalonba!

Durva kezek ragadták meg a zsákot és Abdul utánuk ment. Azután fölvágták a zsákot, és kitört a vihar.

Azt a dühöt, ami Abdul Osmant a zsákból kikászálódó Trape láttára elfogta, nem lehet emberinek nevezni. Arca egy fölbőszített vadkan zsíros pofájához hasonlított. A vér jól körülhatárolt foltokban tetszett át hullasárga bőrén és eltorzult szájából gyalázkodó szavak özöne tört elő.

De haragja nem csak szavakban öltött formát. Újra meg újra belerúgott még a földön kuporgó fiatalemberbe, belerúgott azokba, akik a zsákot eléje merték hozni, de még a titkárába is, akinek pedig a világon semmi köze sem volt az ügyhöz.

Ebben nem volt semmi rendkívüli, Clements arra szolgált, hogy rúgják. Osman őt rúgta, akármi végződött is ferdén, ököllel az arcába ütött, pofon verte – és a titkár mindent eltűrt.

Pedig Clements fehér ember volt. Haja szőkén terpeszkedett el a fején és arcában szürke szem ült.

– Disznó! – sziszegte Osman.

Apró, rosszindulatú szemei gyűlölettel vegyes elégtétellel pihentek meg a megalázott emberen. De a megalázást nem lehetett túlzásba vinni, Clements mindent eltűrt… Gazdája ezért folyvást új meg újabb kínzásokat eszelt ki, hogy féktelen idegállapotát a fehér ember gyötrésén keresztül vezesse le. Ez a vinnyogó, alázatos emberroncs, aki pedig valamikor férfi volt, Osman hiúságának és hatalmának állandó diadalát jelentette.

Kevésbé hevesen, de tízszer annyi rosszindulattal Osman megragadta a földön kuporgó titkár vállát és ráordított:

– Kelj fel, te disznó!

Clements engedelmeskedett.

– Nézz a szemembe!

A fehér ember tekintetét lassan Osmanra emelte. Abdul Osman észrevette a szemében felvillanó gyűlölet tüzét, mire hangosan felnevetett:

– Ugye tudod, hogy nem maradok adósa azoknak, akik megbántottak? Milyen ostobák voltak a szüleim, hogy angol iskolába járattak! Mennyire sajnálatos részemre, de mekkora szerencsétlenség rád nézve! Azelőtt csak koszos nigger voltam. Milyen hatalmasnak érezhetted magad, amikor büntetlenül alázhattál meg! Vicces dolog volt! Elégtétellel gondolsz vissza azokra a napokra, ugye Clements?

A férfi nem válaszolt.

– Milyen kár, hogy aztán hozzászoktál a kokainhoz és rájöttél, hogy nélküle mit sem ér az életed! És, hogy végre elárultad magad előttem és ezáltal egészen kiszolgáltattad magad! Milyen erős és egészséges voltál valamikor, milyen gőgös és bátor! Dehogy is engedted volna meg, hogy megüsselek. Azonnal visszaütöttél volna. Igaz?

És zsíros mancsával jobbról-balról pofon verte a szerencsétlent. Az meg sem moccant.

– Csodálatos, hogy a tű iránti éhség mennyire megszelídíti az embereket! A gerinced azóta meggörbült egy kicsit és az önérzeted bizony alászállt!

Játszani kezdett a szerencsétlennel. Fellökte, aztán a gyomrába rúgott, fülét rángatta, miközben harsányakat röhögött.

– Olyan gyáva lettél, még megölni sem mered magad, hogy a gyalázatodtól megszabadulj. Enyém vagy, testestül-lelkestül, te, akihez hasonlítani az egykori piszkos nigger elérhetetlen vágya volt! Na, hogy esik ez a visszaemlékezés? – Éles szemmel figyelte. – Ugye, megint a tűt szeretnéd? De most rossz kedvem van, hát várnod kell. Azonkívül nagyon szórakoztat, amikor a lábam elé térdelsz, a cipőmet nyalogatod és sírva, könyörögve zokogsz a tűrt. Roppantul szórakoztat. Ugye, nem haragszol érte, Clements?

A titkár megnyalta ajkát. Egy pillanatra úgy látszott, mintha utolsó erejével felelni akarna. Osman reménykedve várt. De nem jött ki egy szó se belőle. Kívülről új hangok hallatszottak és az egyik arab szolga vendéget jelentett be:

– Mr. Galbraith Stride

– Sikerült? – kérdezte a belépő Stride köszönés nélkül.

– Nem. Egy bolond mindent elrontott. Pedig nem érek rá bolondokkal vesződni.

– Nem szeretem ezt az ügyet, Osman. Tudja, hogy meglátogatta a Claudette-t és megmondta, hogy ki. Hátha valamit forral? Mondom magának…

– Néhány perc múlva mindent meghallgatok. Most azonban mást kell elintéznem. Küldjék be Trape-t! – fordult az arab felé.

– Nem érek rá bolondokkal vesződni! – ismételte, amikor Harry Trape megjelent. Sápadt volt és rettegett. A durva bánásmódot ismerte, hiszen már háromszor járt börtönben, de most különösen rosszul érezte magát.

– Bolond vagy, Trape – szólt Osman jóindulattal –, ezért nem veszem többé igénybe a szolgálatodat. Ali majd visszavisz St. Marybe. A pénzedet Londonba érve kapod meg. Barátodat is magaddal viheted.

– Igenis, uram – válaszolt Trape halkan.

Gyorsan elhagyta a szalont. Arab kísérője is vele akart menni, de Osman egy mozdulattal visszatartotta.

– Nem fontos, hogy csakugyan elmenj St. Mary-be, Ali… – mondta. Az arab megértőn bólintott, azután kiment.

Stride vérbeborult szemmel tekintett utána:

– Maga… maga hidegvérű ördög!

– No, no! Tudhatná, hogy nem vagyok az. De régi elvem, hogy egy halott bolond kevésbé veszélyes, mint egy élő.

Galbraith Stride megrázkódott. Nagyon is jól ismerte Osmant, és tudta, hogy mire gondol.

– Hát döntött már végre? – kérdezte Osman.

Stride bólintott. Leült az asztal mellé és rágyújtott. A titkár ott állt mellettük, de figyelemre sem méltatták.

A két ember tulajdonképpen “béketárgyalásra” ült össze. Ez magyarázta meg Stride megütközését és félelmét, amikor megtudta, hogy ismeretlen vendége Simon Templar volt, akit feleresztett a yachtjára. Úgy Osman, mint Stride hatalmasságnak számított az alvilágban, de az egy percig sem lehetett vitás, hogy kettőjük közül ki az igazán uralkodó egyéniség. Abdul Osman vadászterülete Shanghaitól Konstantinápolyig terjedt, amíg Galbraith Stride Londontól délre működött, egészen az Adriai-tengertől az óceánon át Rio de Janeiróig.

Mindkettőnek elve volt, hogy csak azzal érdemes foglalkozni, ami tilos, mert a tilos dolgokért az emberek többet hajlandók fizetni. Ezért nem akadt olyan kábítószer, ami hiányzott volna cikklistájukról, de a lánykereskedelemtől, a fegyverszállításoktól és más hasznot hajtó vállalkozástól sem riadtak vissza. Hírből ismerték már egymást, de csak most találkoztak először. Az érdekterületeket kellett elhatárolni.

Amikor Osman megpillantotta Stride-ot és látta a férfi megborzadását amiatt, hogy Trape meggyilkolására olyan nyugodtan adta ki a parancsot, mindjárt érezte, hogy ő van felül és nem szükséges engedményeket tennie.

– Milyen érdekes véletlen, hogy ügyvédünknek mindketten csaknem azonos szövegű levelet adtunk át – szólt Osman elgondolkozva. – Ha valamelyikünk hirtelen és gyanús halállal hagyná itt ezt a világot, értesítjük a rendőrséget, hogy alaposan vizsgálja felül az életben maradott alibijét.

Stride izgalmában megnyalta kiszáradt ajkát:

– Most hallottam, hogy az emberei kokaint raknak itt partra.

– Mielőtt további tárgyalásba bocsátkoznánk, szeretnék valamit leszögezni – szólt Osman és válasz nélkül hagyta Stride kijelentését. – Magának nincs választani valója. Ügynökeim az utolsó két évben annyi terhelő bizonyítékot gyűjtöttek össze maga ellen, hogy teljesen tőlem függ, mikor vitetem börtönbe. A Scotland Yardtól külön elismerő levelet kapnék… Hosszú ideig tartana, amíg maga pótolni tudná, amit elmulasztott és ellenem is megfelelő számú és súlyú adatot szerezne.

Stride ezt már korábban is hallotta, de nem sokat törődött vele.

Osman azonban folytatta:

– Ennélfogva felajánlom a szabadságát, de cserében nekem adja Miss Laurát és kötelezi magát, hogy teljesen visszavonul az üzlettől.

Stride összerázkódott.

– Nem ebben állapodtunk meg! – kiáltotta dühösen. – Abban maradtunk, hogy cserében Laura kezéért maga kivonul a török területekről és…

– Meggondoltam a dolgot – szólt Osman nyugodtan. – Mi a fenének engedjek? Bolond volnék. Az összes ütőkártya az én kezemben van. De unom a sok magyarázkodást és vitát. Mihelyt Simon Templar a fedélzetemen van, indulok. – Nagyot köpött, épp egy arasznyira a vendég fényes cipője elé. – Stride, maga bolond volt, amikor személyesen jött át. Ha a ravasz Almidón keresztül tárgyalt volna velem, talán maradt volna bennem maga iránt a megbecsülésnek valami nyoma. De így? Első pillantásra láttam, hogy maga nem az az egyéniség, akitől tartanom kellene…

Stride tudta, hogy Osman igazat beszél. És mégis, ha egynémely dolog nem történt volna…

Osman olvasott vendégének lelkében. Megszólalt:

– Maga retteg az Angyaltól. Sokkal jobban, mint a börtöntől. Eddig nem tudta, hogy ismeri magát, és mióta tudja, azóta egyetlen vágya, hogy valahol elbújjon előle. Tudja, hogy jártam vele én, és nem akar a sorsomra jutni. De Simon Templart én most gondozásba veszem. Drágán fizeti meg, amit ellenem vétett… Ma este tíz órára pedig várom a maga jegyzékét, amelyben közli, hogy ajánlatomat elfogadja. Leghelyesebb, ha a jegyzéket mindjárt Miss Laura hozza magával…

Galbraith Stride fölállt és szó nélkül elhagyta a termet.

VI.

– Azt hittem, pihenni fogunk! – nyögdécselte Patricia kissé durcásan, mint a gyerek, ha nem teljesítik a kívánságát.

– Nem pihentünk már eleget? – kérdezte az Angyal és mosolygott. – Idejöttünk és annyi mindent találtunk, amit el kell intéznem. Csókolj meg, Pat! Most elmegyek, és magadra hagylak.

A lány megcsókolta és az Angyal ragyogó arccal kiment a szobából.

Jókedvét Galbraith Stride egyáltalán nem osztotta. Valami betört az életébe, amit nem tudott legyőzni. Valami megingatta önbizalmát, ami nélkül ebben a szakmában az ember nem boldogulhat. Meghatározatlan sejtés támadt benne, és mindennek az oka nem Abdul Osman volt, akivel – ha nagy áron is – kiegyezett, hanem Simon Templar, akivel nem lehetett kiegyezni. Ezen az estén döntenie kellett és már döntött is. Kilenc óra volt, amikor Laura Berwicket, a mostohalányát magához kérette. Galbraith Stride lelke nem ismerte a kételyeket, a lelkiismeret furdalást sem. De most mégis valami kényelmetlen érzés terpeszkedett el benne.

– Arra szeretnélek megkérni, kedvesem – szólt, mikor a lány a hajó szalonjába lépett –, hogy vigyél át egy jegyzéket Mr. Osmannak. Nagyon fontos és ezért gondoltam, hogy legjobb volna, ha személyesen vinnéd át.

A lány csodálkozva nézett rá:

– Nem vihetné át valaki az embereink közül?

– Attól tartok, hogy nem. Nyomós okok késztetnek rá, hogy ragaszkodjam eredeti elhatározásomhoz. Remélem, megteszed a kedvemért… Hm… később majd megmagyarázom… Üzleti ügy és nagyon, nagyon fontos…

– És mi lenne, ha Mr. Almido menne át vele?

– Mr. Almido… köztünk mondva… bolond. Nem bízom benne. Újabban olyan sok furcsa dolog történt – terhemre – amiben az ő kezét látom… Magam mennék át, de… de… nem érzem jól magamat. A kis motoroson mehetsz.

A lány mostohaapjára meredt és azonnal észrevette, hogy sokat ivott. Hebegése, zavaros magyarázata, amivel kérését megokolni próbálta, azt a gyanút ébresztették benne, hogy Stride nem józan és csak azért nyilvánított ilyen furcsa kívánságot. Laura nem értett az üzlethez, de úgy vélte, hogy nem térhet ki mostohaapja kérése elől. Vegyes érzelmekkel fogadta ugyan azt a tervet, hogy este egy idegen férfi hajójára kell átmennie, de azért elvállalta.

– Jól van – mondta – megteszem a kedvedért. Mikor induljak?

– Ha lehet, azonnal – szólt Stride és egy nagy fehér borítékot adott át. – Csak szólj, hogy eresszék le a motorcsónakot.

A lány megfordult és egyenesen Toby Halidomhoz sietett, aki egyedül üldögélt a fedélzeten.

– Apa azt akarja, hogy vigyem át ezt a borítékot a Luxorra – mondta. A fiatalember meglepődött.

– Miért nem viszi át valamelyik embere? – kérdezte. – Vagy a mi hullámhajú titkár urunk?

– Nem tudom, Toby. – A csillagos ég alatt még furcsábbnak találta apja kívánságát, mint a szalonban. – Olyan furcsán viselkedett apa. Sokat ivott és különösen tartózkodó volt. Úgy nézett rám, mintha a holdba készülnék.

– Nem lehetetlen, hogy epegörcse volt – találgatta Toby megnyugtatón. – De akárhogy is van, legokosabb, ha veled megyek. Nem engedhetlek egyedül annak a piszkos niggernek a hajójára éjnek idején.

Toby Halidom nem tehetett róla, hogy hazájában minden színest a “piszkos nigger” jelzővel díszítenek fel, hacsak nem olimpiai birkózóbajnok az illető. Ebben az esetben véletlenül igaza volt, ámbár nem tudta, Abdul Osmanra jól illett a név. Laura nagyon megkönnyebbült, amikor Toby fölajánlotta kíséretét.

– Örülök, Toby, hogy velem jössz – mondta.

Galbraith Stride megvárta, míg a motorcsónak elsiklik, azután megnyomta a csöngőt.

Almido, a titkár lépett be.

– Tíz órakor indulunk – szólt Stride. A titkár érthető módon meglepődött.

– De hiszen azt hittem… – kezdte dadogva.

– Nem érdekel, mit hitt. Szóljon a kapitánynak.

Amikor Almido visszavonult, Stride föl-alá kezdett járkálni a szobában. Abdul Osmantól tehát megszabadult. Igaz, hogy meg kellett válnia Laurától, de hát ez nem olyan nagy eset. Ha jókor kihajózik, talán még az Angyaltól sem kell tartania. Jó, hogy Laura nem fulladt bele a tengerbe, mert akkor nem lett volna mivel megváltania a szabadságát. A Sors majdnem megfojtotta, de mégsem…

Stride nem tudhatta, hogy a Sors őt csak egy pillanatig engedte lélegzethez jutni, és máris javában dolgozott a romlásán, annak az embernek a képében, akitől a világon a legjobban rettegett.

Két ajtó nyílt a szalonba. Egyik a nagyon kis előcsarnokból, ahonnan fedett átjáró vezetett a többi kabinhoz és a legénység helyiségeihez. Stride föl-alá sétálva éppen hátat fordított a másik ajtónak, mikor éles süvítésre figyelt fel. Felkapta a fejét és az ajtóra meredt. Azonnal megtudta a hang okát és a vér szinte megdermedt az ereiben.

Az ajtófélfába – még most is remegett a nagy lendülettől – egy művészi faragású, elefántcsont-nyelű, hosszú pengéjű kés csapódott be. Stride egész teste remegett. Előrántotta a revolverét és körülnézett a szobában. Senkit sem lehetett látni. A másik ajtó csukva volt, a szobában egy lélek sem tartózkodott rajta kívül. Úgy érezte, hogy lába rogyadozik és mindjárt össze fog esni. Rémülten hátrált az ajtó felé, amikor az csendesen kinyílt mögötte és két izmos kar, acélabroncsként fonódott köréje.

A rémület összeszorította torkát, egy hangot sem tudott kiadni. Mire magához térhetett volna annyira, hogy kiáltson, egy barna kezet érzett ádámcsutkáján és valaki mézédes hangon súgta a fülébe:

– Jöjjön velem, Galbraith, majd elbeszélgetünk…

Stride elájult.

VII.

– Jöjjön közelebb, szép fehér rózsa! – mondta Abdul Osman, amikor Laura belépett a Luxor keleti pompával berendezett szalonjának ajtaján.

Laura Berwick alig észrevehetően elmosolyodott. Nem tetszett neki ez az angol szemnek szokatlan pompa. Bizalmatlan volt a yacht gazdájával szemben is és boldog, hogy Toby elkísérte.

– Mostohaapám megkért, hogy adjak át önnek egy jegyzéket. Ebben a borítékban van – szólt és átnyújtotta a borítékot.

– Köszönöm – felelt az arab és anélkül, hogy akár egy pillanatra is levetette volna tekintetét Laura gyönyörű arcáról, minden sietség nélkül felnyitotta a borítékot. Egy üres papírlap hullott ki belőle. Mohó, érzéki arcán durva mosoly jelent meg:

– Talán fontosabb volt, hogy ez a jegyzék adja át magát – szólt rejtélyesen, és csak most vette észre, hogy Toby Halidom is az ajtó mellett áll. Összeráncolta homlokát: – Hát maga mit keres itt? – kérdezte hidegen.

A fiatalember visszahőkölt.

– Miss Berwicket kísértem át. Valószínűnek tartottam, hogy örül a társaságomnak, igen… főleg azért, mert…

– Maga elmehet.

Halidom azonnal megérezte, hogy ez az egyszerű két szó mennyi fenyegetést tartalmaz.

– Én kértem Halidomot, hogy kísérjen át. Majd együtt térünk vissza – szólt a lány határozottan.

– A mostohaapja kívánta így?

– Nem, én kértem rá Tobyt.

Osman felnevetett és a nevetésétől a lány megborzongott.

– Nem rossz! Nem rossz! Becsületszavamra, nem rossz! – röhögött Osman. – Hogy maga milyen romantikus, Mr. Halidom! Hiába, no! A tökéletes lovaghoz illik a nők szolgálata.

Halidom összeszorította fogát és türtőztette magát. Csak ennyit mondott:

– Azt hiszem, Laura, itt végeztünk. Jó lesz, ha indulunk.

Osman tapsolt. Mire Halidom megfordult, három barna arab állta el a kijárást. Toby összeszorított ököllel vetette szemét a banditára:

– Mit jelent ez, Mr. Osman?

– Semmi különöset. Mindössze azt, hogy Laura velem marad. Maga viszont elmegy.

– Rühös nigger!

Halidom elvesztette önuralmát. Mint valami fiatal tigris akarta magát rávetni Osmanra, de már az első lépésnél érezte, hogy vasmarkok tartják vissza.

Osman is tett egy lépést előre:

– Mondott valamit, Halidom?

Hangja hideg volt, mint a tőr, de alig hallható.

– Rühös niggernek neveztem magát – válaszolt Toby és dühében elsápadt. – Nagyon is jól értette. Akarja, hogy ismételjem?

– Ismételje.

Osman elfehéredett és csak arca közepén maradt meg két vörös folt, azoknak a bélyegeknek a helye, amelyeket az Angyalnak köszönhetett.

– Rühös…

Osman ökle a fiatalember szájára csapott és megakadályozta a befejezést.

– Ha jobban vigyázott volna a modorára, Halidom – szólt Osman látszatra most már egész nyugodtan –, akkor más lett volna a sorsa. – Látszott rajta, hogy határtalan önuralommal türtőzteti csak magát. Homlokán apró gyöngyökben gyülekezett a veríték. – Ez a szó, amit használt, olyan, amit nem tűrök. Volt egyszer egy ember, aki ugyanerre vetemedett. Sok évvel ezelőtt történt. Akarja látni?

Arabul fordult Alihoz, aki eltűnt. Halidom úgy küszködött, mint a mániákus.

– Nem szabadulsz simán, te ronda disznó! – kiáltotta magából kikelten.

– Nem szabadulok? – kérdezte Osman és kétszer pofon vágta a Harrow-kollégium egykori hallgatóját, azután a szemébe köpött.

Laura felkiáltott és előre vetette magát, de őt is lefogták.

– Most majd szelídíteni kezdlek, kisfiam – folytatta Osman az előbbi hangon. – Nagy gyakorlatom van az ilyesmiben. Hidd el, szaktekintély vagyok. Most bemutatok neked egy szelíd Halidomot – itt az ajtóra mutatott, ahol a küszöbön éppen Clements jelent meg. – Valamikor ez is olyan hősködő volt, mint te most.

Halidom ereiben szinte megfagyott a vér. Clements leírhatatlan állapotban volt. Osman egész nap elvonta tőle a kokaint és most, hogy beengedték a szobába, semmi más, csak ez járt az eszében. Keze remegett, már a küszöb után térdre esett és a földön csúszva kúszott Osman lába elé. Ott zokogni kezdett és kivehetetlen szavakat suttogott. Osman pedig megragadta a hajánál fogva és kényszerítette, hogy Halidom felé forduljon.

– Látod, Halidom? Ez az ember azelőtt gyakran nevezett koszos niggernek. Valamikor olyan volt, mint te: erős, egyenes és szemtelen. Nem félt semmitől és megvetett engem, mert nem voltam ugyanolyan ostoba angol, mint ő. De azután valaki megtanította a tű használatára, amelyből annyi bátorság és bölcsesség származik. Egy időre. Megpróbáltad már, Halidom? Bizonyára nem is gondoltál még rá. Inkább a krikettben gyakoroltad magad és nagyszerű kölyöknek tartottak, mert ügyes voltál benne. De még megpróbálhatod. Ha nem is jószántadból, de az mindegy. A hatás akkor is ugyanaz. Először úgy érzed majd, hogy nagy vagy, okos és kiváló fickó. De azután elmúlik a szer hatása és akkor nagy fáradságot érzel. Másodszorra már egy kicsit többet kapsz belőle. És megint úgy érzed majd, hogy te vagy a legsikerültebb fiú a világon. És így haladunk majd felfelé az adagokkal. Minden egyes alkalommal többet kapsz, és mindig többet akarsz magad is. De nem adok sokat, csak éppen annyit, amennyi kell. – Osman itt hirtelen kitört és újra megragadva Clements haját a földre rántotta maga elé.

– Ezt pedig addig folytatom, amíg minden eddiginél nagyszerűbb, bátrabb és erősebb fickó lesz belőled. Olyan, mint ez az állat itt!

Ellökte magától a titkárt, de az megint a földre vetette magát és Osman kezét csókolgatva, nyöszörögve kérte, hogy adja kezébe a tűt. Osman mosolygott és megveregette a titkár arcát, mint a ló pofáját szokás:

– No, hogy tetszik, Halidom?

Toby úgy nézett Clementsre, mint aki nem hisz a szemének:

– Maga rohadt disznó! – kiáltotta.

Osman elkomolyodott:

– Bebizonyítottam előtted, hogy a tű nagyszerű szelídítő eszköz. De elárulhatom, hogy kezdetben lázadás is előfordult. Ilyenkor mások az eszközeim. Megmutassam azt is?

Intett. Ali előlépett és egy korbácsot adott szultánja kezébe. Osman megragadta a rövidnyelű szerszámot és háromszor a fiatalember arcába csapott. Halidom hiába igyekezett lerázni magáról testőreit. Tehetetlen dühében ajkát harapdálta.

– Ne higgye, hogy szárazon megússza! – szólt végre, amilyen nyugodtan csak tudott. – Stride tudja, hogy hol vagyunk. Mihelyt aggódni kezd Laura miatt…

Abdul Osman szívből fölkacagott:

– De kedves Halidom, maga téved! Laurát maga Stride küldte hozzám. Igaz, hogy magával nem számolt, de nemcsak egy gondot veszek le a válláról, amikor egy füst alatt magától is megszabadítom. Laura a szabadságának az ára. Enélkül börtönbe juttathattam volna, annyi bizonyítékom van ellene. Hát nem tudták, mi a foglalkozása? Honnan szerzi a töméntelen pénzét? Főleg kokaincsempészetből és lánykereskedelemből. Azt hiszem, méltányos voltam, amikor Laurán kívül csak annyit kértem, hogy vonuljon vissza a piacról. Boldog volt, hogy elfogadhatta.

Toby megrökönyödve pillantott Laurára. A lány egész teste remegett és nem jutott szóhoz. Remegése mindennél jobban kifejezte érzelmeit, azt a határtalan kétségbeesést, aminek jelentőségét valójában még fel sem mérte.

– Vigyétek ki ezt az embert – fordult Osman az arabokhoz. – És jól kötözzétek meg. A hajófenékben maradhat egy darabig.

Tobyt elvonszolták és a hajó egyik sötét zugába lökték. Soha életében nem érezte még a tehetetlenség borzasztó érzését, hisz megszokta, hogy mindig ura legyen akaratának. Nem lehetett kétsége afelől, hogy Osman igazat mondott. Az a gonosz káröröm, ami arcán elterpeszkedett, minden bizonyítéknál többet mondott. Halidom egyetlen reménysége a kis zsebkése maradt, ami még nála volt… Ha el tudná vágni a köteleit… De még akkor is ellenséges legénységen kellene keresztültörnie… fegyvertelenül. Mégis mindent megkísérelt. Elhatározta, hogy mindent megkockáztat…

Laura Berwick azt hitte, hogy azonnal megőrül. Még alig fogta föl, hogy mi történt a mostohaapjával, még alig ért tudatának középpontjába az a borzasztó hír, hogy Stride – aki mellett fiatal életének nagy részét töltötte – közönséges szélhámos, lelketlen gonosztevő, amikor máris újabb támadás érte.

– Gyere ide, gyönyörű fehér rózsa!

A férfi arcára mohó vágy ült ki, szemében különös, elszánt fény ragyogott, amikor egyre közelebb lépett és zsíros karjával átfonta derekát. Laura hátrált, hátrált, de egyszer csak nem lehetett tovább; a fal útját állta. És amikor fiatal ereje kimerült a durvaság elleni küzdelemben, amikor úgy érezte, hogy minden kavarog körülötte, mindenütt szürke, vörös és sárga karikák ugrálnak a szeme előtt, amikor Osman püffedt ajka rózsás arcához közeledett és teste szoborszerű alakjával közvetlen érintkezésbe került – egy lövés dördült el és Osman hangtalanul zuhant végig a földön…

VIII.

Osman legénysége a hajó orrában gyülekezett össze és izgatottan tárgyalta az eseményeket, amikor Simon Templar a hajó farán, egy feldobott és ügyes mozdulattal megerősített kötélen a fedélzetre érkezett az ájult Galbraith Stride társaságában. Onnan a hajó belseje felé csak két ajtó vezetett, és az Angyal első gondja volt, hogy ezeket az ajtókat belülről bezárja. Azután megállt a szalon ajtaja előtt és belesett.

Toby Halidomot látta, aki Laura fejét simogatta és valamit suttogott a fülébe. Másik kezével egy automata pisztolyt szorongatott és a szalon szemközti ajtajára irányította. Az eset körülményeiből meg lehetett állapítani, hogy az a pisztoly ölte meg a yacht gazdáját.

– Tegye el azt a fegyvert! – kiáltott rá, amikor belépett az ajtón és Halidom a félhomályban nem ismerte fel azonnal.

– Hogy került ide? – kérdezte Toby.

– Magukat jöttem kirántani a pácból – felelte az Angyal. – A legénységtől ebben a pillanatban nem kell tartaniok. Magunkra zártam az ajtókat.

Szeme kutatón mérte végig a szobát. Abdul Osman élettelen teste ott hevert, ahol a lövés után összeesett. Mellette az ájult Galbraith Stride feküdt. Kissé odébb Clements ült, a kokainista titkár, kezébe temetve arcát. Simon azután Halidomhoz lépett és reszkető kezéből elvette az automata pisztolyt.

– Nem bánom, ha fel is akasztanak érte! – kiáltott hisztérikusan a fiatalember. – Megérdemelte, amit kapott!

Simon szemöldöke fél centiméterrel megemelkedett:

– Magát felakasztani, ezért? – Máskor oly kemény gúnyos arckifejezése megenyhült és szelíden, csaknem résztvevőn nézett Tobyra. – Legyen nyugodt, nem fogják megtenni.

A lány hirtelen felzokogott és a fiú karjaiba vetette magát:

– Toby!

Szemében borzadás fénye villant meg. Ajka eltorzult a rémülettől.

– Toby! Te…

– Ne szólj semmit, kicsikém – vágott közbe Halidom. – Abdul Osman halott, többé nem bánthat!

Az Angyal melléjük lépett és vállukra tette kezét.

– Okosabb, ha azonnal elmennek innen. Nincs értelme, hogy tovább maradjanak.

Óvatosan lopózkodtak a hajó farához, és mindhárman leereszkedtek. A Claudette motorcsónakja még mindig a yacht oldalához volt kötve, de utána még egy kis motorost is himbált a víz: azt, amelyiken Simon Templar érkezett a hajóra.

– Figyeljenek rám – szólt az Angyal, amikor elhelyezkedtek a csónakokban. – Tudom, mit álltak ki ma, mert a beszélgetés legnagyobb részét kihallgattam. Mielőtt közbeléptem, szükségesnek tartottam, hogy mindent megtudjak. Megtettem, ami tőlem telt, most már senki sem akadályozza meg magukat abban, hogy visszatérjenek a Claudette-re. – Cigarettát tartó kezével a Luxor felé intett: – Ma este itt megöltek egy embert. Megérdemelte a halált. Mindent megérdemelt volna. Egyike volt azoknak, akik embertársaik véréből és húsából olvasztják ki az aranyat. A föld tisztább lett a távozása után… De a földi törvényhozás szemében mégis csak úgy áll a dolog, hogy meggyilkolták. A Törvény üldözi a gyilkosokat, akkor is, ha tettük az emberiségre jótétemény. És ez a törvény halálbüntetést szabhat a gyilkosra… A gyilkos pedig Galbraith Stride.

Toby és a lány összerezzent s a beszélő arcába tekintett. Az Angyal folytatta:

– Tudom, Toby, hogy mire gondol. Gyilkosság gondolatával a szívében tört be a szalonba. Osmant holtan találta és mellette Laurát, akinek keze közelében ott hevert a revolver. Hogy a lányt megmentse, magára vállalta a gyilkosságot és előttem már így beszélt. De izgalmában sohasem jutott volna eszébe, hogy mit keresett akkor Stride a szobában? Vagy az például, hogy honnan szedte Laura a pisztolyt?… És maga, Laura, ne higgye, hogy mostohaapja az utolsó percben megbánta bűnét és azért gyilkolt. Nem. Bármily szomorú is ez, fel kell világosítanom, hogy Stride egy csöppet sem volt tiszteletreméltóbb polgár, mint Osman. S ha gyilkolt, azt egész más okból tette, amelyekről a bíróság majd idejében tudomást fog szerezni.

A beszélő állandóan magán érezte kis hallgatóságának érdeklődő szemét és feszült figyelmét. Bár sötétség volt, a három embert a lélek ezer szála kötötte össze és utat mutatott a megértéshez.

– Ki maga tulajdonképpen? – kérdezte a lány és Simon egy pillanatra elhallgatott.

– Simon Templar vagyok, akit az Angyal néven ismernek világszerte. Saját törvényem van és az emberiségnek sokkal kisebb közellenségeit is halálra ítéltem már, mint Abdul Osman, vagy Galbraith Stride… Igen, tudom, mit gondolnak most. A rendőrség is gondol majd erre egy darabig. Csakugyan, azért jöttem ide ma, hogy megöljem Abdul Osmant, de már elkéstem.

Hirtelen mozdulattal eloldozta saját csónakját, a yacht oldalához kötözte, hogy a két másiké elindulhasson, azután szó és köszönés nélkül visszamászott a fedélzetre és onnan a szalonba.

* * *

Galbraith Stride-ot Abdul Osman meggyilkolása miatt november elsején ítélték halálra. A vizsgálat nem ment simán. Az okmányok közül, amelyeket a vád fölhasznált, különösen egynek volt nagy jelentősége, annak, amelyet egy londoni ügyvéd küldött el az ügyészség címére nagy, lepecsételt borítékban. A borítékban egy kisebb, ugyancsak lepecsételt boríték volt, s ennek címzése így hangzott:

“A Coronernek.[2]

Átadandó abban az esetben, ha halálom három hónapon belül, váratlan körülmények között, gyanús módon következne be.”

A boríték belsejébe helyezett irat hosszasan fölsorolta Stride bűncselekményeit. Ez a rész géppel volt írva. Az irat záradéka azonban Osman keze írását mutatta és így hangzott:

“Ezt az iratot akkor írom, amikor Stride-del éppen konferenciára készülök összeülni. Ezen a konferencián kell meghatároznunk érdekterületeink pontos határát, valamint megállapodnunk abban, hogy a jövőben miként viselkedünk, ha vitás eset adódna elő. Ha a konferencián, vagy közvetlenül utána, avagy három hónapon belül bármilyen “véletlen baleset” érne, akkor azért okvetlenül Galbraith Stride a felelős, aki ily módon szegte meg egyezményünket, amint ezt eddig is minden alkalommal és mindenki mással szemben megtett.

Abdul Osman.”

A védelem arra próbált hivatkozni, hogy Simon Templar nemcsak a közelben tartózkodott, hanem a gyilkosság idejében épp a fedélzeten volt. A bíróság azonban visszautasította ezt a védekezési módot, mert szerinte további gyanúsítottra csak akkor kerülhet sor, ha a fővádlott, akit maga az áldozat nevez gyilkosának, alibit igazol, vagy ártatlansága más módon derül ki.

A védelem most azzal állt elő, hogy a vádlott bizonyára csak mostohalányát akarta megvédelmezni, és így voltaképpen egy bűnbánó ember jogos föllépése történt volna meg. Mindez azonban nem használt, és az ügyész álláspontja lassanként megtámadhatatlanná lett. Amikor pedig Clements tanúvallomására került a sor, eldőlt Stride sorsa.

Clements orvosa megmondta, hogy borzalmas szenvedélyéből az ő állapotában már nincs gyógyulás. A szerencsétlen ember ezzel már nem is törődött. Mielőtt a tanúk emelvényére hívták, olyan adag kokaint adatott magának, hogy megint helyrebillent lelki egyensúlyú embernek látszott. Emelt fővel lépett a bírák elé. Elmondta, hogy szenvedélyes kokainista, semmit sem szépített a dolgon. Bevallotta azt is, hogy Abdul Osman hogyan kerítette hatalmába.

– Azoknak a lelki és testi kínzásoknak a hatása alatt, amelyekben része volt – kérdezte az elnök – sohasem gondolt rá, hogy Osmant meggyilkolja?

– De igen, gyakran gondoltam erre – válaszolt nyugodtan Clements. – De attól féltem, hogy akkor majd nem jutok kábítószerhez.

– És ha mégis maga ölte volna meg – folytatta az elnök – nem tett volna meg mindent, hogy a rendőrség elől elmeneküljön?

A tanú szeme föllángolt.

– E tekintetben kérdezzék meg inkább az orvost – mondta. – Alig néhány hónapom van hátra. Ugyan miért töltsem azzal a hátralévő napjaimat, hogy hazugságokkal tömjem itt a bíróság fejét? Hiszen azt sem bánnám, ha akár ma ítélnének halálra…

Az elnök aktáiba dugta az orrát.

– Azelőtt sohasem találkozott Galbraith Stride-del?

– Soha.

A védelem ekkor állt elő azzal, hogy a gyilkosságot úgy tüntesse fel, mintha a lány becsületének védelmében történt volna.

– Már megmondtam a bíróságnak – vallotta Clements –, hogy erre abban a pillanatban semmi szükség sem volt. Miss Berwick elájult és én azzal voltam csak elfoglalva, hogy kihasználva a zavart, Osman szekrényéből kokaint szerezzek. Mentséget nem is hozok fel a magam védelmére, aki nem próbálta, az úgyse értené! Ha nincs bennem kokain, nem vagyok ember, hanem csak éhes állat. Azután leültem, injekciót adtam magamnak és vártam a hatást. Amikor ismét föltekintettem, Galbraith Stride már a szobában volt. Revolver volt a kezében és ittasnak látszott. “Várjon csak, Osman” – mondta. – “A lány többet ér. Olyan könnyen nem szabadul tőlem. Másképpen fogjuk felosztani a dolgokat…” Osman dühös lett és meg akarta ütni. Stride lőtt és Osman elbukott. Azt hittem, hogy Stride még egyszer tüzelni akar, hát megragadtam a legelső kezem ügyébe eső fegyvert, egy nagy virágvázát és leütöttem vele.

– És azután egyenesen Hancock rendőrőrmesterhez ment és jelentette a dolgot?

– Úgy van.

– Önkéntes elhatározásból?

– A legnagyobb mértékben.

– Arra gondolok, hogy például Simon Templar is mondhatta: “Osman most már úgyis halott, semmi szükség arra, hogy bennünket is bajba hozzon. Menjen és mondja azt, hogy Stride tette”.

– Ez nem igaz.

Az esküdtszék három óra hosszat tanácskozott, és végre Galbraith Stride-et bűnösnek mondta ki gyilkosság bűntettében és kötél általi halálra ítélte.

IX.

Három héttel később Tobynak levelet hozott a posta. Spanyol bélyeg volt rajta és Barcelonában adták fel. Így hangzott.

Kedves Tobym!

Tudom, hogy milyen véleménnyel van rólam, mióta látta, hogy olyan hidegvérrel végeztem ki Stride-ot, holott maga egy percig sem hitte, hogy ő a gyilkos. De azt kellett tennem, amit leghelyesebbnek véltem ahhoz, hogy megmentsem magukat, magamat és még valakit, aki nagyon megérdemelte. Eddig nem beszélhettem, mert különböző okok hallgatásra késztettek, de ma táviratot kaptam, és ez felold a titoktartás kötelezettsége alól.

Amikor a bíróságon először találkoztunk, szavaiból arra következtettem, hogy egy magához igen közel álló személyt tart gyilkosnak, de Laurának ezt sohasem szabad megtudnia. Elárulhatom, hogy Laura viszont magára gyanakodott. Kedves kötelességemnek teszek eleget, amikor ezt a kölcsönös árnyékot eloszlatom fiatal életükből és megmondom, hogy Abdul Osmant Clements ölte meg, aki – mint a ma kapott táviratból kiderül – immár halott.

Abban a pillanatban értem a Claudette-re, amikor a maguk motorosa elindult, hogy Laurát magával együtt a Luxor-ra vigye. Osman és Stride véleményem szerint már eleget élt. Aznap éjszaka mindkettővel végezni akartam. Stride-ot hamarosan elfogtam, megkötöztem és bérelt csónakomon, szép csöndesen beálltam a Luxor mellé.

Mindent kihallgattam, ami a szalonban történt. Az eseményeket maga is jól ismeri egészen addig, amíg ki nem hurcolták a szobából. Csak Laura, Abdul és Clements maradt a szalonban, Clements, akiről Osman egészen megfeledkezett. Annyira nem törődött vele, hogy még csak nem is zavartatta magát előtte. Azonnal nekilátott, hogy legyűrje Laura ellenállását. Clementset viszont csak a szenvedélye fűtötte, és mint a vadállat rohanta meg a kokaint rejtő szekrényt. Én az ajtó mögött leselkedtem és láttam mindent. Fegyvertelenül indultam útnak, de Stride elfogásakor egy automata pisztolyt is zsákmányoltam, ez nálam volt. Mindazonáltal vártam, mi történik.

Ami ezután következett, az csakugyan meglepő volt.

Clements kinyitotta a szekrényt és egy pisztolyt is talált benne. Megérintette, megnézte, csak az Isten tudja, miért. És akkor körülnézett. Laura épp akkor ájult el és Abdul ráhajolt.

Ami azután történt, végtelenül meglepett, sőt – pedig nem vagyok különösebben érzelgős – meg is hatott.

Clements megfordult, kezében a revolver. Arcán különös békesség ömlött szét, szeme fényesebb volt, mint máskor, pedig még nem jutott kokainhoz. Olyan ember nyugalmával, mint akinek semmi vesztenivalója nincs, de egy csapással visszanyerheti, amit elvesztett – a becsületét. Abdul Osman mellé lépett és egészen közelről szíven lőtte. Azután elejtette a pisztolyt, amely Laura élettelen kezének közelébe esett, és visszatért a szekrényhez. Ezúttal már nem rohant, hanem lassan és méltóságteljesen közeledett, szinte vonult hozzá. Mint valami győztes hadvezér. Pedig tudom, hogy minden idegszála izzott a kokain utáni vágyban.

Tudtam, hogy Clements nem nagyon törődik már az életével, de mégsem akartam, hogy utolsó napjait börtönben töltse. Mondtam, hogy a saját igazságérzetem alapján cselekszem mindig, és úgy éreztem, hogy Clements valami nagyot és szépet hajtott végre. Okosabbnak tartottam tehát, ha az bűnhődik a gyilkosságért, akinek lelkiismeretét a valódi bűn nyomja, aki piszkos üzelmeivel előidézte azt. Elég sokáig tartott, amíg Clements fejébe tudtam verni a vallomást. Clements jól beszélt arabul, és nagy nehezen a legénységnek is megmagyarázta, hogy mi történt. Stride eszméletlenül hevert a padlón és a legénység hallgatott Clementsre, mert az ő érdemének tudta be, hogy a “gyilkos” a földön hever. Ebből a gazdája iránti hűségére következtettek. A legénység tehát már nem akadékoskodott.

Nem azért írom meg mindezt, mintha mentegetni akarnám magam. Helyesnek tartom, amit tettem, és ugyanezt tenném, ha mindent újra kellene kezdenem. Arra kérem magát, kedves Toby, hogy gondolja meg: a törvényeket emberek csinálják, de az Igazság isteni eredetű. Néha nem érvényesülhet az embercsinálta törvények keretén belül. Magát Etonban az embercsinálta törvények tiszteletére tanították, így talán nehezen szokja meg ezt a gondolatot. Gondolkozzék! Clements már az örök vadászmezőkre távozott, de én élek. Claud Eustace főfelügyelő (London, Scotland Yard), boldogan üdvözölne minden hírt, amellyel engem végre kézre keríthet. Utánam vetné magát. Igaz, biztos vagyok benne, hogy nem fogna meg, de izgalmas hajszában volna részem.

Ha mégis úgy döntene, hogy megérti szempontjaimat, akkor nemsokára találkozunk. Addig is, sok boldogságot kívánok gyönyörű mennyasszonya oldalán. Azzal a mondattal búcsúzom, amellyel a boldogtalan Clements köszöntött néhány nappal halála előtt: “Előre! Ne törődjék az előítéletekkel!”

Őszinte híve:

Simon Templar.

Toby Halidom cigarettára gyújtott és még néhányszor átolvasta a levelet. Azután elmosolyodott és olyasmit tett, amin az etoni kollégium rektora valószínűleg (és méltán) fölháborodott volna.

Levetette zakóját és ingujjban ült le reggelizni.

Mindez pedig november 22-én reggel történt, miközben egy harang valahol nyolcat ütött.

Jegyzetek:

[1] Old School: régi angol kollégiumok neve, melyekben a felső tízezer gyermekeit neveltetik. Az iskola színeit a növendék felnőtt korban is büszkén viseli. (A ford).

[2] A Coroner angol vizsgálóbíró, aki a gyanús halálesetek körülményeinek tisztázásával foglalkozik és azzal, hogy nem történt-e bűnügy. (A ford.)

Table of Contents

Halálos arany

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

A St. Louis-i ember

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

A halálos ítélet

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

Jegyzetek: