ELSŐ FEJEZET

melyben Simon Templar dalra fakad, majd kiderül, hogy a nóta egy részében van valami

Az Angyal harsányan énekelt:

„Furcsa kaland! Menyasszony, ki

Vőlegényét sose látta,

sose, sose, sose látta!

Vőlegényét bakó várja,

Tower Greenen vérpad várja,

Tower Greenen vérpad várja!

Ifjú mély tömlöcben fekszik…”

– Hé! – szólalt meg a Törvény hangja. – Ne csapjon akkora lármát!

Az Angyal megállt, elmosolyodott és könnyedén megfordult.

– Jó estét – vagy jó reggelt ami ez esetben lehetséges – mondta udvariasan.

– Mit képzel, mit művel itt most? – érdeklődött a Törvény.

– Tevegelek a sivatagban – válaszolta az Angyal boldogan.

A Törvény gyanakodva pillantott rá, de az Angyal roppant tisztességesnek látszott. Az Angyal mindig olyan tisztességesnek látszott, hogy bármikor elmehetne egy papi konferenciára, anélkül, hogy a meghívóját kérnék. Rongyos ruhába öltözve úgy festett volna, mint egy püspök, akinek rossz árfolyamon váltották be a kétcentesét. S ma, éjszakai öltözékében az erény megtestesítőjeként tündökölt. Vakító ingmelle olyan fehér és tiszta volt, hogy a lelke is csak fehér és tiszta lehetett. Szmokingjáról az utcai lámpa halvány fényében is látszott, hogy tökéletes a szabása, s emellett olyan elképesztő eleganciával viselte, hogy bármely szabó, aki szakmájának mestere, lenyűgözve figyelte volna mesterségének ily módon történő felmagasztalását. Az Angyal, amint ott állt, amolyan munkanélküli arkangyalnak látszott – persze csak ha eszébe jutott volna, hogy kevésbé kihívó módon tegye fel puha fekete kalapját, s kevésbé könnyed fölénnyel támaszkodjék aranygombos sétapálcájára. Így viszont hivatásos bokszolónak, egy hercegség örökösének, sikeres szélhámosnak, vagy a Wuggo nevű tápszer reklámjának tűnhetett. Ám az „angyalszag” szél ellenében is úgy körüllengte, hogy nem volt olyan ember, aki ne érezte volna meg, akár harminc méter távolságból is.

A Törvény, aki kissé megszédült a közelebbi vizsgálat eredményétől, látható erőfeszítéssel egyenesedett ki.

– Hajnali két órakor – szólt a Törvény – nem szabad az utcán így ordítozni!

– Nem is ordítoztam – válaszolta kihívóan az Angyal csak énekelgettem.

– Az bizony ordítozás volt – erősítette a Törvény konokul.

Az Angyal elővette a cigarettatárcáját. Igen különleges darab volt, az Angyal roppantul büszke volt rá; előbb sétált volna végig pizsamában a Piccadillyn, mint hogy a tárcáját otthon hagyja. Ez a cigarettatárca olyan különös ravaszságot rejtegetett magában, amely jellemző volt az Angyal minden részletre kiterjedő gondosságára – s éppen ez a gondosság tette lehetővé, hogy huszonkilenc évvel tovább éljen, mint több ember véleménye szerint élnie szabad lett volna. Ebben a cigarettatárcában sokkal több volt, mint amit bárki megláthatott volna. Sokkal több. Ám pillanatnyilag nem volt használatban. A cigaretta, amivel a Törvényt megkínálta, teljesen ártalmatlan volt, akárcsak az, amelyet az Angyal a maga számára választott.

– Különben is – szólalt meg – maga talán nem ordítozna, ha tudná, hogy egy Heinrich Dessel nevű ember olyan beteget fogadott be a házába, aki nem is beteg?

A Törvény töprengett, majd kérdő pillantást vetett rá.

– Kissé furcsán hangzik – ismerte el végül.

– De mennyire! – mondta az Angyal. – A furcsa dolgok kiderítése az egyik hobbym. Bármikor képes lennék ezer mérföldet utazni, hogy tanulmányozzak egy lazacot, a legkisebbet, amely valaha is horogra akadt – és nem először tenném. Volt egyszer egy folt, amelyet egy füstölt heringpaszta hagyott valahol, s ez a Maláj-félszigettől Chicagón át Devonshire legvadabb vidékére csalt… De ez nem füstölt hering, ez most valódi.

– Részeg maga? – kérdezte a Törvény kedvesen.

– Nem – felelte az Angyal. – De az angol Alkotmány… kisvárosi jellegű. Nem törődik velünk… Nem, nem vagyok részeg. De gondolok az esetleges balesetekre. Tehát tudomásul venné, hogy ebbe a házba – a kilencvenes szám alá – ép testtel és ép lélekkel lépek majd be? S önként legfeljebb félórát maradok benn. Szóval, ha nem vagyok itt fél háromkor, sétáljon be és követelje a holttestet. Au revoir, barátocskám…

Az Angyal boldogan elmosolyodott, fölemelte aranygombos botját, megigazította hetyke kalapját, majd nyugodtan tovább sétált és folytatta a dalolászást. A Törvény elképedve bámult utána.

„Ifjú mély tömlöcben fekszik,

Ifjú mindjárt halott lesz itt,

Sóhajtó szép lány miatt,

Aki csak tizenhét éves,

Csupáncsak tizenhét éves…”

– A kutyafáját! – szólt a Törvény elképedve.

De az Angyal nem figyelt oda, s nem is érdekelte, hogy a Törvény mit mond. Botját pörgetve belépett a kalandba.

2.

Íme az Angyal:

Születésekor keresztapja és keresztanyja Simon Templarnak nevezte el, de becenevét, amelyet széles körben ismertek, csak később és nem véletlenül kapta. Egyszer majd elmeséljük a történetet, hogyan jutott ehhez a becenévhez, érdekes mese, s visszanyúlik abba az időbe, amikor az Angyal tizenkilenc éves volt, és éppolyan tisztességes, mint amilyennek látszott. De a név rajta ragadt. A dolog elkerülhetetlen volt, hiszen a sors a kezdettől fogva ezt a nevet szánta neki. S a tíz év alatt, amely második és kevésbé jámbor keresztségét követte, mindent megtett, hogy második nevét kellően kiérdemelje – saját tehetsége szerint. De talán hallották a történetet arról a nagy emberről, akit barátai Picinek szólítottak.

A férfi valóban Angyali benyomást keltett, amikor aznap éjszaka végigsétált a Park Lane-en.

Angyali – értik, ugye – nagy A-val. Roger Conway mindig így írta le ezt a jelzőt, s ezt a kellemes önteltséget itt is nyugodtan megtarthatjuk. Volt valami abban, ahogy Simon ezt a nevet viselte, akárcsak ruhái esetében, s ez minden vonatkozásban nagybetűt kívánt.

Persze, maga a férfi tulajdonképpen két lábon járó tévedés. Sohasem lett volna szabad a XX. században élnie. Nyugtalanító egyéniség volt. Amikor megszólalt, szavai bosszantó húrokat pendítettek meg az emberek agyában. Ha valaki meglátta őt, valami önkéntelen ingerültséggel kardot keresett az oldalán, tollat a kalapján és sarkantyút a cipőjén. Az Angyal napbarnított arcának vonásai furcsa élességet tükröztek, valamit, amit csak a vonások fürgeségének nevezhetünk az orr, a száj és az áll körül, ezt a fürgeséget hangsúlyozta a kalózosan fejébe csapott kalap alól kikandikáló fényes, fekete haj csillogása is. A bajkeverés nevető, táncoló ördöge élt benne, ez sugárzott tiszta, kék szeméből. Modora ragyogóan udvarias, csaknem a középkor szertartásosságát tükrözte, mozdulataiban rendkívüli életerő, csaknem kihívás rejlett. Mindennek nyilvánvalóan nem volt helye annak a századnak az életében, amelybe beleszületett. Bárki más a helyében úgy érezte volna, hogy ez a század megnehezíti az életét. De mivel ő volt Simon Templar, az Angyal, inkább ő nehezítette meg mások életét. Éppen ezért a társadalom tisztes polgárai joggal emelhettek kifogást ellene…

És valóban, éppen elég kifogást emeltek is ellene – olyannyira, hogy az Angyalnak már semmi keresnivalója sem volt Angliában ezen az éjszakán. Mert az Angyal nevét nem csak személyes jóbarátai és ellenségei ismerték. Afféle legenda volt, közintézmény; néhány hónappal ezelőtt minden európai újság főcímében szerepelt, s védjegyét – a gyerekes kis rajzot, amely apró emberkét ábrázolt, feje fölött glóriával – egész Anglia-szerte csaknem babonás félelemmel emlegették. És Teal főfelügyelő íróasztalán, a New Scotland Yardon még mindig ott hevert a letartóztatási parancs Simon Templar és két társa ellen, akik minden gaztett részesei voltak – nevezetesen Roger Conway és Patrícia Holm ellen. Hogy az Angyal miért tért vissza Angliába, ahhoz senkinek semmi köze. Nem tette közhírré, hogy megérkezett, mert ennek hallatára Claud Eustace Teal főfelügyelő egy órán belül átkutatta volna Londont – revolverrel mindkét füle mögött és az 1848. évi Közrendészeti Törvény alapján kiállított „meghívóval” a zsebében…

Éppen ezért nagyon jó és kellemes volt ismét Londonban lenni, nagyon jó és kellemes egy olyan beteg után nyomozni, aki nem is beteg, bár egy Heinrich Dussel nevű férfi házában keresett menedéket…

Az Angyal tudta, hogy az említett beteg még mindig ott van, mert vasárnap hajnali két órára járt az idő, s a posztoló rendőr közelében egy búskomor képű alak árulta a vasárnapi lapok első kiadásait, abban a reményben, hogy az újságokat rásózhatja a szombat esti lumpolásból hazatérőkre, s ez a búskomor képű alak fel sem emelte a tekintetét, amikor az Angyal elhaladt mellette. Ha valami érdekes dolog történt volna azóta, hogy a búskomor fickó megtette utolsó jelentését, Roger Conway igenis ránéz, Simon pedig vásárolt volna egy újságot, s abban megtalálta volna az üzenetet. És ha a beteg, (aki nem volt beteg) elhagyta volna a házat, Roger már nem lett volna itt, sőt az alacsony, hosszú motorháztetővel rendelkező Hirondel sem parkolt volna a közelben. Első pillantásra nem volt semmi kapcsolat Roger Conway és Hirondel között, de a látszat csal…

„Furcsa kaland ez a nóta,

Szende lány és bátor legény,

Bátor, bátor, bátor legény!

Míg lélekharang szól a…

Szól a… szól a…”

Az Angyal szelíden belekezdett dalának második versszakába. Látható vidámsága mögött azonban a várakozás finom bizsergését érezte.

Mert tudta, hogy igaz. Minden élő ember között neki kellett legjobban tudnia, hogy a furcsa kalandok kora még nem múlt el. A világ kezdete óta minden tájon vár a kaland, s a kalandor dolga csupán annyi, hogy belevesse magát. S a kaland eddig soha nem hagyta cserben Simon Templart – talán azért, mert sohasem kételkedett benne. Talán szerencse volt, talán tulajdon rejtélyes zsenialitása, de legalább tudta, hogy bárminek is köszönheti, bárhol és bármikor történjék valami, ő ott van. Erre született ő, a vad, viharos sors elkényeztetett gyermeke – s úgy tűnt, nem tartogatott számára mást a sors, csupán a vidám kalandokat.

És most megint a régi csapáson volt.

Most az egyszer azonban nem történt véletlenül a dolog. Legelszántabb ellensége sem állíthatta, hogy Simon Templar nem dolgozott meg alaposan azokért a veszedelmekért, amelyekkel ma éjjel szembe kell hogy nézzen. Heteken át üldözött két embert Európán keresztül – egy karcsú, nagyon elegáns férfit és egy hatalmas, roppant csúf másikat – s megesküdött, hogy legalább egyiküket megöli. Bár egyikük sem viselte a Heinrich Dussel nevet, még szabad idejében sem, azonban Heinrich Dussel tanácskozott velük előző éjszaka a karcsú, nagyon elegáns férfi Ritz szállóbeli lakosztályában, így aztán az Angyal érdeklődni kezdett Heinrich Dussel iránt. S aztán, nem egészen két órával az Angyal rövid beszélgetése előtt, amelyet a Törvénnyel folytatott, kezdődött a Beteg Esete, a betegé, aki nem volt beteg.

„Szende szűz nem akar várni,

Bár még csak tizenhat éves,

Oltár elé akar állni,

Bár az oltár kriptasír lesz…

A Towerben csak egy sír lesz!”

Az Angyal diadalmasan fejezte be dalát és sétáját, amikor megállt a lépcső alján, ami egy ajtóhoz vezetett – Heinrich Dussel házának ajtajához.

Abban a pillanatban amikor Simon Templar lecövekelt ott, egy ablak közvetlenül a feje fölött betört, és szilánkos üvegcserepek záporoztak körülötte a járdára. Egy férfi éles, hirtelen fájdalmas kiáltása hangzott ezután, a hang tiszta és átható volt az utca csendjében.

– Hé, maga! – szólalt meg egy ismerős hang. Ebbe a házba akart bemenni?

Az Angyal megfordult.

A Törvény állt mellette, kezét a derékszíjába dugta; nesztelen, gumitalpú cipőjében idáig követte.

Simon üdvözülten rámosolygott a Törvényre.

– Valóban így van, Algernon – mormolta és fölment a lépcsőn.

Amint megérintette a csengőt, az ajtó máris kitárult. A Törvény még mindig ott toporgott mellette.

– Mi baj van itt? – kérdezte.

– Semmi – felelte Dussel, aki nyugodt, nyájas ember volt, s ő maga nyitott ajtót, pontosan ahogy az Angyal feltételezte.

– Van egy betegünk – folytatta –, aki nem egészen épelméjű. Néha dühöng is. De már gondoskodtunk róla.

– Helyes – mondta az Angyal nyugodtan. – Megkaptam a telefonüzenetét és rögtön indultam is.

Mosolyogva fordult a Törvényhez.

– Én vagyok a kezelőorvos. Nyugodtan rámbízhatja a dolgot.

Modora magát a rendőrfőnököt is lefegyverezte volna. Mielőtt a két másik ember egy szót is szólhatott volna, az Angyal úgy átlépett a küszöbön, mintha a ház az ő tulajdonát képezné.

– Jó éjszakát, biztos úr! – szólalt meg kedvesen és becsukta az ajtót.

3.

Még a legelfogultabb kritikus is elismerheti, hogy az Angyal a legfantasztikusabb cselfogással kezdett bele az ügybe, amely valaha is aláhullott az égből; de az elfogult kritikus tévedne, s ítéletével csupán azt bizonyítaná, hogy milyen kevéssé ismeri az Angyalt és az angyali módszereket. Nem teljesen világos, hogy is történt a dolog. Az Angyal elhatározta, hogy bejut Heinrich Dussel házába, és felderíti a Beteg rejtélyét, aki nem is beteg. Simon tehát végigsétált a Park Lanen, azzal a céllal, hogy becsönget és mialatt a komornyik látogatása oka iránt érdeklődik, besétál, becsukja az ajtót és a többit a gondviselésre bízza. A betört ablak, a kihallatszó kiáltás nem szerepelt homályos számításaiban – ezt elismerjük, de ezek alig változtattak az általános haditerven. Sokkal helyesebb lenne azt mondani, hogy az Angyal nem hagyta magát befolyásoltatni a körülményektől, mintha azt állítanánk, hogy a körülmények a segítségére voltak. Mindössze az történt, hogy egy előre nem látható esemény megzavarta az Angyal terveit, ám ő azzal az ihletett merészséggel, amely olyan magasra emelte őt a közönséges kalandorok fölé, beleillesztette ezt a véletlent tervének alkalmazkodó gépezetébe és tovább haladt…

A végeredmény nem módosult; az Angyal egyelőre oda érkezett, ahová elindult. Háttal állt, (azonban már belülről) Heinrich Dussel bejárati ajtajának és szemben a mulatsággal…

Simon Templar rámosolygott Heinrich Dusselre. – Mosolya töprengő volt és vakmerő, mert Heinrich Dussel olyan ember volt, akit az Angyal mindig töprengő és vakmerő mosollyal üdvözölt. Dussel alacsony, testes, hihetetlenül széles vállú, keskeny ajkú, kopaszodó, zöldes szemű férfi volt, szeme mint üvegbevonatú kavics csillogott a vastag, aranykeretes pápaszem mögött.

– Szabad tudnom, mi a szándéka? – kérdezte Dussel emelt hangon, dühösen.

Az Angyal széttárta a karját.

– Beszélni akartam veled, drága szívem.

– Mit képzel, mit tehetek magáért?

– Éppen ellenkezőleg – felelte az Angyal szívélyesen – a lényeg az, mit tehetek én érted. Kérj és máris megkapod, készen vagyok. Ha azt mondod: „Menj és hozd le a Holdat”, rögtön kimegyek innen és máris hozom – így érzek, kedveském, veled kapcsolatban!

Dussel előrelépett.

– Hajlandó odébb menni az ajtótól?

– Nem – mondta az Angyal udvariasan, de határozottan.

– Akkor kénytelenek leszünk erőszakkal eltávolítani.

– Ha lenne egy másodperce számomra – kezdte az Angyal óvatosan.

De Heinrich Dussel már félig megfordult, mély lélegzetet vett, és száját nyilvánvaló szándékkal szólásra nyitotta.

Jobban nem is helyezkedhetett volna el.

És mielőtt az a mély, elszánt lélegzet visszafelé jövet elérhette volna Dussel hangszálait, szája hirtelen, enyhe csattanással ismét becsukódott, egy megrendítő erejű horogütés következtében.

– Fáradjon a dolgozószobámba – invitálta magát az Angyal, kitűnően utánozva Heinrich Dussel torokhangú kiejtését.

– Köszönöm – szólalt meg a saját hangján.

Karjaival átfogta Heinrich Dusselt, fölemelte az ájult férfit, majd miután elfogadta saját meghívását, lehajolt, vállára vetette Dusselt, végigment a hallon és belépett a legközelebbi ajtón.

Nem maradt azonban odabenn.

Minden ceremónia nélkül a padlóra csúsztatta terhét, majd kilépett a szobából, az ajtót gondosan bezárta és a kulcsot a zsebébe tette. A szerencse megint pártfogásába vette, mert a zavaró közjáték ellenére a háznép nem mutatkozott. Az Angyal egy kísértet nesztelenségével suhant fel a lépcsőn.

A betört ablak az első emeleten volt, így a hozzá tartozó szobát könnyű volt megtalálni. Az Angyal néhány másodpercig hallgatózott az ajtón, aztán kinyitotta és gyorsan belépett.

A szoba üres volt.

– A pokolba! – mondta az Angyal halkan.

Aztán megértette a dolgot.

„Ha a rendőr be akart volna jönni, ezt a szobát biztos megnézte volna. Ezért máshová vitték a beteget. A banda egyik tagja eljátszotta volna a szerepét. És az igazi… talán följebb van, azt hiszem…

Simon egy pillanat alatt kinn termett az üres szobából és felrohant a következő emeletre.

Amikor felért, egy libériás, gonosztekintetű, külföldinek látszó férfi lépett ki az egyik ajtón.

Az Angyal egy pillanatig sem habozott.

– Minden rendben? – kérdezte röviden.

– Igen – hangzott az önkéntelen válasz.

Két szó és egyetlen lépés még soha nem állt össze nagyobb blöffé. Olyan remek alakítás volt, hogy a libériás férfi csak az Angyal megszólalása utáni harmadik másodpercben vette észre, hogy átverték. Ezzel éppen négy másodpercet késett, mert addigra az Angyal már odébb lépett.

– Remek – mondta csípősen. – Fogja be a száját és minden rendben lesz. Menjen vissza abba a szobába…

Az Angyal kezében egy kis tőr volt. Olyasmiket tudott vele csinálni, hogy egy cirkuszi artista belekábult volna. De most nem röpítette el a tőrt, csak megbökte hegyével a libériás férfi torkát, mire az hátrahőkölt.

Az Angyal belökte a szobába és bevágta maga mögött az ajtót. Aztán ledobta a tőrt és torkon ragadta a férfit…

Szinte semmi zajt nem csapott. A másik hamarosan elszunnyadt…

Az Angyal felállt és körülnézett.

A beteg az ágyon feküdt – öregembernek látszott, sűrű, szürke szakálla volt. Sötét szemüveg takarta a szemét, amelyre ráadásul kopott tweed sapkát is húztak, ruházata formátlanul lötyögött rajta. Fekete kesztyűt viselt, fölötte kötél fogta össze csuklóit; bokáit is összekötözték.

Az Angyal a karjába vette. Úgy tűnt, mintha semmi súlya nem lenne.

Ugyanolyan gyorsan és nesztelenül, mint ahogy feljött, lépkedett lefelé a lépcsőn könnyű terhével.

Útja azonban nem volt teljesen akadálytalan. Amikor az első emeletre ért, lentről valami lárma ütötte meg a fülét, amikor az utolsó fordulóhoz jutott, látta, hogy egy férfi éppen kinyitja annak a szobának az ajtaját, ahová Heinrich Dusselt bezárta. Simon azonban nyugodtan haladt tovább.

Éppen idejében ért a hallba ahhoz, hogy két automata pisztoly csövébe pillantson – egyiket az ajtót kinyitó férfi, a másikat Heinrich Dussel szegezte rá.

– Magán a sor, Heinrich – szólalt meg az Angyal nyugodtan. – Szabad rágyújtanom, amíg végiggondolja a dolgot?

A kopottruhás öregembert gondosan letette egy kényelmes székre és elővette a cigarettatárcáját.

– Át akar adni a rendőrségnek? – mormolta. – Ha igen, akkor jó lesz, ha minél gyorsabban kieszeli az összes magyarázatokat. A kint posztoló rendőr hallotta, amikor azt mondtam, hogy a kezelő orvos vagyok, és természetesen tudni akarja majd, miért várt olyan sokáig azzal, hogy ezt megcáfolja… Amellett Lábadozó Lórira is gondolni kell… – Az Angyal a széken lévő öregemberre mutatott, aki hiába igyekezett szóhoz jutni a roppant ügyes szájpecken át. – Még az elmebetegeket sem szokták így megkötözni.

– Nem – mondta Dussel megfontoltan –, nem fogjuk átadni a rendőrségnek, barátom.

– Nos, nem tarthat itt engem – mondta az Angyal némi nagyképűséggel. – Tudja, mielőtt bejöttem, elbeszélgettem a rendőrrel és megmondtam neki, hogy félóránál tovább nem maradok itt – önként. És az izgalmak után, amiken keresztülment mielőtt besétáltam, azt hiszem, még mindig kinn vár és figyeli, mi történik.

Dussel az inashoz fordult.

– Eredj az ablakhoz, Luigi, és nézd meg, ott van-e még a rendőr?

– Kicsit kínos a helyzet, mi, öreg pajtás? – mormolta az Angyal békésen cigarettázva, miután az inas eltűnt. – Olyan jól ismernek engem a rendőrségen. Valószínűleg rólad is kiderülne, hogy jól ismersz, ha megmondanám a nevem… Általában az Angyal néven emlegetnek…

Dussel összerezzent, az Angyal elvigyorodott. – A barátaid is valószínűleg ismernek. Kérdezd csak meg a trónörököst – vagy doktor Mariust. És ne felejtsd el átadni nekik szívélyes üdvözletemet…

Az Angyal kurtán felnevetett. Heinrich Dussel elfehéredő ajakkal bámult rá, amikor az inas visszatért és jelentette, hogy a rendőr a szemközti járdáról figyeli a házat és egy újságárussal beszélget.

– Bosszúsnak látszol, Heinrich – jegyezte meg az Angyal kötekedő hangsúllyal, bár Dussel vastag szemüvege mögül olyan gyűlölet sugárzott rá, hogy érezte, egészségtelenül közel van a hirtelen halálhoz.

– Nos, a trónörökös sosem látszik bosszúsnak. Sokkal erősebb és hallgatagabb ember, mint te, Rudolf…

Simon merengve, csaknem suttogva szónokolt, s közben cigarettájának parazsára szegezte a tekintetét. És közben állandóan mosolygott… Aztán…

– Mutatok egy bűvésztrükköt – szólalt meg hirtelen. – Nézd csak!

A cigarettacsikket a lábuk elé dobta a szőnyegre és behunyta a szemét. De a másik kettő odanézett.

Bágyadt szisszenést hallottak; a cigaretta fehéren izzó, szemfájdító fénycsóvát vetett, amely mintha átsütött volna szemgolyóikon és behatolt volna az agyukba. Csak egy pillanatig tartott, de ez elegendő volt. Ködszerű, sűrű, fehér füst lepte el a hallt. Az Angyal, karjában az öregemberrel a ház bejárati ajtajánál termett. Bódult vakságukon át is hallották gúnyos hangját.

– Meg kell szakadni a nevetéstől – mondta. – Próbáljátok ki a legközelebbi estélyen – és engem is hívjatok meg. Viszlát, fiúk!

Hangtompítós pisztoly pukkanása hallatszott a füstből és egy golyó csapódott az Angyal feje mellett az ajtó fájába. Az Angyal kitárta az ajtót és a füst kiáradt.

– Tűz van! – ordította az Angyal. – Segítség! – Lerohant a lépcsőn, a rendőr a járdán várta. – Az isten szerelmére, biztos úr! Próbálja megmenteni a többieket! Az öregurat kihoztam, de még többen vannak odabenn…

Csendes nevetés rázta, amikor a járda szélén állva látta, hogy a rendőr kihúzza magát és bátran berohan a gomolygó füstbe. A Hirondel már ott dorombolt mellette, a búskomornak látszó újságárus ült a volánnál, az Angyal beszállt a hátsó ülésre.

– Oké, öregfiú – biccentett és Roger Conway rálépett a gázpedálra.

4.

– Általában roppant kielégítő, ha így kezdődik a vasárnap – jegyezte meg az Angyal, amikor a nagy autó bekanyarodott egy mellékutcába. Nem mondom, hogy fenemód könnyű volt, de az ember nem kaphat meg mindent. Csak a legvégén volt komoly baj, de akkor a magnéziumos cigaretta úgy bevált, ahogy a doktor rendelte… Jól elcsevegtél a rendőrséggel?

– Többnyire rólad volt szó – mondta Roger. – Szavakban nehezen kifejezhető, természetfölötti és csodálatos elképzelései voltak az Angyalról. Aztán rávezettem a tárgyra, de a hátralévő időben azt kívántam, bárcsak ne tettem volna – roppant keserves dolog visszatartani a röhögést!

Simon kuncogott.

– És most – mondta – azon töprengek, vajon miféle történetet eszelhetett ki a kedves Heinrich. Ma éjszaka biztos nyugtalanul fog hálni. Remek gondolat! Az a drága Heinrich…

A vidámságtól elgyöngülve hanyatlott az egyik sarokba és a cigarettatárcája után nyúlt. Most vette csak észre az agg beteget, aki tehetetlenül vergődött mellette az ülésen, és elvigyorodott.

– Sajnálom, szépségem – mormolta – de attól tartok, így kell megvárnia, amíg hazaérünk. Nem kelthetünk most feltűnést. De amint megérkezünk, megszabadítjuk a kötelektől, aztán kaphat egy nagy pohár tejet is és elmondhatja az élete történetét.

A pátriárka hevesen rázta a fejét, majd amikor észrevette, hogy hiába tiltakozik, apatikus beletörődéssel süppedt vissza az ülésbe.

Néhány perccel később a Hirondel befordult egy sikátorba, ahol két fényűzően átalakított garázsban rendezte be Simon Templar a főhadiszállását. Amikor a kocsi megállt, Simon ismét felemelte az öregurat és kiszállt az autóból. Roger Conway kitárta az ajtót, az Angyal a kis hallon át besétált a nappaliba, Roger pedig beállt a kocsival a garázsba. Simon egy székre tette az aggastyánt és lehúzta a redőnyöket. Csak akkor gyújtotta meg a villanyt, amikor megbizonyosodott róla, hogy senki sem láthat be kívülről, majd az éjszakai szórakozásból hozott „emlék” felé fordult.

– Most elmondhatja a magáét, bácsikám – jegyezte meg, miközben kihúzta a szájpecket. – Roger egy perc alatt felforralja a tejet és… Szent egek!

Az Angyal mély lélegzetet vett.

Mert amikor kihúzta a szájpecket, a hosszú, szürke szakáll is lepottyant. Simon egy pillanatig mozdulatlanságba dermedt. Azután lerántotta a sötét szemüveget és a kopott tweed sapkát, mire gyönyörű barna hajtömeg bomlott szét a lány arca körül, akinél szebbet még sosem látott.

MÁSODIK FEJEZET

melyben Simon Templar szórakoztatja vendégét és két régi barátjáról mesél

– A kézifék még mindig nem fog rendesen, öregfiú – Roger Conway belépett és leoldotta azt a tarka nyakkendőt, amelyet előző szerepéhez illően viselt. – Meg kellene…

Szava elakadt, szemét tágra nyitotta.

Az Angyal térdelt, így vagdosta el tőrével a köteleket a fogoly csuklóján és bokáján.

– Majd hétfőn megnézetem – válaszolta hűvösen.

Roger nagyot nyelt.

– Az ördög vigyen el, Angyal…

Simon vigyorogva fordult meg.

– Igen, tudom, fiacskám – mondta. – Kellemes esténk van, nem?

Fölállt és lenézett a lányra.

– Hogy érzi magát, öregem?

A lány a homlokára szorította a kezét.

– Mindjárt rendbe jövök… csak a fejem… hasogat.

– Persze, a kábítószer – mormolta az Angyal. – És utána fejbe is vágták. Undorító, ugye? De rögtön rendbehozzuk. Roger, döngess ki a konyhába és főzz teát, én addig előszedem a patikát.

Roger engedelmesen távozott, Simon odalépett egy faliszekrényhez, üveget és poharat vett elő. Az üvegből két rózsaszínű tablettát rázott a pohárba. Majd a szifonból szódavizet fröccsentett rájuk és figyelte, ahogy feloldódnak.

– Parancsoljon, drágám. – Könnyedén megérintette a lány vállát és átnyújtotta neki a gyöngyöző italt. – Igya meg. És öt perc múlva, ha egy csésze teát is lehörpint, olyan virgonc lesz, mint egy forró palacsintán ugrándozó kanári.

A lány kissé kétkedve nézett föl rá, mintha azon töprengene, nem fog-e még sokkal jobban fájni a feje, mint most, ha ezt megissza. De az Angyal mosolya megnyugtatta.

– Derék lány… és nem is volt olyan rossz íze, ugye?

Simon helyeslően mosolygott, amikor a lány visszaadta neki az üres poharat.

– Köszönöm… nagyon köszönöm…

– Szóra sem érdemes – mondta az Angyal. – Az ilyen apróság… Most ne csináljon semmit, kedves, csak dőljön le, pihenjen és várja meg a teát.

Cigarettára gyújtott, az asztalnak támaszkodott és csendben figyelte a lányt.

A kócos haj alatt olyan arcot látott, amelyet csak boldog angyalkák mintázhattak. Szeme csukva volt, de Simon látta már nyitva is – mogyoróbarna tó, amelyet puha szempillák árnyékolnak. Szája büszke volt és parancsoló, de piros ajkának szegletében mosoly bujkált. Tökéletes arcára lassan visszatért az élet színe. Ha Simon valaha is látott igazi szépséget, hát ő volt az. Homloka nyugodt méltóságot tükrözött, kis, egyenes orra tökéletes, álla nemes jellemre vall, ez az arc bármely társaságból kitűnhet. És az Angyal nem is csodálkozott ezen, mert lassan rádöbbent, hogy tudja, ki ez a lány.

A Bystander utolsó száma ott hevert mellette az asztalon. Felemelte és lapozgatni kezdte… A lány ott volt. Tudta, hogy nem téved, mert éppen előző délután nézte a képet. Már akkor is gyönyörűnek tartotta a lányt, de most tudta, hogy a fénykép meg sem közelíti a valóságot.

Még mindig a lányt bámulta, amikor Roger belépett egy tálcával.

– Nagyszerű gyerek vagy – Simon egy pillanatra nagy erőfeszítéssel elfordította tekintetét a lányról, majd ismét ránézett. Leszállt az asztalról.

– Gyerünk, kedves.

A lány mosolyogva nyitotta ki a szemét.

– Most már sokkal jobban érzem magam – mondta.

– Ez még semmi ahhoz képest, amilyen állapotban lesz azután, hogy lehörpintette Liptonék remekét – mondta vidáman az Angyal. – Hány kockacukrot kér? Egyet, kettőt? Vagy hármat?

– Csak kettőt kérek.

A lány alig észrevehető amerikai akcentussal beszélt, kiejtése lágy volt és rendkívül vonzó.

Simon átnyújtotta a csészét.

– Köszönöm – mondta a lány, majd hirtelen hozzátette: – mondja el hogyan talált meg…

– Nos, ez egy hosszú történet egy része – mondta az Angyal. – Röviden annyi, hogy Heinrich Dussel érdekelt minket – ő annak a háznak a tulajdonosa, ahol megtaláltam magát… – Roger figyelte őt. Éjfél felé Roger meglátott egy autót, amellyel egy elkábított öregember érkezett…

– Honnan tudta, hogy elkábították?

– A házból egy tolószéket hoztak ki magának – magyarázta Roger. – Nagyon siettek és amikor kiemelték az autóból, jól beleütötték a fejét az ajtóba. Nos, még egy béna öregember sem tűri ezt szótlanul vagy mozdulatlanul, de maga meg sem moccant, ráadásul senki sem kért bocsánatot.

Az Angyal felnevetett.

– Roppant ügyes terv volt. Tökéletesen kieszelték az álöltözetet is, még kesztyűt is húztak a kezére, nehogy valaki észrevegye a női kacsókat. És véghez is vitték volna, amit kigondoltak, hacsak egy kis hiba nem csúszik a dologba – és Rogernek nincs sasszeme. Ezek után nem maradt más hátra, mint elbeszélgetni Heinrichhel.

Emlékezően elvigyorodott, aztán elmesélte Rogernek az egész történetet, amelynek utolsó felét a lány már ismerte, de most együtt nevettek az utolsó jelenet említésén – a Törvény hősiesen beront a házba, hogy a többi ősz szakállú öregurat megmentse a lángokból, de csak Mr. Dusselt találja ott…

– Az egyetlen dolog, amit nem értek – mondta az Angyal –, hogy lehet az, hogy egy férfi kiáltását hallottam, amikor betört az ablak, mielőtt beléptem a házba?

– Beleharaptam a kezébe – szólt egyszerűen a lány.

Simon elismerő borzadással emelte fel a kezét.

– Értem… Magához tért, megpróbált küzdeni… és maga… maga… megharapta egy férfi kezét?

A lány bólintott.

– Tudja, hogy ki vagyok?

– Igen – mondta az Angyal tehetetlenül – és éppen ez teszi tökéletessé a dolgot.

2.

Simon Templar felemelte a Bystander-t.

– Felismertem az itt megjelent fényképéről – mondta és odanyújtotta az újságot Rogernek. – Nézd csak meg, megtalálod-e vendégünket itt, fiacskám?

A lány felé tolva a csészéjét, Simon ismét töltött a teából.

– A követségi bálon voltam – kezdte a lány. – A követségen szálltunk meg… Borzasztó unalmas volt. Féltizenkettőkor felmentem a szobámba egy kicsit pihenni – olyan hőség volt a bálteremben. Nagyon szeretem a csokoládét! – mosolya egy elkényeztetett gyerekére emlékeztetett.

– Az öltözőasztalkán – folytatta – egy gyönyörű új bonbonos doboz feküdt. Nem is gondolkoztam rajta, hogyan került oda; azt hittem, a nagykövet felesége hozta, aki ismeri ezt a gyengeségemet, és persze vettem egyet belőle. Emlékszem, furcsa, keserű íze volt, nem esett jól; s aztán már nem emlékszem semmire, csak arra, hogy felébredtem abban a házban…

Megborzongott, majd halkan felnevetett.

– És aztán bejött maga – fejezte be.

Az Angyal mosolygott és Roger Conway-re nézett, aki letette a Bystander-t és a lányra bámult. A lány most megint nevetett – vidáman kacagott az elképedt Rogeren.

– Lehet, hogy milliomoslány vagyok – mondta –, de úgy ízlett a teája, mint bárki másnak.

Simon odanyújtotta a cigarettatárcáját.

– Ezek azok, amelyek nem robbannak – mutatott a cigarettákra és maga is kivett egyet. Aztán megszólalt.

– Nem gondolkozott még azon, hogy ki áll a dolgok mögött?

– Nem volt időm rá.

– És most sem jut eszébe senki? Valaki, aki a követségen bejuthat a szobájába, aztán ki is tudja csempészni magát ilyen álruhában?

A lány megrázta a fejét.

– Olyan fantasztikus az egész.

– Pedig én meg tudnám mondani, hogy ki képes ilyesmire – és meg is tette!

– De kicsoda?

– Valószínűleg táncolt is vele az estélyen.

– Olyan sokan felkértek…

– Feltételezhetően az elsők között volt, akiket bemutattak magának.

– Nem tudom, hogy…

– Tudnia kell! – mondta az Angyal. – Középtermetű, karcsú, vékony bajuszt viselő, nagyon elegáns férfi – figyelte a lány szemében ébredő megértést és megelőzte: – Rudolf koronaherceg…

– De hát ez lehetetlen!

– Valóban, s mégis igaz. Be is bizonyíthatom magának… S ez éppen rávall. Méltó hozzá. Ez a legnagyobb húzás, amit valaha is véghezvitt!

Az Angyal izgatottan járkált föl s alá a szobában. Arca ragyogott, a szeme tüzelt. Roger Conway ismerte már ezt az állapotot.

Simon Templar ihletett gondolatai gyakran mérföldekkel megelőzték kimondott szavait, s ez akkor történt, ha a zsenialitás furcsa villanásai kitörtek belőle. Roger tudta, hogy egy pár pillanat múlva az Angyal visszatér a földre és hajlandó lesz érveit a kevésbé élénk agyak számára is érthetővé tenni. Roger már megszokta ezeket a hangulatokat és azt is megtanulta, hogy türelmesen várjon, ám a lány arcán zavarral elegyes csodálkozás tükröződött.

– Tudtam! – Simon hirtelen megtorpant és nevetve figyelte a lány mosolygó megrökönyödését.

– Olyan világos, mint a nap! Figyeljen csak…

Rátelepedett az asztalra, elnyomta félig szívott cigarettáját és rágyújtott egy másikra.

– Hallotta, amikor Dusselnek azt mondtam, hogy én vagyok… az Angyal?

– Igen.

– Hallotta már a nevemet?

– Persze, olvastam az újságokban. Maga egy banda vezére volt.

– És mégis – mondta az Angyal – egyszer sem látszott igazán rémültnek, amióta itt van.

– Maguk nem voltak bűnözők.

– De bűntetteket követtünk el.

– Csak egyesek ellen – olyanok ellen, akik megérdemelték.

– Embert is öltünk.

A lány hallgatott.

– Három hónappal ezelőtt – folytatta az Angyal – megöltünk egy férfit. Ez volt az utolsó tettünk, de mind közül a legnemesebb. A férfit K. B. Vargan professzornak hívták. Olyan fegyvert talált fel, amely nélkül véleményünk szerint a világ sokkal boldogabb lett volna. Minden lehetőséget megadtunk neki – mindent kockára tettünk, hogy megóvjuk az életét, ha lemond ördögi találmányáról. De megszállott volt, nem hallgatott ránk, ezért meg kellett halnia. Olvasott erről a lapokban?

– Nagyon jól emlékszem rá.

– Mások – egy másik ország ügynökei – szintén el akarták csípni Vargant, amíg pórul nem járt. A történetnek ez a része soha nem került be az újságokba. Agyonhallgatták a dolgot. Mivel kudarcot vallottak, jobb volt eltitkolni, nehogy nemzetközi bonyodalmat idézzenek elő. Egy összeesküvő csoport háborút akart kirobbantani Európában, egy tőkéscsoport érdekében. A csoport élén a Titokzatos Milliomosnak vagy Hontalan Milliomosnak nevezett férfi állt – a világ egyik leggazdagabb embere – doktor Rayt Marius. Ismeri ezt a nevet?

A lány bólintott.

– Mindenki ismeri.

– A modern történelemben a magánháborúk legismertebb kirobbantója – mondta Simon komoran. – De eddig ez volt a legnagyobb terve. És céljai érdekében Rudolf herceget is felhasználta. E két férfi egyike ölte meg egyik legkedvesebb barátomat a folyóparti házban, ahová Vargant vittük. Talán emlékszik rá, hogy kis csapatom egyik tagját ott találták meg. Norman Kent – a legnemesebb emberek egyike volt, aki valaha is élt ezen a földön…

– Emlékszem.

Az Angyal a kandalló tüzébe bámult, volt valami az arcán, ami megtiltotta a másik kettőnek, hogy ezt a rövid csendet megtörjék.

Aztán erőt vett magán.

– Mi, többiek el tudtunk menekülni, kijutottunk Angliából – folytatta nyugodtan. – Norman azért maradt hátra, hogy a visszavonulásunkat fedezze. Nem tudtuk, hogy szándékosan tette, sejtette, hogy semmi esélye sincs arra, hogy elmeneküljön. És amikor rájöttünk, már túl késő volt ahhoz, hogy bármit is tegyünk. Akkor esküdtem meg, hogy megfizetek annak a kettőnek…

– Értem – mondta a lány csendesen.

– Azóta is Rogerrel a nyomukban vagyunk. Nem egyszerű a dolog, mert díjat tűztek ki a fejünkre, de a szerencse mellénk szegődött. És még sok mindenre rájöttünk. Többek között arra is, hogy a munka, amely Norman életét követelte, még nincs befejezve. Amikor Mariust megakadályoztuk abban, hogy lecsapjon Varganra, azt hittük, kihúztuk lába alól a talajt. S talán maga Marius is úgy gondolta. De most úgy látszik, más vonalon támad. Még nem találtunk semmi határozott dolgot – de tapasztaltunk bizonyos reakciókat. Marius és Rudolf herceg ismét egy követ fújnak. Marius még mindig reméli, hogy kirobbanthatja a háborút. Ezért kell hamarosan meghalnia – de nem előbb, csak akkor, ha megbizonyosodtunk róla, hogy halálával egész terve darabokra hullik.

Az Angyal ránézett a lányra.

– Érti már, hogyan csöppent bele a dologba? – kérdezte.

A lány végigsimította a homlokát.

– Borzasztó meggyőző, amit mondott – szemét egész idő alatt nem vette le a férfi arcáról. – Nem olyan embernek látszik, aki csak úgy kitalálja az ilyen dolgokat… vagy álmodja őket… de…

– A balkeze – mondta az Angyal.

A lány lepillantott. Gyűrűs ujján a gyűrű felfogta a fényt és ragyogó szikrázással verte vissza. És lehet, hogy Simon tévedett, de mintha a félelem halvány árnyékát látta volna a büszke arcon, amelyet a rettegésnek messze el kellett volna kerülnie.

A lány hangja azonban nem árult el semmit.

– Mi köze van ennek a dologhoz?

– Nagyon sok – válaszolta Simon. – Akkor jutott eszembe, amikor először említettem Rudolf herceg nevét. De az egész ügy kulcsa benne volt abban a dalban, amit akkor énekeltem, mielőtt behatoltam volna Heinrich Dussel házába – és nem is tudtam…

A lány összeráncolta a szemöldökét.

– Mit akar ezzel mondani?

– Már említettem, hogy Marius egy nagytőkés csoporttal dolgozik együtt – olyanokkal, akik milliós hasznot remélnek abból a háborúból, amelyet ő készít elő számukra – mondta az Angyal. – Mit gondol, melyik nagytőkés kereshet legtöbbet egy nagy háborún?

A lány nem válaszolt, Simon elővett egy cigarettát. De nem gyújtott rá mindjárt. Dühös szelídséggel forgatta az ujjai között, mintha ihletének óriási arányait valami fizikai módon akarta volna levezetni.

Mindezek ellenére ugyanazon a szenvedélytelen hangon folytatta.

– Abban a történetben, amit az előbb meséltem el magának, nemcsak Vargan szerepelt. Ő volt ugyan a kulcsfigura – de az általános gondolat szélesebbre és mélyebbre terjedt ki. Mielőtt bekapcsolódott volna a dologba, már létezett egy szervezett kísérlet, amellyel Anglia és más európai államok között ellentéteket akartak szítani. Gazdag és aljas emberek számára ez roppant könnyű dolog. Tegyük fel, hogy valakit – mondjuk egy francia kémet – letartóztatnak. A dolog folytatódik, békeidőben nem végzik ki a kémeket, csak börtönbe kerülnek. Ha van pénzem arra, hogy magamhoz hívassak néhány angol csirkefogót, megmondhatom nekik: Azt akarom, hogy ide és ide menjenek, és vigyenek magukkal bizonyos dolgokat, amelyeket tőlem kapnak, így meg így fognak viselkedni, le fogják tartóztatni magukat és kémkedésért öt évre börtönbe kerülnek. Ha belenyugszanak az ítéletbe és befogják a szájukat, tízezer fontot fizetek maguknak – és nem akadna-e több tucat vén csibész Angliában, akik boldogan kapnak az ilyen lehetőség után? És más országokban ugyanez lenne a helyzet. Természetesen, az illető kormányok elhatárolnák magukat ezektől az emberektől, de a kormányok mindig megtagadják saját kémeiket. Ez nem jelentene sokat. És amint a dolog folytatódik, a bizalmatlanság egyre nő… Ez nem egy kitalált sztori. Már előbb is megtették, csak kisebb mértékben. Marius is ezt csinálta tavaly júniusban, mielőtt közbeléptünk volna. Akkoriban kezdtek veszedelmessé válni az úgynevezett „válságok”. Amikor Marius kudarcot vallott Vargannal, a kígyót kettévágtuk. Azt hittük, meg is öltük, de tévedtünk. Emlékszik arra a németre, akit elkaptak, amikor a legújabb léghajónkat, az R103-at fel akarta gyújtani?

– Igen.

– Marius volt a megbízója – tizenötezer fontot fizetett neki. Csak véletlenül hallottam róla. Az R103-at valóban el akarták pusztítani. Csak azért vallott kudarcot a terv, mert én értesítettem a Scotland Yardot. De még ez sem akadályozhatta meg a közfelháborodást… Aztán, talán emlékszik arra az angolra, aki légifelvételt akart készíteni egy francia flottabázisról?

– Arról az emberről van szó, aki körül olyan nagy felhajtást rendeztek egy hónappal ezelőtt?

Az Angyal bólintott.

– Ő is Marius embere volt. Én már csak tudom, ugyanis épp ott tartózkodtam a párizsi VII. Edward szállóban, Marius lakosztályának egyik szekrényében, amikor az az ember megkapta az utasításokat… És az a titkos szerződés, amelyet Folkestone és Boulogne között elloptak a külügyminisztérium futárjától…

– Tudom.

– Újra Marius.

Az Angyal felállt és sétálni kezdett.

– A világ tele van békeszerződésekkel és leszerelési konferenciákkal – mondta az Angyal – de mit érnek ezek, ha a nemzetek nem bíznak egymásban? Valószínűleg senki sem akar háborút – azok, akik végigcsinálták az utolsót, mindent elkövetnének, hogy megakadályozzák a következőt –, de ha valaki ellopja az ember csirkéit és sárral dobálja meg a feleségét, amikor sétálni megy és gyalázkodó szavakat kiabál be a kerítésen, akkor az ember kénytelen kiverni a fogait. Az ember egy darabig türelmes lehet, de aztán egyszer csak belecsöppentik az utolsó cseppet a pohárba, és akkor vagy át kell szabni az illető képét, vagy bele kell nyugodni abba, hogy a szomszédai nem fogadják a köszönését. Kezdi érteni?

– Igen… De még mindig nem értem, mi közöm van ehhez nekem.

– De hiszen megmondtam!

A lány zavartan ingatta a fejét.

– Mikor?

– Tényleg nem vette észre? Amikor a nagytőkésekről beszéltem, miután ráismertem magára. Hát nem Hiram Delmar, az acélkirály az apja? És nem Sir Isaac Lessinggel jegyezte el magát, azzal az emberrel, aki a világ olajtermelésének egynegyedét tartja a kezében? Azzal az emberrel, aki a balkáni koncessziók birtokában Délkelet-Európa nem hivatalos diktátorának számít? Tegyük fel, hogy maga az esküvőjük előestéjén eltűnik… aztán megtalálják a másik oldalon, Oroszországban…

Az Angyal szeme szikrázott.

– Teljesen egyértelmű az egész! – kiáltotta. – Elég könnyű a nagy nemzetek között bizalmatlanságot kelteni, de nem olyan egyszerű megmozgatni őket, túl sok tehetetlenségi nyomatékot kell kiküszöbölni, ha olyan régi, komoly nációkról van szó, mint Anglia, Franciaország és Németország. A Balkánon viszont egyszerűbb a dolog – már tucatszor akadtak ott gondok – így maga és Lessing jelenthetik a detonátort… Ez méltó Marius elméjéhez! Az utolsó agysejtig megvizsgálta Lessing lelki alkatát. Tudja, hogy vele a legkevésbé ajánlatos ujjat húzni az egész nagytőke világában. Lessing már azt is megtette, hogy a bridzsasztalnál támadt vita miatt tönkretett valakit… A maga révén Marius beleugrathatja Lessinget ebbe a tervbe – Lessing meg lángba boríthatja a Balkánt – és egy héten belül kitörhetne a háború Európában!

3.

Egyszer, hónapokkal ezelőtt, amikor Simon Templar egy hasonló tervet fejtett ki, Roger Conway olyan hitetlenkedve meredt rá, mintha azt gondolta volna, hogy az Angyal elvesztette a józan eszét.

Most azonban nem volt hitetlenkedő Roger arckifejezése. A lány ránézett és látta, hogy éppen olyan komoly, mint a főnöke.

A lány tehetetlenül megrázta a fejét.

– Olyan ez, mint valami regény – mondta. – És mégis olyan meggyőzően adta elő. Maga…

Szép fejéhez emelte a kezét, és ekkor, csak ekkor gyújtotta meg Simon a meggyötört cigarettát.

– Szegény kislány! Mozgalmas éjszaka volt, ugye?… De reggelre már sokkal jobban fogja érezni magát, és azt hiszem, hogy a haditanácsunk nem avasodik meg, ha reggeli utánra halasztjuk. Megmutatom a szobáját, Roger pedig holnap reggel nekivág a nagyvilágnak és kölcsönkér néhány holmit egy férjes asszony ismerősömtől.

A lány felpattant és rábámult.

– Úgy érti, hogy… itt akar tartani?

Az Angyal bólintott.

– Ma éjszaka feltétlenül itt kell maradnia.

– De a követség…

– Biztosan izgatottak lesznek, ugye?

A lány hátralépett.

– Akkor… maga… mégis csak…

– Ugyan, dehogy. És ezt maga is tudja.

Simon a lány vállára tette a kezét és rámosolygott. És ha az Angyal úgy akarta, mosolyának egyetlen halandó nő sem tudott ellenállni.

– Roger és én nagy játszmába kezdtünk – mondta. – Egy részét már elmeséltem ma éjjel. Egy napon majd többet is mondhatok. De ahhoz már eleget tud, hogy lássa, nem haltejet vagy elefánttojást hajkurászunk.

Megint elmosolyodott.

– Abból még nem lesz háború, ha ma éjszaka nem megy vissza a követségre. Még akkor sem, ha huszonnégy, vagy akár negyvennyolc órára eltűnik. Elismerem, hogy ez kényes ügy. Sokkal kényesebb, mintha kificamodott bokával próbálna átkelni a Vezúv krátere fölött kifeszített kötélen, miután lehörpintett másfél liternyi csempészett bundapálinkát… De pillanatnyilag ez az egyetlen járható út Roger és az én számomra, át kell vennünk Marius csatabárdját és a tulajdon ronda feje fölé kell függesztenünk. Még nem tudom megmondani, hogyan folytatódik a játszma. Magam sem tudom. De reggelre majd kitalálok valamit… És addig… sajnálom… de nem mehet haza.

– Fogságban akar tartani?

– Nem. Ez lenne az utolsó, amit akarnék. Csak a becsületszavát kérem – tizenkét órára.

A félperces csend, amely most következett, talán a legfeszültebb harminc másodperc volt Simon Templar életében.

Amikor beszélni kezdett, egyéniségének minden porcikáját latba vetette. Ismerte képességeit – minden hang- és mozdulattöredéket, minden kifejezés villanását, minden pontosan időzített szünetet. A színpadon vagy a filmvásznon nagy karriert futhatott volna be. Férfiakat és nőket egyaránt biztosan és határozottan kezelt. S az utolsó félórában minden zsenialitását bevetette.

Ha kudarcot vall… Azon töprengett, vajon milyen büntetés jár azért, ha valaki egy milliomos lányát erőszakkal fogva tartja. Bármi is történjen, megkockáztatja. A játszma, ahogy mondta, túlságosan kockázatos volt, nem lehetett fél szívvel részt venni benne.

De mindebből semmi sem látszott az arcán. Higgadtan, nyugodtan, hihetetlen önuralommal, hetyke mosoly árnyékával az arcán tűrte a lány nyugodt és állhatatosan vizsgálódó pillantását. És amint mélyen a lány szemébe nézett, bár saját gondolatai foglalkoztatták; érezte, hogy bensőjét valami furcsán, gyengén megreszketteti, oly módon, amelyet lehetetlennek vélt.

A lány mindebből semmit sem vett észre, s a férfi keze, amely a vállán pihent, olyan hűvös és biztos volt, akár egy sebészé. A lány csak az Angyal mosolyát látta, a tiszta, kék szemeket, a napbarnított arc nyugodt vonásait. S talán azért, mert az volt, aki volt, felismerte a férfi értékeit…

– Szavamat adom – mondta.

– Köszönöm – szólt az Angyal.

Simon saját szobájába vezette a lányt.

– Selyempizsamákból nagy választékot talál a szekrényben – jegyezte meg könnyedén. – Ha nem elég nagyok magának, vegyen fel kettőt. Az az ajtó a fürdőszobába nyílik… Megérintette a lány kezét. – Egy napon – mondta megpróbálok bocsánatot kérni mindezért.

A lány elmosolyodott.

– Egy napon megpróbálok megbocsátani mindent.

– Jó éjszakát, Sonja.

Gyorsan megcsókolta a lány kezét, megfordult és lement a lépcsőn.

– Csak egy gyors kupával még, Roger fiam – mormolta, felvett egy fedeles fémkupát és a sarokban álló hordó felé lépkedett. – Aztán mi is nyugovóra térünk. Valamit elértünk, valamit elvégeztünk, megérdemeljük a lovagi pihenőt. Egészségedre!

Roger Conway mogorván nyúlt a kancsóért.

– Mindig neked van szerencséd, te csibész! – panaszkodott. – Az a lány csak egyszer szólt hozzám, én meg szóhoz sem jutottam. Aztán hallottam, hogy Sonjának szólítod.

– Miért ne? – Az Angyal vállat vont. – Ez a neve.

– Az ember nem szólít egy acélhercegnőt csak úgy a keresztnevén – amikor még be sem mutatták neki.

– Gondolod?

Simon nagy lendülettel emelte fel a kupát és kortyolt belőle. Aztán letette az asztalra és megveregette Roger vállát.

– Fel a fejjel, pajtás – mondta. – Szép az élet.

– Neked talán igen – jegyezte meg Roger bánatosan. – De mi lesz velem? Ha rögtön visszavitted volna a lányt a követségre, talán leesett volna nekem néhány lepedő a papától, hiszen részt vettem a leányzó megmentésében.

– Így viszont valószínűleg csak tizenöt évet kapsz – vagy Mariustól egy golyót a hasadba. – Simon elvigyorodott, aztán elkomolyodott az arca. – Mostanra Marius és Rudolf már megtudták, hogy visszaérkeztünk. És hogy a rendőrség mennyit fog tudni, az attól függ, hogy Heinrich mennyit mondott el nekik. Nem hiszem, hogy túl sokat mondana, mielőtt nem konzultált volna a herceggel és Mariusszal.

– Nos, nyugodt lehetsz, Marius megnyomja a riasztócsengőt.

– Nem vagyok olyan biztos benne. Amíg tudja, hogy Sonja nálunk van, azt hiszem, inkább a saját bandájával jön utánunk. És holnap rá fog jönni, hogy a lányt nem küldtük vissza a követségre, a szerető apa karjai közé.

Roger Conway leverte cigarettájáról a hamut. Azok, akik ismerték őt a régi időkben, mielőtt a neve – K. B. Vargan halála után – olyan hírhedtté vált, mint az Angyalé, csodálkoztak volna komolyságán. Szőke, jóképű férfi volt (bár ez most kevésbé látszott az álöltözetéhez tartozó smink miatt), léha, haszontalan életet élt, amíg az Angyal bűvkörébe nem vonta és tökéletes alvezért formált belőle. És új életének kimerítő veszedelmeivel együtt, furcsa kimondani, de Roger Conway sokkal boldogabb volt, mint előző életében valaha is…

– Mennyi alapja van annak az elméletnek, amit Sonjának kifejtettél? – kérdezte Roger.

– Átkozottul kevés – vallotta be az Angyal. – De ez volt az egyetlen, amely valamilyen módon megfelelt a tényeknek. Tucatnyi más is lehet; s ha mégis akad ilyen, akkor nem vettem észre őket. És ezért egy csomó dolgot meg kell tudnunk, mielőtt visszaküldenénk a lányt a nagykövet hitvesének ölelő karjaiba. De ez jó elmélet volt – átkozottul jó – s nekem jó orrom van az elméletekhez. Ez megpendített egy különös húrt. Semmi okot nem látok arra, hogy ne lehetne igaz.

– Én sem. Csak az a rejtély előttem, hogyan akarod Sonját felhasználni.

– Ez a kérdés engem is izgat, Roger, de csak pillanatnyilag. Csak azt tudom, ha itt tartjuk, az körülbelül olyan biztonságos dolog számunkra, mintha egy égő házban sakkoznánk. S mégis úgy érzem, hogy remek ütőkártya lehet a kezünkben, ha megtaláljuk a módját, hogy mikor vágjuk ki az adut…

Az Angyal elmerült a töprengésbe.

Természetesen igen bonyolult a dolog. Minden körülmények között bonyolult lenne, nem úgy mint hajdan, amikor csak néhány kiválasztott tudta, hogy Simon Templar, a gentleman magánzó és a kétes hírű Angyal egy és ugyanaz a személy, akinek négy kitűnő társa csak a hívásra vár. Most mindenki ismeri őt és csak Roger van mellette – bár Roger fölér egy tucattal is. Az Angyal nem olyan ember volt, aki egy ütődött Watsont kívánt volna maga mellé, aki megcsodálja Sherlock szerepében, s nem volt szüksége egy jelentéktelen pasasra sem, aki csak összezavarta volna lapjait. De még így is, bár magas volt a tét, bármit megadott volna azért, hogy három-négy hónappal visszatekerhesse a nyilvánosság óráját.

Haszontalan álmodozás… az Angyal ritkán merült ilyesmibe. Kurtán fölnevetett, felállt, megitta sörét és nyújtózott egyet.

– Irány az ágy, Rogerem – mormolta sürgetően. – Az ágyban minden problémát megoldok.

Így is történt.

HARMADIK FEJEZET

melyben Sonja Delmar szalonnás tojást eszik és Simon Templar telefonál

Az ezüst kávéfőző barátságosan zümmögött, amikor tíz óra körül Sonja Delmar lejött a nappaliba; a sült szalonna illata a sistergés neszével kellemesen vegyült el a levegőben. A szobát valaki alaposan kitakarította, a nyitott ablakon át ragyogó szeptemberi napsütés áradt be. A másik ajtón szinte ugyanekkor Roger lépett be, egyik kezében serpenyőt, a másikban egy gyorsforralót tartott.

– Bocsásson meg a primitív kiszolgálásért – jegyezte meg.

– Sajnos, nincs személyzetünk… túlságosan sokat láthatnának.

A lány mintha meglepődve nézett volna rá; Roger rájött, hogy az éjszaka érthető módon nem vett róla tudomást, hiszen arcát és kezét alaposan bekoszolta a sikertelen rikkancs szerepéhez. Sonja az Angyal sokféle köntösének egyikét viselte, ez jade-zöld színben pompázott, az ujját felhajtotta, a köpeny széle a padlót söpörte, de Roger azon töprengett, vajon látott-e már valaha pompásabban öltözött nőt. A körülmények miatt nem álltak rendelkezésére szépítőszerek, de friss szépsége semmit sem veszített varázsából. S ha Roger szívét nem ejtette volna rabul az első pillanatban, most akkor is beleesett volna a mosoly láttán, amellyel a lány a szakácsművészetét jutalmazta.

– Szalonnás tojás! – mondta. – Ez a kedvenc reggelim!

– Nekem is – szólalt meg Roger és ezzel megpecsételték a barátságukat.

Ennek ellenére a férfi bánatos megadással vette észre, hogy a lány mintha keresne valakit. Kérdés nélkül megadta a felvilágosítást.

– Az Angyal elment, hogy személyesen szerezzen valami ruhát magának. Nemsokára itt kell lennie.

– Az Angyal… Nincs más neve?

– A legtöbb ember Angyalnak szólítja – felelte Roger. – Az igazi neve Simon Templar.

– Simon? – A lány olyan elbűvölően mondta ki a nevet, hogy Roger azt kívánta, bárcsak térne át egy másik témára. És bizonyos mértékben, meg is tette. – Amikor tegnap éjszaka lefeküdtem, sok minden jutott eszembe. Hárman menekültek el, ugye? Volt egy lány is…

– Patrícia Holm?

– Persze.

Roger bólintott és újabb szalonna-szeletkét tűzött fel a villára.

– Ő nincs itt – mondta. – Valahol a Földközi-tengeren hajózik éppen. Az Angyal nem engedte, hogy visszatérjen velünk. A legtöbb ügyben együtt voltak, de most, hogy hosszú börtönbüntetést vagy még rosszabbat kockáztatunk, az Angyal a sarkára állt. Megkérte egy régi barátját, akinek van egy jachtja, hogy vigye el Patet egy hosszabb hajókirándulásra. Mi meg visszajöttünk.

– Az a lány már régóta együtt van vele?

– Talán három éve. Egy másik kaland során szedte fel és azóta együtt vannak.

– Összeházasodtak?

– Nem.

Roger bánatosan eltűnődött azon, hogy milyen könnyen aratnak diadalokat egyes férfiak, mégha nem is érdemlik meg, de még most sem jutott eszébe, hogy a hűtlenség bűnébe essen főnökével szemben.

Egyszerű őszinteséggel folytatta. – Tudja, ez a kérdés sosem merült fel. Mi törvényenkívüliek vagyunk. A körön kívül állunk, a hétköznapi szabályok nem vonatkoznak ránk. Talán, majd egyszer…

– Visszanyerik helyüket a körön belül?

– Ami engem illet… nem tudom.

A lány elmosolyodott.

– Valahogy – mondta – nem tudom elképzelni a barátját, amint süteményt hordoz körbe a teadélutánokon és áradozó háziasszonyokat táncoltat.

– Az Angyal? – Roger felnevetett. – Valószínűleg kést hajigálna a zenekarra, hogy élénkítse a hangulatot… Már itt is van.

Az utcáról motor zaja hallatszott, egy autó állt meg a ház előtt. Egy pillanattal később hajlott hátú, ősz szakállú, sötét szemüveget és fekete, kopott kalapot viselő öregúr lépett be a nappaliba. Botra támaszkodott, másik kezében egy barna papírba hanyagul begöngyölt csomagot tartott.

– Milyen gyönyörű reggel – zihálta reszkető hangon. – És két ilyen gyönyörű fiatal ember együtt reggelizik. Ejnye, ejnye, ejnye! – Felegyenesedett. – Roger, te nagyszájú fia egy kancsal ló-tolvajnak, nekem is hagytál valamit?

A botját és a csomagot a sarokba hajította, majd utána küldte a szakállát, szemüvegét és a kalapját… aztán lesimította a kabátját. Valami csoda révén a kopottság minden illúzióját eltüntette ruhájáról; s maga az Angyal állt ott, nyakkendőjét igazgatta a kandallópárkány fölötti tükörben – a rendes, makulátlan, kedélyes Angyal.

– Napról napra fiatalabb és csinosabb leszek – mormolta elégedetten, majd nevetve megfordult. – Bocsássa meg az amatőr színjátszást, Sonja. Sejtettem, hogy jó néhány rendőr kereshet ma reggel – és igazam is volt. Csak a Piccadillyn hárman ácsorogtak, egyiküktől megkérdeztem, hány óra van. Mindenesetre összeszedtem magának némi ruházatot. Nyugodtan hordhatja, mert egy olyan hölgy tulajdonát képezik, aki egy igazi, eleven lordhoz ment feleségül – bár én mindent megtettem, hogy megmentsem a fickót.

Sóhajtva huppant le a székre és a tányérra meredt, amelyet Roger tett le elé.

– Micsoda – csak egy tojás? Sztrájkolnak a tyúkok vagy mi történt?

– Ha még egyet akarsz – szólalt meg Roger támadóan – tojjál magadnak. Csak négy tojás volt itthon, és a vendégünk kettőt evett.

Simon mosolyogva fordult a lányhoz.

– Nos – mondta – örömmel hallom, hogy már elég jól érzi magát ahhoz, hogy megbirkózzon két tojással.

– Tökéletesen jól érzem magam ma reggel – mondta a lány. – Biztosan az az ital hozott rendbe, amit múlt éjjel adott.

– Tényleg remek szer – mondta. – Majd odaadom a receptet, mielőtt elmegy, hogy kéznél legyen, ha legközelebb megint elkábítják. Amellett remek ellenszere a másnaposságnak – ha tapasztalt valaha ilyesmit.

Fölemelte kését és villáját.

– Nem azt mondtad, hogy láttál néhány detektívet? – kérdezte Roger.

– Többet is láttam. Mérföldekről felismerhetők és lúdtalpasak. Roppant bosszantó látványt nyújtanak egy öregember számára, aki éppen a templomból megy hazafelé. Ezek nem egészségügyi sétát végeztek csak… nem csak beszívták a balzsamos levegőt és nem csak a vacsorájukon töprengtek. Nem tartották meg a szent Szabbathot, hanem mindenféle munkát végeztek. Régen sétáltam már ennyi fagyos tekintet kereszttüzében. Egészen megdöbbentő volt. – Az Angyal kedvesen vigyorgott. – De ez mindenképpen annyit jelent, hogy a macska kiugrott a zsákból, mégpedig fürgén. Eleget tudhatnak ahhoz, hogy Heinz egész évre el legyen látva munkával. Eljárt a szája, most innen Honoluluig mindent tudhatnak. Sejtettem, hogy Heinrich kihasználja az alkalmat.

2.

A lány szólalt meg először.

– A rendőrség keresi magát?

– Évek óta keresnek – válaszolt az Angyal vidáman. – Már csak úgy általában. De mostanában kezdett elvadulni a hajsza. Igen, azt hiszem, ma reggel népszerűtlenségem csúcspontján vagyok, már ami a Scotland Yardot illeti.

– Végeredményben – szólalt meg Roger – az ember nem rabolhat el egy acélhercegnőt anélkül, hogy valami ne történne.

Simon vett a lekvárból.

– Igaz, óh, királyom – mormolta. – Bár aligha ez lesz a vád. Ha Heinrich egy elrabolt acél hercegnőről dalolt volna, biztosan megkérdezik tőle, vajon mit keresett a hölgy a házában. A pokolba a vasárnappal! Bármelyik másik napon megvehetném az esti lapot és megtudhatnám, milyen zsoltárt zengedezett, így viszont kénytelen vagyok személyesen körülnézni és érdeklődni.

– Mit akarsz csinálni? – hördült fel Roger.

– Személyesen érdeklődni – mondta az Angyal. – Úriembernek álcázom magam és meglátogatom Rudolf herceget a Ritz Szállóban. Tőle majd megtudom a híreket.

Hátratolta a székét és a cigarettásdoboz után gyúlt. – Lehetséges, hogy begyepesedett agyad nem fogta fel – jegyezte meg kedvesen –, hogy a nemzetközi cselszövések problémáit rendszerint igen egyszerűen lehet összefoglalni. Nézzük például Rudolfot. A tekintélyének növelése érdekében, orrba akarja vágni B-t. De B sajnos nagyobb ember, mint A. Megérkezik C és felajánl egy revolvert A-nak, amellyel B-t biztos távolságból le lehet lőni. De mi elpusztítottuk ezt a fegyvert. C erre azt javasolja, hogy közvetítő lesz egy szövetség megkötésében A és B között, ennek segítségével le lehet győzni B felháborító fölényét. C természetesen a kerítésen ücsörög és arra vár, hogy miután a többiek félig agyonverték egymást, egy költséges szanatóriumba szállítsa őket. Világos?

– Mint a vakablak – mondta Roger.

– Nos folytatta az Angyal nyugodtan – ha meg akarnád tudni, hogyan is óhajtják a szövetséget megkötni, nem lenne hasznos megkérdezni A-t?

– És ő természetesen rögtön meg is mondja neked.

Simon szomorúan megrázta a fejét.

– Ebben a játszmában vannak olyan finomságok is, amelyek meghaladják a szellemi képességeidet, Roger. Majd később tisztába jössz velük. Addig is…

Az Angyal hátradőlt, órájára pillantott és az asztal túloldalán ülő lányra nézett. A könnyedség, amelyet olyan vidáman viselt, lecsúszott róla, mint vállról a köpönyeg; komolyan figyelte a lány arcát és megpróbált kiolvasni valamit a mogyoróbarna szemekből. Sonja azóta figyelte őt, amióta bejött a szobába; az Angyal tudta, hogy tervének sorsa valamiképpen már eldőlt.

– A becsületszava még négy óráig érvényes, de én már most visszaadom.

Lehet, hogy a lány hűvösen megköszöni és máris távozik. Lehet, hogy kedvesen, kissé zavartan mond köszönetet és elmegy. Ha bármi jelét tapasztalná ennek, az Angyal egy szót sem szól többet. Minden hiába lenne, hacsak a lány nem marad itt önként. S csak egy dolog hajlíthatja meg az akaratát – valami, amire Simon alig mer gondolni.

– Miért teszi ezt? – kérdezte egyszerűen a lány.

3.

– Miért teszi ezt?… Szavamat adom… – Az Angyal megforgatta agyában ezeket az egyenes mondatokat. Az is eszébe jutott, ahogy a lány kimondta ezeket. Ahogy mindig beszélt. Ez a csodálatos egyszerűség…

„Amerika legbájosabb hölgye”, írta róla a Bystander; és az Angyal arra gondolt, milyen keveset is jelent ez a mondat. És mégis ez illett rá legjobban. Volt benne valami, amit csak az értett meg, aki találkozott vele. Ha le kellett volna írnia, csupán frázisokkal tehette volna meg – de ezek megfosztanák a lányt friss természetességétől, elhomályosítanák, sőt elbizakodottnak mutatnák. Ám ez a tulajdonság teljesen hiányzik belőle. Olyan ártatlanság sugárzott róla, hogy szinte áhítatot keltett, s ugyanakkor fantasztikus reménység dobbant meg a szívében.

– Tegnap éjjel elgondolkoztam a dolgon, ahogy ígértem – felelte Simon csendesen.

A lány még mindig nem mozdult meg.

– Kidolgozta a tervét? – kérdezte.

– Igen.

– Kíváncsi vagyok, vajon megegyezik-e az enyémmel?

Simon felhúzta a szemöldökét.

– Megegyezik-e a magáéval?

A lány mosolygott.

– Én is tudok gondolkozni, Mr.… Angyal. Megtanítottak rá. És tegnap éjszaka igen sokat gondolkoztam. Mindarról, amit mondott és mindarról, amit hallottam magáról. Elhittem azt, amit mondott nekem, így hát… tudtam, hogy csak egy dolgot lehet tenni.

– Nevezetesen?

– Nem nevezett engem Marius csatabárdjának? Azt hiszem, igaza volt. És ez jelent valamit számunkra. De annyi mást nem tudunk – hogyan akarják a bárdot használni és milyen más fegyverekkel akarják támogatni. Maga elvette tőlük a csatabárdot, de ez minden. Marius még mindig ki akarja vágni a fát. Egyszer már azt hitte, legyőzte őt, de tévedett. Most, ha csak elveszi a csatabárdot, tudnia kell, hogy azzal nem győzte le. Már aláásta a fát. Talán így is kidől a legközelebbi viharban. Talán már most is nehéz kitámasztani, amíg a gyökerek ismét lenőnek, anélkül, hogy engednénk Mariust, hogy ismét szabadon lesújtson rá. S hogy le ne sújthasson, biztosítékképpen el kell törni a karját.

– Vagy a nyakát – mondta az Angyal zordan.

– Hát nem olvasok a gondolataiban?

– De igen, tökéletesen.

– És mi volt a terve?

Simon a lány szemébe nézett.

– Meg akartam kérni… hogy menjen vissza… Heinrich Dusselhez.

– Én is ezt akartam javasolni.

Ebben a pillanatban Roger Conway elveszítette a fonalat. Az Angyal nem mondott neki semmit. Az Angyal megállás nélkül dudorászott a fürdőkádban, ami nála a lelki béke biztos jele volt. A körülmények ismeretében Roger Conway csodálkozott… De Simon felöltötte az álruháját, beült az autóba és eltávozott anélkül, hogy egy szóval is megmagyarázta volna jókedvének okát… Aztán jött ez a beszélgetés. Látta a hosszú, nyugodt pillantást, amit Simon és a lány váltottak s úgy érezte, hogy ezek ketten egy más világban mozognak és beszélnek – és ebbe a világba ő nem jut be soha. Úgy tűnt, mintha álmában hallaná őket, ahogy megbeszélik ezt a lehetetlen dolgot.

Roger ismerte az Angyalt, a vakító merészség villámcsapásait, amelyeket az Angyal készenlétben tartott, senki nem ismerhette volna jobban, de ez a robbanás majdnem fölborította a lelki egyensúlyát. Pedig ez nem egyedülálló dolog. Pillanatnyi habozás nélkül megállapítható, hogy azok ketten egy fajtából valók. Bár különböző utakon, de ugyanabban az országban haladnak – olyan országban, ahová közönséges ember nem juthat el soha. És Roger Conway, aki mindig azt hitte, hogy ezen a világon senki nem tud az Angyal oldalán haladni, most sok mindent kezdett megérteni.

Mintha álmodna, úgy hallotta őket, amint nyugodtan, csendesen beszélgetnek, kérdeznek és felelnek. Kevésbé lett volna zavarban, ha bármelyikük is olyasmit mond, amire számíthatott, vagy, amit feltételezhet, de erről szó sem volt. Ezek a dolgok az ő nyelvükben nem léteztek. Nyugodt, szaggatott mondataik úgy csendültek az agyában, mint a végtelen sötétségbe hulló csiszolt drágakövek.

– Számításba vette a veszélyeket?

– Magamra nézve?

– Igen.

– Én úgysem lehetek biztonságban – soha.

– Gondolt azoknak a sorsára, akik benne vannak a játszmában? Kudarcot is vallhatok. Ez annyit jelent, hogy átengedtük Mariusnak a terepet.

– Nem vallhat kudarcot.

– Vajon van-e jogunk minderre? – kérdezte az Angyal.

Roger most egy új Angyalt látott, akit még meg kellett szoknia. Egy új Simon Templart, aki maga mögött hagyta a régi szép kardcsörtető, gondtalan napokat, aki jóval komolyabb és szigorúbb lett, s nagyobb játszmába kezdett, mint életében valaha – de a régi eszmények fénye csillog kék szemében, amely soha nem fog megöregedni, s ott lobog a régi, nevető, a pokollal is dacoló vakmerőség, amire mindig szüksége lehet.

– Van jogunk megkockáztatni a kudarcot? – kérdezte Simon.

– Van-e joga visszafordulni? – válaszolt kérdéssel a lány. Van-e joga meghátrálni és mindent elölről kezdeni, amikor előre is haladhat?

Az Angyal bólintott.

– Csak meg akartam kérdezni magát, Sonja. És maga megadta a választ. Még többet is tett – kivette a számból a szavakat, és elmondta azokat a kifogásokat, amiket én akartam mondani.

– Végiggondoltam őket.

– Akkor… előre.

Az Angyal halkan, nyugodtan beszélt, de Roger mintha harsonaszót hallott volna. Az Angyal folytatta.

– Elég volt már a háborúból. A küzdelem az erősek joga – azoké, akik tudják, miért harcolnak, s a harcot önmagáért kedvelik. Mi, a barátaim és én – ilyenek voltunk, és mégis megesküdtünk rá, hogy soha többet nem szabad előfordulnia ilyesminek. Nem kerülhet sor erre az újfajta harcra – amelyben hidegvérrel és tudományosan megcsonkítják és lemészárolják az iskolás fiúkat és azokat a szegény bolond felnőtteket, akiket mocskos pénzemberek érdekében terelnek a halálba. Láttuk, hogy ez bekövetkezhet. A zászlók lobognak, a zenekarok muzsikálnak, a politikusok olyan országokról szónokolnak, amely méltó az ott élő hősökhöz és a szegény bolondok éljeneznek és őket is éljenzik, miközben újabb őrültség van készülőben, még rosszabb, mint az utolsó volt. Újabb háború, hogy véget vessenek a háborúnak… De mi tudjuk, hogy semmiképpen nem lehet a háborúnak háborúval véget vetni. A háborút csak úgy lehet befejezni, ha vannak olyan férfiak, akik hála Istennek hisznek a jóban és a rosszban, s akad köztük olyan, aki elég bátor ahhoz, hogy a hitéért harcoljon. Mindig is így volt. S ez az én hitvallásom is. Remélem, hogy soha nem élem meg azt a napot, amikor szánalmas, civakodó szőrszálhasogatók uralma alá kerül a Föld, nem lesz többé fehér és fekete, mindent sivár, viszonylagos szürkeség lep el, mindenkinek joga lesz a saját átkozott eretnekségéhez, és sokkal nemesebb dolog lesz megértőnek lenni undorító szomszédainkkal szemben, mint a képükbe vágni, mielőtt visszavezetnénk őket az igazság egyenes, de keskeny ösvényére… De ez más. Ennek nincs keresztes hadjárat jellege. Ez csak tömeggyilkosság – néhány tőkés pénzügyi egyenlege javára. Ezt láttuk mi – három hajszolt törvényen kívüli, akik semmibevették a törvények paragrafusait egész Európában, ilyen vagy olyan ábrándozó kifogásokkal csak azért, hogy az életet elviselhetővé tegyük a magunk számára ebben a bátortalan civilizációban. S amikor ezt láttuk, tudtuk, hogy utunk végére értünk. Megtaláltuk azt, amiért érdemes harcolni… igazán érdemes… sokkal inkább, mint azokért a kis dolgokért, amelyekért addig harcoltunk. Egyikünk már az életét adta érte. De a munka folytatódik…

Az Angyal hirtelen felpattant.

Ezzel a gyors mozdulattal egyszerre a régi, vakmerő mosoly is felvillant az arcán. Simon Templar mintha minden kétséget és árnyékot kisöpört volna a szobából, s csak a napfény, a mosoly, a távoli harsonák hihetetlen szava maradt meg.

– Menjünk!

– Hová? – kérdezte Roger tanácstalanul. Az Angyal elnevette magát.

– Munkába, barátocskám – mondta. – Munkába! Tolass odébb, hadd férjek a telefonhoz.

Roger kissé szédelegve arrébb lépett, és figyelte, ahogy az Angyal tárcsáz. Simon arcán újfajta derű tükröződött, s miközben a kapcsolásra várt egy kis dalt kezdett dúdolni. Elmúlt a töprengés és bizonytalanság ideje, az elmélkedés, a tervezgetés, a lustálkodás és a megfontolt tanácskozás véget ért, semmivé foszlottak azok a bosszantó dolgok, amelyek ellen az Angyal lángoló életereje olyan türelmetlenül küzdött. Ismét mozgásba lendült – gyors, mosolygó, lovagias férfi, aki nevetve, bátran indul a csatába, akit nem rettent meg a hirtelen halál. Boldogan veszi az akadályokat, azzal a csodálatos lelkesedéssel játssza a régi játékot, amely már csak benne lobog.

– Halló? Beszélhetnék doktor Mariusszal?… Templar… Simon Templar… Köszönöm.

Roger Conway hirtelen felszisszent.

– Angyal, megőrültél? Ezt nem teheted… túlságosan nagy a tét…

– Ki akar babszemekben játszani? – érdeklődött Simon.

És aztán, mielőtt Roger kellőképpen visszavághatott volna, elvesztette a hallgatóságát. Mert az Angyal már azzal az emberrel beszélt, akit mindenki másnál jobban gyűlölt a világon.

– Maga az, Marius, báránykám? – szólalt meg kedélyesen, csaknem becéző hangon. – És hogy van Heinrich? Igen, gondoltam, hogy értesülni fog a visszatérésemről. Már hamarabb is felhívtam volna, de nagyon elfoglalt vagyok. Mint orvos, nem rendelkezem a saját időmmel. Éppen tegnap éjjel volt egy rendkívüli esetem. Heinrich nem mesélte?… Igen, reméltem, hogy elmondja. Úgy vélem, nagyon érdekelte az eljárásom. Valósággal… izé… elvakította… Nem, semmi különös. Csak eszembe jutott, hogy megnyugtassam a fülemet a maga édes hangjának zengésével. Olyan hosszú idő telt el azóta, hogy bizalmasan beszélgettünk… A beteg?… A körülményekhez képest jól van. Azt hiszem, holnap már eléggé magához tér ahhoz, hogy visszamehessen a követségre… Nem, ma még nem. A kábítószernek, amit használtak, elég erős utóhatása van, és én sosem küldöm haza a pácienseimet addig, amíg egészen talpra nem állnak; ez a kezelésem ingyen reklámja… És adja át üdvözletemet Rudolfnak. Lehet, hogy beugrom a Ritzbe és megiszunk egy koktélt ebéd előtt. Pá-pá, Szépfiú…

Letette a kagylót.

– Remek! – mormolta elragadtatottan. – Mindennél remekebb! Ha valami alantas cselszövésről van szó, azt hiszem, emellett a szöveg mellett Machiavelli elbujdoshatna az erdőbe és beállhatna a vörös kámzsás banditák soraiba. Szépfiú remekül viselkedett… végig nem esett ki szerepéből… de mégis bekapta a horgot. Határozottan. S majd jól megakad a torkán… Érted a dolgot, Rogerem?

– Nem én – vallotta be Conway.

– És maga, Sonja? – Az Angyal ránézett a lányra.

A lány megrázta a fejét, az Angyal felnevetett és cigarettára gyújtott.

– Marius tudja, hogy maga nálam van. Azt hiszi, hogy még mindig a kábítószer hatása alatt áll. Marius tudja, hogy nem árulnám el a nyilvánosságnak, hogy maga itt van – a mostani körülmények között. Úgy vélem, most szinte újjászületett. Egy napja van arra, hogy megtaláljon engem és elvigye magát. Persze azt hiszi, hogy én nem jöttem rá erre – de téved.

– Roppant érthető – jegyezte meg Roger szarkasztikusan. – De ha jól értem, elvárjuk tőle, hogy meg is találjon minket.

– De hiszen megmondtam neki.

– Hogyan?

– Ebben a pillanatban érdeklődik a számom után a telefonközpontban.

– És mi hasznát veszi ennek? A központ nem adja meg a címedet.

Az Angyal elvigyorodott.

– Roger – mondta tárgyilagosan. – Feleannyi eszed van, mint egy gyapotmagfúró-bogárnak, egy nagyon kis példánynak. Intrikus képességeid valószínűleg a világ egyik legsikeresebb enyvgyárosává tennének.

– Lehetséges. De ha pontosabban körülírnád a dolgot…

– De hát olyan egyszerű! – kiáltott fel az Angyal. – Persze, tapintatosnak kellett lennem. Nem mondhattam semmi olyat, amelynek segítségével megszagolhatta volna a csalit. Nem olyan régen történt találkozásainknak köszönhetően tudja, hogy nem vagyunk tökkelütött idióták és ha egy egész halom csalétket szórok elé, akkor hosszú ideig tűnődött volna, hogy bekapjon-e egyet. De nem ezt tettem. Csak egy kis morzsát szórtam el – de elég nagyot ahhoz, hogy feltűnjön neki, ám mégis elég kicsi volt ahhoz, hogy Marius elhiggye, véletlenül szóltam el magam. A Szépfiú eszes fiú… Mit gondolsz, mit csinál most?

– Enyvet főz.

– Az egész vezérkara úgy habzsolja a telefonkönyvet, mint az éhes tőzsdeügynökök az utolsó Wall Street-i árakat a gazdasági válság alkalmával. A központtól megtudhatta, hogy a hívás nem nyilvános fülkéből jött, és már hegyezte is a füleit. Az is megkeserítené az életét, ha kiderülne, hogy egy szállodából vagy étteremből hívtam, de ezt meg lehet kockáztatni. Nem, Roger, mérget vehetsz rá, hogy az istentelen Marius egész személyzete most vadul lapozza a telefonkönyveket és úgy mered a számokra, mintha sohasem láttak volna még hasonlót, és egy, vagy harminc perc múlva – attól függően, hogyan osztották el maguk között a neveket – egyikük majd diadalordítást hallat és vidám nótába kezd az Upper Berkeley Mews 7-es számáról.

– És ez mennyiben segít rajtunk? – kérdezte Roger.

– Így – mondta az Angyal és részletesen elmagyarázta a dolgot.

NEGYEDIK FEJEZET

melyben Simon Templar szunyókál egyet a Green Parkban és felfedezi, hogy a fogpasztát másra is lehet használni

Az Upper Berkeley Mewstól a Ritz szállodáig az Angyal körülbelül négy perc alatt tehette volna meg az utat, figyelembe véve hosszú lépéseit és energiáját. Simon Templar, mint barátai mondogatták, a gyorsvonat sebességével tudott átvágni Londonon, nála lendületesebb férfi nem akadt az egész fővárosban. Minden mozdulata hihetetlenül kiszámított volt, igazi kalóznak, az élet kalózának látszott, főleg, amikor Londont járta különös megbízatásai során, hihetetlenül gyors lépteivel, miközben kalapja kalózos anakronizmussal, ferdén a fejébe csapva árnyékolta be harcias trubadúr ábrázatát.

De mindebből semmi nem látszott azon a szürkeszakállas öregúron, aki ezen a vasárnapon délelőtt féltizenkettőkor lépett ki az Upper Berkeley Mews átalakított garázsából. Egyáltalán nem látszott kalóznak, még ötven évvel ezelőtt sem lehetett volna az; és ha az illedelmesen vad napok során, ifjúkorában valaha is törvénytelen szándékok lappangtak volna elméjében, azóta már biztosan eltemette az ilyen zavaró gondolatokat. Lassan, szinte bocsánatkérően lépkedett, mintha kételkedett volna abban, hogy joga van szabadlábon lenni; s amikor a Piccadillyre ért, megállt a járda szélén és tehetetlenül pislogott sötét szemüvege mögül a nem éppen nagy forgalomra. Olyan tehetetlen és aggódó volt, hogy egy detektív, aki már órák óta őt kereste, meghatottan felajánlotta, hogy átvezeti őt az úton. Miután a Scotland Yard egyik rendőrbiztosa teljesítette napi jó cselekedetét a roskatag pátriárka becsoszogott a Green Parkba a Ritz szállóhoz közel eső kapun át, keresett egy árnyékos padot, leült, összefonta a karját és hamarosan úgy látszott, hogy elszunnyadt…

Egy óra hosszat bóbiskolt, aztán lassan feltápászkodott és ugyanazon a kapun át amelyen bejött, kicsoszogott a parkból és befordult a Ritz árnyékába. Tétovázás nélkül haladt át a forgóajtón, és antik megjelenésének köszönhetően a hotelszolga, aki odabenn fogadta, nem próbálta kidobni, hanem tiszteletteljesen köszöntötte, remélve, hogy milliomosnak bizonyul, vagy legalábbis grófnak.

– Rudolf herceggel szeretnék beszélni – szólalt meg az Angyal olyan hangon, hogy a hotelszolga majdnem a földig hajolt.

– Kit jelentsek be, uram?

– Küldje föl a névjegyemet.

Az Angyal a mellényzsebében kotorászott, ahol nagy választék volt névjegyekből, s az, amelyet erre a kiruccanásra magával hozott, Lord Craithness neve állt. A névjegy hátára ráírt valamit. „Maidenhead, június 28”.

Ezen a napon látta utoljára a herceget – ezen a napon halt meg Norman Kent.

– Méltóztassék helyet foglalni, lordságod.

Lordságod helyet foglalt. Csak öt percig várakozott a komoly és türelmes arisztokrata, amikor a hotelszolga visszatért és közölte, hogy a herceg várja – amint ezt Simon előre tudta.

Bármely színielőadáson tökéletes karaktertanulmány lett volna, ahogy az Angyal lassan és méltóságteljesen végigment az első emeleti folyosón, belépett a herceg lakosztályába és előkelő nyugalommal várt, amíg az inas bejelentette.

– Lord Craithness.

Az Angyal hallotta, hogy az ajtó becsukódik mögötte és a szakállába mosolygott. Pedig nem is tudta, miért lett jókedvű, hiszen ebben a pillanatban minden eszébe jutott, amit ezzel az emberrel való első és utolsó találkozása kapcsán soha nem felejthetett el… A most vele szemben ülővel kapcsolatban nem voltak kellemes emlékei. Ismét látta a Temze-parti barátságos házat, az árnyékos, virágos kertet a kitárt franciaablakokon át, a pázsit mögött napsugarak csillogtak a víztükrön, látta Norman Kentet, akinek sötét szemében különös béke tükröződött, Rayt Marius visszataszító ábrázatát és a herceget… Rudolf herceget, aki a legnyugodtabb volt közülük. Sima és embertelen volt ez a nyugalom, acél és bársony volt ez az ember, kifogástalanul öltözött, előkelő és fölényes – éppen olyan, mint ebben a pillanatban, amikor látogatójára bámult, felhúzott, kérdő szemöldökével… Egy szemrebbenéssel sem árulta el, hogy mi jár a fejében. Aligha felejthette el a névjegyre írt dátumot, s azt sem képzelhette, hogy jó hírt várhat ezek után, mégis tökéletesen ura volt önmagának…

– Ön csodálatos ember – mondta az Angyal. A herceg vállat vont.

– Ön előnyben van velem szemben, én nem tudom, hogy kicsoda.

– Olyan gyorsan elfelejtette?

– Igen sok emberrel találkozom.

Az Angyal felemelte a kezét, levette a szürke parókát, szemüvegét és a szakállát… és fölegyenesedett.

– Pedig kellene emlékeznie rám – mondta.

– Kedves Mr. Templar! – a herceg elmosolyodott. – De miért ez az elővigyázat? Vagy növelni akarta a meglepetést, amelyet látogatásával szerzett nekem?

Az Angyal nevetett.

– Az elővigyázatra szükség volt. Ezt ön is tudja. De el kell ismernem, hogy szépen fogadott… fenség. Igaz, sose láttam, hogy megrebbent volna a szeme, s jól emlékszem arra, hogy önuralma volt a legnagyobb varázsa.

– De igazán el vagyok ragadtatva, hogy meglátogatott.

– Valóban? – kérdezte Simon Templar kedvesen.

2.

A herceg lapos, aranyból készült cigarettatárcát nyújtott felé.

– Remélem, rágyújt.

– A sajátomból – felelte az Angyal nyájasan. – Úgy vélem, csak ezt a fajtát szívhatom biztonságosan – a szívem már nem a régi.

A herceg vállat vont.

– Ön pályát tévesztett, Mr. Templar – mondta sajnálkozva. – Diplomatának kellett volna mennie.

– Valószínűleg megálltam volna a helyemet – jegyezte meg Simon szerényen.

– Úgy emlékszem, egyszer felajánlottam már, hogy lépjen a szolgálatomba.

– Valóban.

– És ön visszautasította az ajánlatot.

– Így volt.

– Talán meggondolta a dolgot?

Az Angyal elmosolyodott.

– Nézze – mondta. – Tegyük fel, hogy így van. Tegyük fel, hogy azt mondanám, elfelejtettem legkedvesebb barátom halálát. Tegyük fel, hogy mindaz, amiben valaha hittem, amiért valaha harcoltam – amiért barátom az életét adta – már nem jelent semmit számomra. Akkor szívesen fogadna?

– Őszintén szólva – mondta a herceg – nem. Én csodálom magát. Ismerem a képességeit és sokat adnék azért, hogy a szolgálatomba álljon. De ez csak egy ötlet, ábránd. Ha maga köpönyeget fordítana, már nem lenne az, aki, és egyáltalán nem lenne kívánatos partner számomra. Milyen kár…

Simon odalépett egy székhez. Leült, a kavargó cigarettafüst fátyolán át figyelte a herceget, aki egy másik szék karfájára telepedett. Hosszú, vékony szipkát dugott tökéletes fogai közé és halvány mosollyal viszonozta a pillantást, majd bemutatta leírhatatlan eleganciájú kézmozdulatainak egyikét.

– Mivel nem azért jött, hogy felajánlja a szolgálatait – jegyezte meg – feltételezem, hogy más oka volt a látogatásra. Rátérhetnénk a dologra?

– Úgy gondoltam, hogy elcseveghetnénk egy kicsit – mondta az Angyal hűvösen. – Az elmúlt huszonnégy órában sok zavaros dolgot szimatoltam meg a levegőben, és úgy vélem, ön talán mondhat egyet-mást, ami tisztázza az ügyeket. Természetesen, csak egy dologról van szó. Reméltem, hogy drága barátunk, Marius is itt lesz.

A herceg az órájára pillantott.

– Minden percben várom. Egyébként ő a felelős a barátja szerencsétlen… izé… balesetéért. Attól tartok, hogy Mariusnak sosem volt higgadt vérmérséklete.

– Ezt az egy dolgot akartam már megtudni hetek óta – mondta az Angyal nyugodtan és egy pillanatig mintha kéken izzó láng villant volna a szemében.

Aztán újra elmosolyodott.

Nagygyűlés lesz, ugye? – mormolta. – És annyi mondanivalónk lesz egymásnak… De talán ön szeretné megnyitni a tanácskozást… fenség. Például, hogy van Heinrich?

– Azt hiszem, kifogástalan az egészségi állapota.

– És mit mesélt a rendőrségnek?

– Oh! Gondoltam, hogy felteszi ezt a kérdést.

– Határozottan kíváncsi természet vagyok.

A herceg finnyásán verte le a hamut cigarettájáról a hamutartó peremén.

– Ha tudni akarja, azt mondta, hogy a nagybátyja – aki súlyos beteg és időnként heves rohamok gyötrik – tegnap érkezett meg Münchenből. Maga belépett a házba, azt állította, hogy orvos, s mielőtt ő megcáfolhatta volna ezt, maga revolvert szegezett rá. Ezek után közölte vele, hogy maga az Angyal és elrabolta a nagybátyját. Dusselnek természetesen halvány fogalma sem volt róla, hogy miért tette… és ennek a problémának a megoldását természetesen a rendőrségre bízta.

Az Angyal elismerően bólintott.

– Minden elismerésem Heinriché.

– El kell ismernie, hogy ügyes magyarázat volt.

– Részemről a fáklyásmenet.

– De a maga stratégiája is ragyogó, Mr. Templar! Még ha nem is közölték volna velem, hogy az ön munkája volt, akkor is felismertem volna a művész keze nyomát.

– Hiába, mi profik… – sóhajtott fel az Angyal.

– És hová vitte a hölgyet?

Ez a kérdés olyan könnyeden s mégis határozottan hangzott, hogy az Angyalnak egy pillanatra elakadt a lélegzete. Aztán felnevetett.

– Oh, Rudolf, ez nem volt méltó önhöz!

– Többnyire természetesen viselkedem – mondta a herceg bosszankodás nélkül. – Maga tudni akart valamit… megkérdezte tőlem… én válaszoltam. Ezek után követtem a maga példáját.

Az Angyal mosolyogva megcsóválta a fejét és lejjebb húzódott a székben, tekintetét a rendkívül érdektelen mennyezetre szegezte, s rendkívüli belső vidámsággal azon töprengett, vajon milyen gondolatok cikázhatnak a szemközt ülő rendíthetetlen hidalgo agyában. Töprengett… bár jól tudta, hogy csak időpazarlás lenne, ha megpróbálna kiolvasni valamit a herceg arckifejezéséből. A herceg méltó ellenfél, sőt, talán több is annál egy ilyen játszmában. Ha Simon azzal a szándékkal jön ide, hogy megküzdjön vele – micsoda párbaj lehetett volna! Szavaik máris kardként keresztezték egymást, mindegyik próbára tette a másik bátorságát, és mindketten hallgatólagosan megállapították, hogy nem táplálhatnak illúziókat a másikkal kapcsolatban: egyikük sem változott. Döfés és szúrás, támadás és riposzt – minden mozdulat tökéletes, könnyed, sima volt… és eredménytelen… Egyikük sem engedett egy jottányit sem… És most kölcsönös megegyezéssel szünetet tartottak.

Tekintetük találkozott, mindkét pillantásban halvány mosoly villant.

– Úgy látszik – jegyezte meg a herceg udvariasan –, mintha láthatatlan fegyverekkel küzdenénk. S mindketten egyformán hátrányban vagyunk.

– Nem egészen – vetette ellen az Angyal.

A herceg könnyedén legyintett.

– Megegyezhetünk abban, hogy maga olyan akadályt jelent, amelyet szeretnék eltávolítani az utamból. Átadhatnám a rendőrségnek…

– De akkor esetleg kínos kérdésekre kellene felelnie.

– Pontosan. Ami pedig a magánakciót illeti…

– Nehéz dolog itt a Ritz szállóban.

– Rendkívül nehéz lenne. De jó okom van azt hinni, hogy ideiglenesen a birtokában van valami… vagy volt…, amit feltétlenül vissza kell szereznem.

– A jó öreg Heinrich bátyóra gondol?

– Az előny az én oldalamon az, hogy tudom, miért kell visszaszereznem… öntől.

– Talán.

– És cseréről szó sem lehet.

– Természetesen.

– Így hát megint elértünk a holtpontra.

– Nem egészen.

A herceg összehúzta a szemét.

– Valamiről megfeledkeztem volna?

– Elképzelhető.

Egy pillanatnyi csend támadt, s a csendben az Angyal hihetetlenül kifinomult hallásával valami neszt érzékelt a szoba előtti folyosóról. Ebben a másodpercben a csöndet megtörve hanyag kopogtatás hangzott az ajtón. A komor vidámság, amely már percek óta bizsergett az Angyal bensőjében, most ott táncolt a szemében.

– Fenség…

A küszöbön Marius állt, mit állt, fenyegetően tornyosult, arcán olyan diadal lángolt, amely modellként szolgálhatott volna bármely förtelmes pogány bálványhoz, s vékony, rekedtes hangjából is diadal sugárzott.

Aztán meglátta az Angyalt és megtorpant.

– Amint látja, vállalkozó szellemű fiatal barátunk ismét itt van velünk, drága Mariusom – szólalt meg a herceg barátságosan. Simon Templar legangyalibb mosolyával emelkedett fel a székről.

3.

– Marius… öreg barátom!

Az Angyal a szoba közepén állt, karcsún, vakmerőn, hátrasimította a kabátját, majd kezét a csípőjén pihentette; s a lassú nevetés kihívó ereje, amelyre a másik férfi jól emlékezett, ott csillogott a hangjában. Nemtörődöm pillantással tetőtől-talpig végigpásztázta Mariust, a hideg acél fénye csillant elő megvetően vidám tekintetéből.

– Oh, drágaságom! – szólalt meg lusta, félig nevető hangján. – Hol volt annyi hónapig? Miért nem jött el hozzám, hogy a kezemet fogja, és a régi szép napokról csevegjünk, amikor annyit mulattunk együtt? És mennyi nótát énekeltünk… És emlékszik, hogy szegezte rám revolverét egy éjszakán, első kis játékunk alkalmával, és hogyan rúgtam bele… izé… egy bizonyos testrészébe?

– Mariusnak jó memóriája van – mondta a herceg szárazon.

– Nekem is – sugárzott az Angyal, és mosolya kissé feszült lett. – Oh, Szépfiú, örülök, hogy ismét látom!

Az óriás megfordult és dühösen szónokolni kezdett anyanyelvén, de a herceg félbeszakította.

– Beszéljünk angolul – mondta. Ez sokkal érdekesebb lesz Mr. Templar számára.

– Hogyan került ide?

– Felsétált.

– De a rendőrség…

– Mr. Templar és én már megtárgyaltuk ezt a kérdést, kedves Mariusom. Igaz, hogy Dusselnek vádat kellene emelnie, hogy fedezze magát, de bizonyos szempontból kényelmetlen lenne számunkra, ha Mr. Templart letartóztatnák.

– Igen kínos lenne, hiszen tudják – mormolta az Angyal együttérzően.

A herceg friss cigarettára gyújtott.

– De mi újság a mi ügyeinkben, kedves Mariusom? – kérdezte a herceg. – Úgy látom, amikor megérkezett, elégedett volt magával.

– Sikerrel jártam.

– Barátunkat bizonyára érdekli a dolog.

Marius az Angyalra nézett, ajka rosszindulatúan megvonaglott.

És az Angyal emlékezett rá, mi is játszódott le kettőjük között.

– Miss Delmar biztos kezekben van – mondta lassan az óriás.

Simon mozdulatlanul állt.

– Amikor felhívott… emlékszik… azért, hogy dicsekedjen,… megkérdeztem a központtól a számát. Aztán átlapoztuk a telefonkönyvet és megtaláltuk a maga címét. Miss Delmar egyedül volt. Semmi bonyodalom nem merült fel, bár azt reméltük, hogy önt és néhány barátját ott találjuk…

– Blöfföl – mondta az Angyal nyugodtan.

– Nem hiszem, kedves Templarom – válaszolt a herceg előzékenyen. – Doktor Marius roppant megbízható ember. Emlékszem, hogy az egyetlen hiba, amelyet elkövettünk, tőlem származott, és ő óvott is, hogy ne menjünk bele.

Marius közelebb lépett.

– Egyszer… amikor megütött engem… – mondta gyűlölködve. Amikor egy trükkel hosszú évek munkáját tette tönkre… a barátja megfizetett érte. És maga…

– Én is megfizetek – mondta halványan mosolyogva az Angyal.

– Maga…

– Kedves Mariusom! – szakította félbe ismét a herceg. – Legyünk gyakorlatiasak. Maga sikerrel járt. Rendben. Most fiatal barátunk ismét beleavatkozott az ügyeinkbe, s mivel olyan kedvesen a kezünkbe adta magát…

Az Angyal hirtelen felnevetett.

– Mit csináljunk a hullával? – mormolta. – Nos uraim, időt kell adnom önöknek, hogy végiggondolják a dolgot. Nem szeretném, ha azt hinnék, szerzett egy pár ősz hajszálat nekem Marius fecsegése Miss Delmarral kapcsolatban. Kedves Mariusom, az ilyen halandzsák már kimentek a divatból!

– Még mindig azt hiszi, hogy blöffölök? – gúnyolódott az óriás. – Majd rájön…

– Feltétlenül – bólintott Simon. – Nem gondolja, Szépfiú, hogy ez egy tündéri szakáll? Úgy festek benne, mint Ábrahám a szélviharban…

Az Angyal szórakozottan felszedte álöltözetét, állára erősítette a szakállt, orrára csúsztatta a sötét szemüveget. Kalapja a padlóra esett. Amikor lehajolt érte, odébbrúgta. A második kísérlet hasonló eredménnyel járt. S mindezt olyan fiús ártatlansággal cselekedte, hogy Marius és a herceg csak bizonytalanul töprenghettek, mi oka lehet az Angyalnak ilyenfajta gyerekes bohóckodásra, amikor Simon lélegzetelállító nyugalommal befejezte a manővert.

A kalap üldözése során odaért az ajtóhoz. Nyugodtan, minden sietség nélkül felemelte a kalapot és a fejébe csapta.

– Az erős, hallgatag férfi eltávozik az éjszakába – szólalt meg. – De hamarosan ismét találkoznunk kell. Au revoir, édes kerubjaim!

Az Angyal egy villanásnyi idő alatt kívül termett a nappali ajtaján, és egy másodperccel később a nappali külső ajtaja is becsapódott.

Simon azzal a szándékkal látogatta meg a herceget, hogy információkat szerezzen, de mindezt határozottan kidolgozott terv nélkül tette, ahogy általában az ilyen dolgokat csinálni szokta. Az Angyal az alkalmak embere volt; azt tartotta, hogy a bonyolult tervek kieszelése csak fölösleges energia pocsékolás, mert egy váratlan fordulat miatt a legkitűnőbb elképzelés is csődöt mondhat… és ezeket a meglepetéseket, hirdette Simon, csak akkor lehet teljes mértékben kihasználni és a magunk javára fordítani, ha semmi előzetesen kidolgozott terv nem zavarja az embert. Ha az Angyal egyáltalán számíthat valamire, akkor az csak az, hogy Rayt Marius megérkezése az evangéliumi hírhozó szerepében sokat eláruló szóváltást eredményez majd, mielőtt a beszélgetés a jövendő temetésekre terelődne. És valóban, a csevegés sokat ígérő légkörben zajlott, egészen addig, amíg a herceg gyakorlatias húrokat nem kezdett pengetni. De Rudolf hercegtől ez várható volt, ezért kergette az Angyal a szökevény kalapot…

4.

A hirtelen távozás ügyes munka volt, mire Marius megmozdult, az Angyal már köddé vált. A herceg visszatartotta.

– Kedves Mariusom, most már fölösleges lenne lármát csapni.

– Le lehetne tartóztattatni…

– De azt is be kell látnia, hogy ha elszánja magát, olyan dolgokat mondhat el rólunk, amelyek sokkal bosszantóbbnak bizonyulnának, mint az, hogy beavatkozott az ügyeinkbe…

– Egyszer már átvert bennünket, fenség…

– Még egyszer nem fogja megtenni… Üljön le, Marius, üljön már le! Valamit el kell mondania nekem.

Az óriás türelmetlenül vetette magát egy székbe. A herceg tökéletesen higgadtnak látszott… a cigaretta egyenletesen izzott hosszú szipkájában, finom vonásain semmiféle érzelem nem tükröződött.

– Elvittem a lányt – közölte Marius röviden. – Leküldtük Salthambe. Ma éjszaka megérkezik a hajó, Vaszilov is rajta lesz. Amint kiérnek a nyílt tengerre – meglesz az esküvő… a kapitány az én emberem.

– Azt hiszi, ez elegendő kihívás lesz?

– Mindennél biztosabb vagyok benne. Ismerem Lessinget. Én magam keresem fel… diszkréten persze… és garantálom, hogy elfogadja az ajánlatomat. Egy héten belül ön bevonulhat Ukrajnába.

Az Angyal a fürdőszobában minden szót hallott. Igaz, hogy becsapta a lakosztály külső ajtaját, de a hálószoba ajtaja is remek kijáratnak bizonyult. Az már nyilvánvaló volt korábban is, hogy információkért jött a Ritz szállóba.

A nappali és a hálószoba közötti ajtó nyitva volt, a háló és a fürdőszoba között szintén. Miközben hallgatózott, az Angyal szórakozást is talált magának.

Kézbe vette Rudolf herceg fogkrémes tubusát, amelyben gyönyörű, rózsaszín krém volt, a fürdőszoba csillogó, zöld csempéi csábító felületet nyújtottak a művészi kísérletezésre. Az Angyal úgy használta a fogkrémet, mint egy főszakács, aki különleges cukorbevonattal díszít egy tortát. Tökéletes, hat hüvelyknyi átmérőjű kört rajzolt a fürdőszoba falára, a kör alsó részéről merőleges vonalat húzott lefelé, amely hamarosan két, egyforma hosszúságú vonalra ágazott szét, és az első merőleges vonalon átlósan újabb két vonalat rajzolt felfelé…

– Megtették a többi előkészületeket is? Minden rendben van, Marius?

– Tökéletesen. Ön is olvashatta a lapokban, fenség, hogy a feszültség nem is lehetne nagyobb. Már csak ki kell biztosítani a gránátot. Ma sürgönyt kaptam legbizalmasabb bécsi ügynökömtől – bekódoltam a szöveget…

A herceg átvette a papírt, elolvasta, aztán nyugodtan, némán járkálni kezdett a szobában.

Nem volt nyugtalan, türelmetlen járkálás, megfontolt, kimért léptek dobbantak a szobában, olyan simák, kecsesek és sokatmondóak, mint a herceg mozdulatai. Kezét összekulcsolta a háta mögött, a vékony szipka kinyúlt fehér fogai közül, homloka derűs volt és ránctalan.

Marius várakozva ült a széken, mint valami hatalmas, groteszk, barbár kőbálvány. Kifürkészhetetlen, csillogó szemekkel figyelte a herceget.

Simon Templar most végezte az utolsó vonásokat kis rajzán.

Mindent megértett, amiről azok ketten beszéltek. Egykoron hátrányban érezte magát a herceggel szemben, mert egy szót sem tudott annak anyanyelvén, de azóta minden szabad idejét, éjt nappallá téve annak szentelte, hogy ennek elsajátításával is növelje már amúgy is tekintélyes nyelvtudását. Ezt a tényt nem árulta el a hercegnek rövid találkozásuk alkalmával – sem kedve, sem alkalma nem lett volna erre.

A herceg váratlanul megszólalt.

– Barátunk, Mr. Templar egyszer megmentette az életemet. Erről nem feledkezhetek meg. De amikor Maidenheadben rászedett, azt hiszem, kiegyenlítettem a számlát.

– Túl is fizette, fenség – mondta Marius gyűlölködve. – Ha ez az árulás nem jön közbe, már régen elértük volna a célunkat.

– Olyan kár… ezt be is ismertem neki. Olyan tevékeny és őszinte fiatalember.

– Kotnyeles fajankó!

A herceg megrázta a fejét.

– Kedves Mariusom, az ember nem engedheti meg magának, hogy egyéni ellenszenve befolyásolja, ha tárgyilagosan akar megítélni valakit – mondta csendesen. – Másrészt a tárgyilagos vélemény sem befolyásolhatja elhatározásainkat. Őszintén kedvelem a barátunkat –, de ez egy okkal több arra, hogy biztassam magát, távolítsa el az utunkból. Természetesen igyekezni fog majd Miss Delmar nyomára bukkanni, ha rájön, hogy maga igazat mondott.

– Segíteni fogok neki – egy bizonyos pontig.

– És aztán megszabadul tőle… a maga módján.

– Nem fogok hibázni – mondta az óriás dühösen, a herceg halkan felnevetett.

A fürdőszobában Simon Templar, roppant angyali mosollyal az arcán, jelképes glóriát rajzolt formás önarcképére – kackiás szögben és kínosan pontos perspektívában.

ÖTÖDIK FEJEZET

melyben Simon Templar Salthambe utazik és Roger Conway felemeli a revolverét

– Siker… határozott siker – vélekedett az Angyal, miközben kicsoszogott a Ritz szállóból a személyzet alázatos hajlongása közepette. Milyen sok előnye van annak – gondolta –, ha az ember a pillanatnyi elhatározása alapján cselekszik. Ha azért látogatta volna meg a herceget, hogy információt kapjon, akkor kétségtelenül eredménnyel járt. A dolgok nagy részét már tudta vagy sejtette, anélkül, hogy megerőltette volna szürkeállományát, de azért kellemes érzés volt, hogy következtetéseit igazolva látta. S emellett az ellenség haditervének egy-két pontos és visszavonhatatlan részlete meztelen igazságként tárult elé, s ez több volt, mint amire számított. – Siker… nagybetűs siker – mormolta magában.

Lassú léptei önkéntelenül a St. James Street-re vezették, aztán a Pall Mall-en keletre fordult. Ugyanolyan vakmerően lépett be a Királyi Autó Klub ajtaján, mint előzőleg a Ritz szállóba. Nem volt klubtag, de nem zavartatta magát, nyugodtan egy térképet kért a személyzet egyik tagjától. A földrajzi kutatás eme segédeszközével leült a dohányzó egyik csendes sarkában és Salthamet kezdte tanulmányozni. Kiderült, hogy a nevezett hely a suffolki tengerpart mentén, Southwold és Aldeburgh között fekszik; a közeli asztalon lévő földrajzi lexikon arról is felvilágosította, hogy Saltham szép, homokos parttal, sziklákkal, parkkal, egy XVI. századi templommal dicsekedhet, part menti kereskedelmi hajózás jellemzi, 3128 lakosa van és – a lexikon szerint – fürdőhely.

– Ez roppantul kellemes lehet számára – mormolta az Angyal, majd gyengéden behelyezte a Királyi Autó Klub tulajdonát képező könyvet egy közeli szemétkosárba.

Töprengve cigarettázott a sarokban; majd órájára pillantott, felállt és elhagyta a klubot. Befordult a Waterloo Place-re és a Malihoz vezető lépcsőkön lefelé indult. Lent megállt, pislogott a tűző napfényben, s várt, amíg csak egy szurtos kis kölyök meg nem szólította.

– Ön Mr. Smith, uram?

– Én vagyok – bólintott az Angyal barátságosan.

– Egy úr küldi magának eztet.

Az Angyal átvette a borítékot, feltépte és elolvasta a ceruzával írott sorokat.

„Nincs hír. ÉK felé tartanak. Érkezés után a Waldorfba táviratozok. R.”

– Köszönöm, Marmaduke – mondta az Angyal.

Ezüstpénzt csúsztatott a srác kezébe és lassan felsétált a lépcsőkön, közben apró fecnikre tépte a levelet. A Waterloo Place és a Pall Mall sarkán megállt és taxit keresve körülnézett.

Igazán kár, hogy Roger Conway elvesztegetett egy shillinget, de ezen már nem lehet segíteni. Az első üzenet máris fölösleges kiadást jelentett. Másrészről viszont jó jelnek bizonyult. Roger Conway sofőr egyenruhában üldögélt az Angyal kocsijában, nem messze az átalakított garázstól, innen mindent megfigyelhetett, ami az Upper Berkeley Mews-en történik. Ha Sonja Delmar abban a helyzetben lenne, hogy elrablása után valamilyen üzenetet küldhet, biztosan megtette volna, és a kis kölyök révén az Angyal már tudná, mi áll benne. Egyébként Rogert csak arra utasította, hogy feltűnés nélkül kövesse Marius embereit, s csak akkor bocsássa útjára kölyöknek álcázott postagalambját, amikor London északkeleti külvárosaihoz közelednek. De az emberi távíró által továbbított üzenet csak akkor lett volna érdekes, ha valami előre nem látható esemény jön közbe.

Így hát minden szépen megy a maga útján – hacsak Roger autóstól fel nem csavarodik egy lámpaoszlopra, vagy rá nem hajt egy szögre, ami kilyukaszthatja a gumit. Minden kellemetlenség ellenére még ez sem lenne katasztrófa, hiszen az Angyal minden további információ nélkül is jól tudta, hová tart Marius és társasága. Arra is gondolt, hogy egy 3128 lelket számláló faluban nem lehet igazán elrejtőzni, még ha nem is tudja, hogy hol bujkálnak ellenfelei.

Persze, sok függ attól is, hogy a hercegnek mikor jut eszébe, hogy megfürödjön… Visszagondolt a melodramatikus hősködésre, és Simon pillanatnyi sajnálkozást érzett. Mert művészi munkájának látványa, amit látogatásának zálogaként hátrahagyott, elég lesz ahhoz, hogy a sötétlelkű társulat olyan eszeveszetten iramodjon Saltham felé, mint ahogy a kiéhezett patkányok szedik a lábukat az érett camembert felé… Ez a kilátás minden józan meggondolást kisöpört az Angyal agyából, és mosolyt csalt az ajkára. Intett egy arra haladó taxinak.

Végül is, ha egy kalandor nem veszi észre a sötétlelkűek cselekedeteiben a humoros vonásokat, akkor jobb, ha zálogba csapja a revolverét, és tartós hullámra költi a pénzét. Mindenesetre, a sötétlelkű galerinek meg kell várnia az éjszakát. A hajó, melyről Marius beszélt, a sötétség leple alatt közelíti meg a partot, s addig kénytelenek lesznek várakozni, bármennyire is ugrásra készen állnak – s ha ezalatt bárki háborgatja őket, a legjobb tehetségük szerint szembe kell nézniük vele.

Azt hiszem, ennek a kis fürdőhelynek ma éjszaka kissé fellendül a forgalma – gondolta magában az Angyal.

A taxi megállt a járda mellett, az Angyal kinyitotta az ajtaját. Közben a szemközti járdán egy álmosnak tűnő, mozgó hústömegre lett figyelmes; állkapcsa ritmikusan mozgott, nyilván kedvenc rágógumiját élvezte. Teal főfelügyelő úgy látszik kedvét leli a sétálásban…

– Liverpool Street, pályaudvar – szólt az Angyal a sofőrhöz és bekecmergett a taxiba. Újabb ismeretlent fedezett fel a megfejtendő egyenletben, olyat, amely a közeljövő algebráját még Einstein számára is szépségessé és élvezetessé fogja tenni.

2.

Az Angyalnak bőven maradt ideje, hogy elfogyasszon egy szendvicset és gondolkozva elszívjon négy cigarettát, mielőtt felszáll a második és egyben utolsó vasárnapi vonatra, amelyik Saxmundhamba tart: ez volt a Salthamhez legközelebb eső vasútállomás. Arra is jutott volna ideje, ha akarja, hogy benézzen a Waldorfba Roger táviratáért, de nem volt hozzá kedve. Simon Templar remekül meg tudta ítélni a fölösleges kockázatvállalás mértékét. A Liverpool Street-i állomáson meglehetős biztonságban érezte magát, régebben mindig autón járt, de most meg volt győződve róla, hogy az összes, Londonból kifelé vezető utat alaposan ellenőrzik, ám a vasútállomáson nem feltételezett különösebb éberséget a rendőrök részéről, kivéve talán a Victoria pályaudvar várótermeit, hiszen erről az állomásról indulnak a vonatok a kikötőbe. Lehet, hogy igaza volt, lehet, hogy nem; ez csak költői kérdés, mindenesetre nyugodtan felszállhatott a négy harmincötös vonatra.

Fél nyolckor érkezett Saxmundhambe, s az utazás három órája alatt olyan fiatalító műtétet végzett önmagán, amelyhez képest doktor Voronov hasonló eljárásai gyenge utánzatnak tűntek. Még ócska kalapját is átkefélgette és formára pofozta. Amikor leugrott a vonatról, szakálla és szemüvege már a zsebében volt, szemében kisfiús ujjongás csillogott.

Semmit sem vesztett azzal, hogy nem ment el Roger Conway táviratáért, mert ismerte a barátját. Belépett az első, útjába kerülő kocsmába, s rögtön megpillantotta társát, aki éppen egy krigli sört kortyolgatott. Egy pillanattal később Roger leengedte a korsót, hogy lélegzetet vegyen. Az Angyal mosolyogva nézett rá, Rogernek majd kiesett a szeme az ámulattól.

– Valaki fogjon meg, mert összeesem – mormolta. – És készüljön fel, hogy elkergeti a rózsaszínű elefántokat, ha elkezdek félrebeszélni… És ha végiggondolom, hogy az előbb reklamálni akartam: nem fizetek hét pennyt egy korsó barna színű vízért!

Az Angyal elnevette magát.

– Fel a fejjel, öregfiú! – mondta vidáman. – Itt még nem tartasz.

– De hogyan kerültél ide?

– Hát nem te küldtél értem? – kérdezte az Angyal ártatlanul.

– Nem én – válaszolta Roger. – Megnéztem, mikor indul az utolsó vonat és tudtam, hogy az üzenetem nem érhet utol időben. Küldtem egy táviratot, hogy hívj fel itt, és az utolsó három órában állandóan a szívinfarktus környékezett, valahányszor kinyílt az ajtó. Azt hittem, hogy Teal valahogyan a nyomodba eredt és minden pillanatban azt vártam, hogy bejön a helybeli zsaru és kihív.

Simon vigyorogva leült egy székre. A háttérben egy pincér lézengett, az Angyal intett neki és újabb söröket rendelt.

– Szóval, elkötötted az első autót, amit megláttál – állapította meg Roger. – Ez újabb hat hónappal szaporítja várható büntetésünket. De legalább figyelmeztethettél volna.

Az Angyal megrázta a fejét.

– Ami azt illeti – mondta – nem is voltam a Waldorfban. Maga Marius hívta fel a figyelmemet Salthamre, s így rögtön idejöttem.

– Te jó isten – hogyan?

– Marius beszélt és én hallgattam. Ilyen egyszerű.

– A Ritzben?

Simon bólintott. Röviden elmesélte a találkozón történteket, a fürdőszobában zajlott folytatást és a beszélgetést, amit kihallgatott. Conway csak bámult.

– Mindent kihallgattál?

– Mindent… És mondhatom, hogy Marius ennek a furcsa kornak legalább ötcsillagos koponyája. És ez okból nekünk is meg kell dolgoztatnunk a szürke agysejtjeinket, ha lépést akarunk tartani a Szépfiúval. És a te sztorid hogy végződött?

– Hárman állítottak be – egyikük rendőrfelügyelőnek öltözött. Amikor a csengetésre nem jött ki senki, előszedtek egy feszítővasat és fél percen belül feltörték az ajtót. Amikor bemasíroztak, rögtön egy mentőautó hajtott be az utcánkba és megállt az ajtó előtt. Hordágyon, letakarva hozták ki a lányt. S mindezt fényes nappal! Rendes, mentős egyenruhában lévő betegszállítók voltak és egy szempillantás alatt cselekedtek. Öt perc sem telt el az ajtó felfeszítésétől kezdve addig, amíg mindannyian beszálltak a mentőautóba, és elhúztak, mielőtt odagyűltek volna a kíváncsiskodók. Persze elkábították Sonját… a disznók!

– A mindenit! – jegyezte meg az Angyal halkan. – Az a lány – igazán remek teremtés…

Roger elgondolkodva bámult az ónkancsóra, amit a pincér tett elé az asztalra.

– Igazán… remek lány…

– Csak nem estél bele, kisfiam?

Conway felnézett.

– És te?

Az Angyal előhorgászta a cigarettatárcáját és kivett egy szálat belőle. Elgondolkodva kopogtatta vele a hüvelykujja körmét, de nem szólalt meg, csak pár pillanat múlva törte meg a csendet.

– A mentőautó nagy ötlet volt. Jegyezd meg, Roger, egyszer talán mi is felhasználjuk… És milyen a hadszíntér Salthamben?

– Meglehetősen nagy ház, körülötte nagy kerttel. Majdnem a sziklák szélén áll, messze a falutól. A sziklák nem túl magasak, talán tizenöt méterre lehetnek a tengerszinttől. A kapufelhajtó végén nagy vaskapuk vannak. Láttam, ahogy a mentőautó befordul; én továbbmentem, vissza sem néztem, sejtettem, hogy ez volt az úticéljuk. Aztán visszajöttem ide, hogy feladjam neked a táviratot. Egyébként, a betegszállító bandában van egy fickó, akivel már találkoztunk: a kis barátod, Hermann.

Simon megsimogatta az állát.

– Az, akinek egyszer eltörtem az állkapcsát?

– Valami ilyesmi történt. Ő pedig mindent elkövetett, hogy összetörje a bordáimat és laposra verje az orromat.

– Milyen kellemes lesz újra viszontlátni Hermannt – mondta az Angyal szelíden.

Belekortyolt a sörébe, és összeráncolt szemöldökkel meredt az asztalra.

– Azt hiszem – mondta Roger – nem kell mást tennünk, csak fel kell hívnunk Claud Eustace-t. Sonja ott van a házban – ennél jobb alkalom nem is kínálkozhatna a banda tettenérésére.

– És velük együtt mi is bemasírozunk a börtönbe, és hősökhöz illően leüljük a büntetést?

– Nem feltétlenül. Biztos távolságból figyelhetjük az előadást.

– És Marius?

– Majd átverjük!

Az Angyal felsóhajtott.

– Roger, drága barátom, ha nem teszel lakatot a szádra, minden alkalommal kalapot kell emelned, ha csuklasz – jegyezte meg az Angyal rosszallóan. – Megelégszünk azzal, hogy egyszerűen leszállítjuk Mariust a vonatról, és ennyiben hagyjuk a dolgot. Széles e világon semmi olyan bizonyíték nincsen, ami összekapcsolná őt Salthammel. Ragyogó terveddel csak azt érnénk el, hogy ideiglenesen vesztésre állnánk a játszmában. Itt nagy összegek forognak kockán. Hatalmas pénzről van szó. Nem tudjuk, mennyiről, de legalább hat nulla áll az első szám után. Gondolod, hogy búcsút mondana ennek a tőkének és a jövendő haszonnak, csak azért, mert a tyúkszemére léptünk?

– Mindent élőiről kellene kezdenie…

– Ahogy nekünk kellett, Roger… néhány hónappal ezelőtt. S ez nem elég. Mindamellett – folytatta az Angyal elmerengve – Rayt Mariusnak és nekem le kell zárnunk egy személyes vitát is, és azt hiszem, édes öregem, hogy ez a legfontosabb dolog ebben a játszmában…

Conway vállat vont.

– Hát akkor mit tegyünk?

– Azt hiszem, átfurikázhatnánk Salthambe és egy kicsit megzavarhatnánk a bulit.

Roger megpuhított egy cigarettát az ujjai között.

– Úgy vélem, megtehetjük.

Az Angyal elnevette magát és felállt.

– Mi van, Rogerem, rád tört a tisztesség? – mormolta. – Először arról beszélsz, hogy értesítsük a rendőrséget, aztán itt ülsz sörtől ködös aggyal, és feltételezed, hogy esetleg belecsöppenhetnénk egy igazán jó balhéba, amelyet az Úr éppen nekünk talált ki. Ennek a betegségnek csak egy gyógymódja van, barátocskám – mégpedig az, amit tenni fogunk. Sötétedés után Marius és a többi bárányka megérkezik Salthambe, jól fel lesznek tüzelve, ki akarják ereszteni a gőzt a fejükből, tehát a soron következő táncmulatság igazi, nemzetek közötti muri lesz. Siess hát, édes fiam, döntsd magadba a sört és menjünk!

3.

El is indultak…

Roger Conway egy cseppet sem értett egyet ezzel az indulással. Az Angyal minden jellemformáló igyekezete ellenére, Roger óvatos és meggondolt természet maradt. Egyáltalán nem lelkesedett azért, hogy az isteni gondviselés hitével és egy kevés boksztudással felfegyverkezve lélekszakadva rohanjanak a veszedelem után. Roger megfontolt természet volt. Szerette mérlegelni az érveket és az ellenérveket. Szerette pontosan eltervezni a harcot, és minden fontos pontot vörös tintával húzott alá. Sok mindent szeretett volna, de az Angyal társaságában valahogy sosem volt képes ezeket megtenni. Különböző kalandjaik során úgy tántorgott át, mintha túl sok rákot fogyasztott volna vacsorára, s úgy érezte magát, mintha keskeny sziklapárkányon kellene futnia az életéért, ráadásul vad szélviharban és sűrű ködben. De ezekben a lidércnyomásokban az Angyal fantasztikus optimizmusa vezette, amely úgy táncolt előtte, mint a lidércfény, szédítően sodorta a vakmerő istenkísértésekbe, amelyektől a nyugalmasabb időkben Rogert kiverte a hideg.

És mégis belement mindenbe. Az Angyal ilyen férfi volt. Csodálatos ragyogás környékezte, vakmerőség, középkori dicsfény, aminek bárki, akinek vér folyik az ereiben, nem tudott ellenállni. Nem volt benne semmi kicsinyesség, semmit nem csinált félszívvel, mindenét beleadta abba, amit tett, s ez a hétköznapi ostobaságot is hősiessé tette.

– Ki törődik vele? – szólalt meg az Angyal, keskeny barna kezét csak látszólag nyugtatta a kormányon; éles, gúnyos tekintettel pásztázta az utat, amely hetven mérföldes sebességgel rohant alattuk. – Ki törődik vele, ha egy seregnyi barbár rohamozza meg ma éjjel Salthamet, esetleg a régi barátaink segítségével – a Fekete Farkasok például, vagy a Kígyók, vagy a Tigriskölykök, talán a herceg gárdaezredének egyik osztaga, a kedves Rayt Marius bácsi és a többiek? Úgy tűnik, évek óta nem volt részünk igazi mulatságban, és úgy érzem, ha nem vágunk bele valamibe hamarosan, pókháló nő a fülünk mögött.

Roger nem szólt semmit. Nem volt mit mondania. A hatalmas kocsi kelet felé száguldott.

A nap már régen lement, s az évszakra jellemző szürkület hirtelen szállt alá. Amikor az autó sebessége miatt a félhomály veszedelmessé vált, Simon megnyomott egy gombot és az óriás két fényszóró vakító sugara ösvényt vágott előttük a sötétségen át.

Némán repültek, és Roger Conway, akit furcsa módon a szél süvítése és a nyitott kipufogó mélyhangú zúgása megnyugtatott, álmodozásba merült. Egy barna szemű lányra gondolt, aki üdén lépett ki a fürdőszobából, jade-zöld köntöst viselt, akit Amerika legszebb hölgyének neveztek, és aki aznap reggel egy napsütötte szobában ült vele és szalonnás tojást evett. Arra is visszaemlékezett, hogyan beszélgettek az Angyallal, milyen távolinak és elérhetetlennek látszottak, és milyen keveset mondott ezután neki az Angyal. Inkább hallgatott…

És aztán, mintha csak egy pár perc telt volna el, Simon megérintette a vállát. Roger felült és látta, hogy teljesen sötét van és az égen ragyognak a csillagok.

– Te jössz, fiam – szólalt meg az Angyal. – Az utolsó útjelző szerint három mérföldnyire vagyunk Salthamtől. Merre menjünk tovább?

– A következő keresztútnál jobbra, öreg fiú… – Roger gépiesen tájékozódott. – Tovább… aztán balra… Azon a kapun túl élesen jobbra és majdnem mindjárt megint balra… Ügyelj a sarokra, átkozottul váratlan… Egy kilométerrel odébb fordulj jobbra, a ház talán száz mérföldnyire lehet.

Az Angyal végigcsúsztatta lábát a kocsi padlóján, berúgta a kipufogó hangtompítóját és a mennydörgésből hirtelen csendes mormolás lett, amely groteszkül hatott a sebességmérő mutatóinak állásához képest. Az Angyal sohasem szerette véka alá rejteni képességeit és a versenyautók terén a forgószél sebességét kedvelte, de jó tulajdonságai közé tartozott az is, hogy mindig pontosan tudta, hol a határ.

– Addig ne hozzuk a világ tudomására, hogy itt vagyunk, amíg alaposan körül nem néztünk – jegyezte meg. – Lássuk csak, merre vezet ez a fura út, miután elhaladt a bárói kastély mellett?

– A ház kertje körül megy tovább, amíg a sziklákhoz nem ér – felelte Roger. – Aztán a tengerparton halad, majd egy mérfölddel odébb a falu felé kanyarodik.

– Nem sejted, mekkora lehet a ház körüli terület?

– Elég nagy… Jobban meg tudnám határozni, ha fogalmam lenne arról, mekkora lehet egy acre.

– Park van itt, vagy micsoda?

– A szélén köröskörül fák vannak, a ház körül pedig kert, amennyire megfigyelhettem. De egy részén a park terül el – jó néhány krikett mérkőzést le lehetne játszani ott… A kapuk tőled jobbra, a kanyarnál vannak.

– Rendben van, öregfiú.

Az Angyal lassított, és amikor a Hirondel elsuhant a kapu előtt, rásandított. Magas, széles, tömör, antik stílusú kovácsoltvas kapu volt, és a hosszú, egyenes kocsifelhajtó mögött nyeregtető árnyképét látta a csillagok háttere előtt, a fekete árnyékban csupán egyetlen ablakszem világított… Talán Sonja Delmar van ott… – Megfordult és látta Roger szájának komor vonalát.

– Most már van kedved egy kis verekedéshez, ugye? – kérdezte csendesen.

– Igen.

Roger tekintete találkozott az Angyaléval. – És talán mulattat, ha kimondom, Angyal: senki más a világon nem vehetett volna rá, hogy eddig fajuljon a dolog. Még most sem látom tisztán, hogy miért kellett Sonjának visszamennie.

Simon rálépett a gázpedálra, a kocsi tovább gördült.

– Azt hiszed, hagytam volna, hogy Sonja a semmiért vállaljon ekkora kockázatot? Nem tudtam, hogy mi sül ki a Ritzbe tett kirándulásomból. Sőt, nem lett világos előttem az egész terv sem. De Sonja – most az ő táborukban van és nem tartanak attól, hogy kifecseg valamit. Valószínűleg szórakoztatja őket, hogy előtte dicsekedhetnek – szinte magam előtt látom őket.

– Az az orosz, akit áthoztak…

– Vaszilov?

– Az a…

– Úgy vélem, ő még többet henceg majd, mint bármelyikük.

– Ő mit akar elérni?

– A hatalomra vágyik – felelte az Angyal nyugodtan. – Ezért, vagy ezzel játszanak mindannyian. És Rayt Marius elsősorban az arany hatalmáért – Marius és akik mögötte állnak. De ő a veszett kutya… Tudtad, hogy valamikor utcagyerekként csavargott Prága nyomornegyedében? Nem az lenne-e a legnagyobb dolog életében, ha Európa nemhivatalos trónján ülhetne – királyok és elnökök lehetnének a játékszerei – nagy nemzetekkel zsonglőrködhetne, mint a múltban a kis srácokkal tette? Ez az ő elképzelése. Ezért táncoltatja egyik ujjával Vaszilovot, mert az orosz gyűlöli Lessinget, a másik ujjával pedig Rudolf herceget, mert az modern Napóleonnak képzeli magát, és istenemre, Roger, a herceg, Mariusszal a háta mögött az is lehetne!… És Isten tudja, hány embert mozgat még itt meg ott… És Sonja az a sakkfigura, aki a körén belül van, aki egyetlen lépéssel királynő lehet, és aki a bonyolult sakkjátszmát dicsőségessé vagy pokollá teheti.

– Miközben mi csak a sakktábla körül táncolunk…

– Nem egészen – mondta az Angyal.

Kiértek a sziklák mentén vezető útra és Simon óvatosan lefékezte a kocsit. Amikor megállt, az Angyal előre mutatott és Roger két lámpát pillantott meg a tengeren, egy vöröset és egy zöldet.

4.

– Ott a jó öreg bárka…

Az Angyal hangjában halk vidámság vibrált. A kézzelfogható veszély közelsége mindig felvillanyozta, nevetésre késztette, és büszkeséget ébresztett benne, mintha valami ragyogó dologról lenne szó. Simon kiugrott a kocsiból, csípőre tett kézzel megállt, lenézett a fényekre és a fények tükörképére a sima tengeren, majd jobbra pillantott, ahol más fényfoltok világítottak elszórva a fák között. „Harc és hirtelen halál”, zsongott egy dal a szívében, mosolygott a csillagfényben, visszaemlékezett egy régi kalandra, egy vakmerő hőstettre.

Roger odalépett mellé.

– Mit gondolsz, Angyal, mennyi idő alatt érkezik be?

– A világ összes ideje rendelkezésünkre áll. Ne felejtsd el, hogy ötven lábnyira a tenger szintje fölött vagyunk, legalábbis így saccoltad, és ez módosítja a horizontot. A hajó legalább három kilométernyire lehet.

Simon hátrahajtotta a fejét, mintha hallgatózott volna.

– Mi az? – kérdezte Roger.

– Semmi. És éppen ez a probléma. Útközben nem haladtunk el Marius mellett és ő sem előzött meg minket. Felmerül a kérdés: jóval előbb ért ide, vagy még mindig úton van. Vagy a herceg csak jövő szombaton találja meg a fürdőszobai dekorációt? Mi a véleményed Roger?

– Szerintem már itt vannak. Neked meg kellett várnod egy személyvonatot, és aztán elvesztegettünk egy órát Saxmundham-ben.

– Nem vesztegettünk el – tiltakozott az Angyal szórakozottan. – Magunkba döntöttünk némi sört.

Hirtelen egy eltéveszthetetlenül fémes hangot hallott, egy kattanást az oldala mellett. Lepillantott Roger kezére, s egy revolvert látott benne.

– Hamarosan rájövünk majd, hogy mi történt – mondta Roger komoran.

– Szóval már alig várod, hogy nekivághass, öregfiú.

– Persze.

Simon halkan, elgondolkozva felnevetett, majd megszorította Roger csuklóját.

– Roger, vissza kellene menned Londonba.

Pillanatnyi mély csend támadt.

Aztán –

– Azt akarod…

– Azt akarom, hogy menj vissza Londonba. És keresd meg Lessinget. Találd meg, még ha fel kell forgatnod érte az egész; West Endet is. És hozd ide, akár úgy is, hogy pisztolyt szegezel rá.

– Angyal, mi ebben a nagy ötlet?

– Azt akarom, hogy itt legyen a mi egyetlen és kiváló Ike-unk.

– De Sonja…

– Én itt maradok és miatta maradok itt. Ne aggódj érte. Te nagyobb biztonságban vagy Londonban, mint én. Rekordidő alatt kell megtenned ezt az utat.

– Te tíz mérfölddel többet tudsz kihozni ebből a kocsiból, mint én.

– És kétszer annyi emberrel tudok elbánni, mint te, és kétszer olyan nesztelenül mozgok és kétszer olyan gyorsabban tudok lőni. Nem, Roger, ezt a játszmát nekem kell befejeznem, és ebbe bele kell törődnöd. És Sir Isaac Lessinget ide kell hoznod. Nem érted?

– A fenébe, Angyal…

Roger hangja olyan keserű volt, amilyennek az Angyal még sohasem hallotta, de megértette.

– Figyelj ide, édes fiam – mondta szelíden. – Jól tudjuk, hogy az előadásnak ezt a felvonását Lessing miatt rendezték, így előnyösebb lenne, ha Lessing nem maradna semleges tényező. Ha a te elgondolásod szerint cselekednénk, az lenne. De ha idehoznánk Ikey-t, feltárhatnánk előtte az egész tervet. Lessing nem ostoba. Ha Mariusnak olyan jó véleménye van róla, hogy aktív partnerként belevonja a dolgaiba, nem az lenne a legegyszerűbb, ha Marius csatabárdját bosszúból ellene fordítanánk, így Lessing nem maradna semleges, hanem a mi oldalunkra állna. Ha Lessing egy szavára háború törhetne ki a Balkánon, és egy héten belül elérhetné, hogy elvágják egymás torkát, miért ne mondhatna ugyanígy nemet, és küldhetné mindnyájukat haza a családi tűzhelyhez? Roger, ez életünk legnagyobb lehetősége!

Megragadta Conway vállát.

– Be kell látnod, öregfiú!

– Tudom, Angyal. De…

– Megígérem, hogy a végkifejletnél ott leszel. Nem tudom pontosan, mit fogok most tenni, de amíg lehet, elhalasztom a drasztikus lépéseket az utolsó pillanatig. Nem akarom kiugrasztani a nyulat a bokorból egészen addig, amíg Ike meg nem érkezik, hogy részt vegyen a buliban. És te is itt leszel vele, a diadalmenet utóvédjében vonulsz és hozod a sört. Roger, áll az alku?

Pontosan tíz másodpercig csendben néztek egymás szemébe, Roger zord tekintete úgy méregette az Angyal arcát, mint még soha. E tíz másodperc alatt mindaz, amit Roger életében az Angyal jelentett, minden, amit megtestesített és sugalmazott, mindaz, amit együtt vittek véghez, az életre szóló hűség felhalmozott ereje feltámadt és kétségbeesett küzdelmet vívott az ocsmány gyanú árnyékával, amely csaknem két órával ezelőtt fészkelte be magát az agyába és amelyet ez az utolsó, váratlan kívánság ördögi módon megerősített. Feszültség tükröződött Roger arcán, a kimondhatatlan dolgok lázadása, de Simon szótlanul várt.

Végül Roger Conway lassan bólintott.

– Kezet rá – mondta.

– Derék…

A két férfi keze hosszú szorításban fonódott össze, majd Roger hirtelen elfordult és becsusszant a Hirondel vezetőülésébe. Az Angyal az ajtónak támaszkodott.

– Söpörj félre mindent – rendelkezett gyorsan. – Minden tőled függ és tudom, hogy nem vallasz kudarcot, de minden perc számít. És ha Isaacot revolverrel kell noszogatnod, hogy idejöjjön, akkor csináld gyengéden. Harcra készen kell megérkeznie, s meg kell érkeznie. Hogy aztán mi történik, az már rajtad áll. Szerettem volna megállapodni egy határozott találkában, s ez neked is megfelelne, de egy ilyen éjszakán egyikünk sem vállalkozhat ilyesmire, és balekok lennénk, ha megpróbálnánk. Ha sikerül úgy intéznem, én is itt leszek. Ha nem, megpróbálok üzenetet hagyni, nézd, ott a fa mellett van egy szikla, majd alá csúsztatom. Ha ezt sem tudom megtenni…

– Akkor mi lesz?

– Akkor attól tartok, Roger, hogy minden rád marad; add át üdvözletemet minden kedves barátomnak, lődd hasba Mariust a nevemben, szedj össze némi pénzt a könyveim eladásából és azokból a pikáns fényképekből, amiket Dicky Tremayne küldött Párizsból.

Roger lába alatt zúgni kezdett az önindító, egy pillanatig hallgatta a hatalmas motor sima dorombolását, aztán ismét az Angyalhoz fordult.

– Folytatom a dolgot – mondta csendesen.

– Tudom – válaszolta az Angyal halkan. – S ha nem találod meg az üzenetet, még nem biztos, hogy olyan rossz a helyzet – lehet, hogy csak írógörcsöt kapott a kezem vagy valami hasonló. De még mindig szükség lesz rád. Ne hidd, hogy ki akarlak golyózni a játszmából, mert nem így áll a dolog. Bármi is történjen, bőven lesz alkalmad arra, hogy kipróbáld az öklödet, és lehet, hogy a te kezedben lesz a döntés joga. Ez majdnem biztos. – Megveregette Roger vállát. – Sok szerencsét, édes fiam!

– Neked is, Angyal!

– Ne kíméld őket!

Simon könnyed nevetéssel lépett hátra és intett egyet, a Hirondel pedig elszabadult démonként süvített előre.

HATODIK FEJEZET

melyben Simon Templar elhajít egy követ és az olasz küldöttnek nincs szerencséje

Az Angyal egy pillanatig csak állt és figyelte a Hirondel féklámpáit, amíg eltűntek a sötétségben. Nagyon jól tudta – tudnia kellett, – hogy milyen szörnyű kétségek gyötrik Roger agyát, hogyan zajlott le a féltékenység és a barátság párviadala a gondolataiban és milyen szenvedéssel járhatott ez a küzdelem. Roger csak a lány sorsán tűnődhetett, a lányén, aki alig tizenkét órával ezelőtt csöppent az életükbe, aki most fogoly a fák mögötti házban, akit az Angyal olyan fantasztikus önfeláldozásra beszélt rá. Simon azokra a lányokra gondolt, akiket Roger ismert, közös élményeikre azóta, hogy először találkoztak és a saját szerelme is eszébe jutott… Tekintetében furcsa sóvárgás ébredt, miközben szemével az apró vörös pontokat követte.

Amikor a vörös fény eltűnt a kanyarban, az Angyal vállat vont és elfordult. A tengert nézte, ahol egy másik piros fénypont izzott egy zöld lámpa mellett.

Ebben az egy dologban előre megfontolt szándékkal hazudott… A hajó, ebben biztos volt, már alig két kilométernyire lehetett a parttól, amikor beszélgettek, s már le is horgonyzott. Halk lánccsörgést hallott, s aztán a horgony csobbanását.

Éppen az utolsó pillanatban érkeztek! És Roger Conway, akinek körülbelül száznyolcvan mérföldet kell vezetnie Londonba és visszafelé, és akinek közben még el kell végeznie egy nehéz feladatot is, ugyancsak kemény órák előtt áll, bár a Hirondel jó segítőtárs. Az Angyal a sebesség kiváló szakértője volt, esküdött az autójára és tudta, hogy Roger Conway, szerénykedése ellenére képes jól megmarkolni a kormánykereket, de ezzel együtt nagy teljesítményt kell kiszorítania magából és az autóból. Így az, hogy Rogernek semmi dolga sem lesz az éjszaka, csak üres fecsegés volt.

– És adja az ég, hogy ne ütközzön frontálisan egy busszal se – mormolta az Angyal jámboran.

A fák árnyékába lopakodott, ujjai önkéntelenül bal kabátujjába siklottak, ahol Belle markolatára tapintottak. A kis tőr volt a kedvenc fegyvere, amelyet elképesztő sebességgel és ügyességgel tudott használni. Belle egykor csupán Anna ikertestvére volt, de Annát három hónappal ezelőtt, a Mariusszal lezajlott első küzdelem során elvesztette. S most, amikor megérinthette Belle-t, az alsókarjára csatolt kis bőrtokban, az angyali mosoly felvillant az ajkán, de a szeme komoly maradt…

A fákon túl megállt a ház körüli területet övező embermagasságú fakerítés mellett. Simon óvatosan felnyúlt és rozsdás drótot tapintott a tetején. De néhány lábnyira a feje felett az egyik fa ága kopáran nyújtózkodott a kerítés fölé. Simon megfeszítette az izmait, felmérte a távolságot és ugrott. Keze olyan simán és pontosan talált rá a faágra, mintha a tornateremben végezne nyújtógyakorlatot. Néhány fogással visszalendült a kerítéshez, felhúzta magát, átlendítette a lábát és könnyedén leugrott a földre.

Gondosan megigazította a nyakkendőjét, amely egy kicsit félrecsúszott a tornagyakorlat közben, aztán áthaladt a keskeny kis ligeten, amelynek a szélén landolt és körülnézett.

Előtte és jobboldalt pázsitos park terült el, melyből helyenként fák sötét foltjai emelkedtek ki. A ház körül és távolabb is kert volt, lugasokkal és sétányokkal, bokrokkal és melléképületekkel, melyeknek csak homályos körvonalai látszottak a sötétben. Balra egy emelkedő tetején bástyaszerűen elkerített sétány fekete vonala magaslott az ég felé, az Angyal feltételezte, hogy ott kezdődik a sziklák pereme.

Az emelkedő felé lépkedett, amíg lehetett, a fák árnyékában maradt, aztán derékszögben lefordult és a bástyakerítéssel párhuzamosan haladt, mielőtt elég magasra ért volna ahhoz, hogy árnyéka kirajzolódjon az ég hátterében. Biztos volt benne, hogy még nem vették észre a behatolást és igyekezett megőrizni ezt a helyzetet; még nagyon keveset tudott a háznép létszámáról és szokásairól, és az Angyal nem akart túl hamar felesleges kockázatot vállalni. Gyorsan suhant át a halvány csillagfény sütötte tájon, kifinomult hallásával a legkisebb neszt is érzékelte, nyugtalan tekintetével minden árnyékot végigpásztázott és jobb kezének ujjai mindig Belle csiszolt elefántcsont markolata körül motoszkáltak. Ő maga annyi neszt sem keltett, mint egy lopakodó leopárd, amely nem jelenthetett volna halálosabb veszélyt az ellenséges banda valamely erre tévedő tagja számára, mint Simon Templar.

Most jobbra volt a háztól és jóval közelebb, így még nagyobb óvatossággal kezdett mozogni. A következő pillanatban egy kavics csikordult a lába alatt. Balra kapta a fejét, hogy lássa, hová vezet ez az ösvény és a kőkorlátban egy széles nyílást vett észre a sziklák tetején. Biztosan innen vezetnek le a lépcsők a partra, gondolta, majd észrevett egy fát a hasadék mellett, amely mögül kitűnően megfigyelheti a tengeren zajló eseményeket.

Letért az ösvényről és szinte beleolvadt a fa mögötti sötétségbe. A fa a szakadék legszélén emelkedett és a kőkorláton lévő nyílás valóban arra vezetett, amerre gondolta – a repedezett lépcsősor eltűnt a lenti sötétségben.

Simon körülnézett és látta, hogy az újhold keskeny karimája kezd kiemelkedni a tengerből. Még ha telehold lenne, akkor sem világítaná meg a tájat, gondolta, és néma hálát rebegett az égiek felé, akik így megkönnyítették a helyzetét. A sötét szándékok megvalósításához tökéletesek voltak a fényviszonyok – csak az égen tündöklő csillagok ezrei sugározták halvány fényüket – s ez éppen elegendő volt Simon Templarnak, aki úgy látott a sötétben, mint a macska, s így munkához láthatott anélkül, hogy kellemetlen helyzetbe kerülne.

Ismét lefelé nézett, a lehorgonyzott hajó és a szikla alján lévő homok vékony, világos sávja között egy kis, fekete árnyékot látott, amely végigsiklott a vizén. Mozdulatlanul, visszafojtott lélegzettel, összeszorított ajakkal figyelt – az Angyal képességei önkéntelenül léptek működésbe, akár szükség volt rájuk, akár nem – és meghallotta az evezők nyikorgásának neszét.

És aztán más hangot is hallott éppen maga mögött, s ezt sokkal könnyebb volt észlelni – súlyos léptek csikorgását azon a kavicsrétegen, ahonnan éppen az előbb osont ide.

2.

Kissé beljebb húzódott az árnyékba és körülnézett. A ház felől vezető ösvényen egy lámpás fénye imbolygott, nyomában három férfi lépkedett. Egy pillanat múlva tisztán hallotta a hangjukat.

– Himmel! Jó lenne már az ágyba lenni! Se tegnap éjjel – se ma éjszaka – sose lehet aludni!

– A francba, te tökfej! Gyepáld meg az agyad, hogy összeálljon, milyen bandába csöppentél!

– Aza, aza német mindég alunni akar. Mindég csak hunyna meg piálna…

– Biztos neki is kiszáradt a gigája. És ha az ember vattát köp…

Az Angyal elegánsan nekitámaszkodott a fának, figyelte a közeledő társaságot és őszinte elismerés tükröződött a tekintetében.

– Egy boche, egy digó és egy New-York-i vagány – mormolta. – A mindenit! Ez a Marius valóságos Népszövetséget szervezett maga köré.

A három férfi csendben lépkedett tovább, már csaknem egy vonalban voltak az Angyallal, amikor az amerikai ismét megszólalt.

– Ki hozta ide a csajt?

– Hermann – válaszolta a német röviden.

– Helyes tyúk, nem? – a digó szentimentális húrokat pengetett. – Emlékszek egy csajra, aki Sorrentóban volt… arra emlékeztet…

– Rendes pipi, szó se róla. De nem a magunkfajta csórónak való, biztos valami nagymenőnek csípték fel…

Olyan közel haladtak el az Angyal mellett, hogy minden további nélkül fél kézzel leszúrhatta volna bármelyiküket – egy pillanatig morfondírozott is a dolgon, mert olyan ember volt, aki szereti az egyenes dolgokat. De tudta, hogy egy-két apróbb gyilkosság úgyse sokat számítana és többet vesztene rajta, mint amennyit nyerhetne. És ha bármilyen zűrzavar keletkezne, csődöt mondana frissen kieszelt terve is.

A Népszövetség leereszkedett a sziklába vájt lépcsőkön, s ahogy távolodtak, beszélgetésükből az Angyal már csak távoli mormolást hallott. Simon megint lenézett a tengerre, s látta, hogy a hajóról lebocsátott csónak már félúton van a part felé. Gyorsan körülnézett, nem követi-e valaki az iménti triót, majd kisurrant rejtekhelyéről és lelopódzott a lépcsőkön a hangok irányába.

Könnyen utolérhette volna őket, de nem ez volt a szándéka. A sziklás lépcső nehezebb terep volt, mint a fenti sima pázsit, egyetlen meglazult kődarab kellemetlenül és végzetesen pontot tehetne az ígéretesen alakuló történet végére. Az Angyal számított arra is, hogy a három gengszter közül bármelyik visszafordulhat, és nem akarta, hogy váratlan meglepetés érje. Ügyelt arra, hogy a trió megtartsa lépéselőnyét, s ezért olyan óvatosan vonult utánuk, mint egy reumás rinocérosz.

Végül odaért az utolsó fordulóhoz és látta, hogy a társulat már ott álldogál a homokos parton. Ugyanebben a pillanatban a csónak odasiklott a kis móló mellé, amelyet az imént, a fenti szikláról nem láthatott.

Megállt, gondolatai villámgyorsan keringőztek az agyában és körülnézett.

A parton sehol nem volt megfelelő rejtekhely az ösvény vége és a móló között; de a lejtős sziklákon sűrűn nőtt a fű és a bokrok egészen a homoksáv széléig húzódtak, a cserjék között nem volt egy nyílás sem, egyre sűrűsödtek a part felé. Ez határozottan hasznos, de… A hajó felé pillantott és töprengve simított végig az állán. Aztán megint a mólóra nézett, ahol egy lámpa fényénél éppen kisegítettek egy férfit a csónakból. A csónak mellett, a mólónál, de közelebb a parthoz valami más is ringott szelíden a vízen… Az Angyal lassan megmerevedett, feszülten nézett előre és révült boldogság töltötte el. Nem volt biztos benne… nem egészen… túlságosan is jó ahhoz, hogy igaz legyen… De amíg bámult, a férfi, aki kiszállt a csónakból, a lámpást tartó ember és a házból érkezett társaság egyik tagja lassan elindult a sziklaösvény felé. A lámpásos férfi a móló szélén haladt, s a fény az Angyal feltevését bizonyossággá változtatta. Valóban, a próféta szakállára, vitathatatlanul és letagadhatatlanul egy motorcsónak volt.

Az Angyal teli tüdőből felsóhajtott… Túl szép ahhoz, hogy igaz legyen… – Óh, egek! – fohászkodott.

Rövid ideig még az sem jutott eszébe, hogy az égből pottyant ajándék ugyanakkor jókora hátrányt is jelenthet. Mert a fogadóbizottság harmadik tagja ott guggolt a móló szélén és a csónak legénységével beszélgetett, a másik kettő pedig a csónak utasát kísérte a sziklalépcsőkhöz; és abban a pillanatban, amikor mindezt megállapította, Simon egy kisebb társaság közeledésének zaját hallotta, akik ugyanezen a lépcsőn jöttek lefelé.

Körülnézett, észrevette, hogy a lámpásuk nem sokkal mögötte imbolyog, két alakot tudott megkülönböztetni, az egyik magas, a másik sokkal alacsonyabb.

Kissé bosszantó. De nem reménytelen…

Szemrevételezve a környéket, könnyedén lelépett az ösvényről, megkerült egy cserjét, belekapaszkodott egy facsemete törzsébe és nesztelenül az árnyékba húzódott, így a két csoport közvetlenül alatta találkozott, és azt látta, amit sejtett, hogy a két lefelé igyekvő alak nem más, mint Hermann és Sonja Delmar.

Mind az öten megálltak, kis csoportba verődtek és suttogva beszélgettek. Sonja Delmar a csoporton kívül állt, egyelőre nem törődtek vele. Őreinek nem kellett attól tartaniuk, hogy megszökik, Simon látta, hogy csuklóit a hála mögött kötözték össze, bokáin mintegy negyven centi hosszú béklyó feszült.

Simon fél karjával a facsemetébe kapaszkodva gubbasztott, éppen hogy le nem csúszott a meredek lejtőről. Szabad kezével végigtapogatta a földet, felemelt egy kis kavicsot, gondosan célzott, majd eldobta.

A lány kezét találta el, de az nem mozdult meg mindjárt. Aztán egyik lábával idegesen belerúgott a kavicsba – s ha valamelyik férfi meghallotta volna a kő pattanásának zaját, azt hihette volna, hogy a lány mozdulata indította el. Az Angyal egy pillanatra felnézett a csillagokra. Kitűnő! Ez a lány, aki életében először játssza ezt a játékot, már amennyire az Angyal sejthette, máris úgy sétál a borotva élén, olyan nyugodtan, mint egy képzett kalandor – s figyelemmel tudja kísérni a játszma apró mozzanatait is. Más lánynak reszketett volna a térde, hisztérikusan gondolt volna a menekülésre, ő azonban nyugodtan és módszeresen segít neki…

Ezután Sonja természetesen és nyugodtan körülnézett, az Angyal pedig lassan felemelkedett az árnyékból, hogy a lány tisztán láthatta.

A lány észrevette. Simon még a félhomályban is megpillantotta, hogy milyen sóvár kérdés sugárzik a lány arcáról, és tudta, hogy Sonjának is látnia kellett az ő mosolyát. Bólintott, intett és a lehorgonyzott hajóra mutatott. Aztán ismét elmosolyodott, a mosolyból vakmerő magabiztosság sugárzott. A lány visszamosolygott, arcán teljes bizalom és majdnem teljes megértés tükröződött. Az Angyal szeretett volna minden gondot szélnek ereszteni, és azt kívánta, bárcsak leugorhatna innen, hogy a lányt a karjába vegye. De nem tette meg. Jobb karját vidám, lovagias gesztussal emelte fel, ez jól illett a mosolyához, majd visszakuporodott a sötétségbe. Hermáim lefelé ösztökélte a lányt a lejtőn, a másik három ember pedig felfelé tartott.

3.

De a lány látta, tudta, hogy ott van, hogy eddig még nem történt semmi hiba, hogy eddig még nem élt vissza a bizalmával, hogy ugrásra készen várakozik… És már az is valami, hogy ezt megmutathatta neki… És amikor leugrott az üres ösvényre, Simonnak eszébe jutott a lány csodálatos bátorsága, Roger Conway és sok más dolog. – Szép az élet – gondolta az Angyal, majd leült egy kényelmes sziklára és a térdére fektette a kezét…

Látta, hogy a lány végiglépked a mólón, majd beemelik a csónakba. Hermann lekuporodott a másik férfi mellé, aki a csónak legénységével társalgott, a gyufa lángja, amellyel a pipáját meggyújtotta, megvilágította szikár arcának ragadozó vonásait, amelyekre az Angyal olyan jól emlékezett. És Simon várakozott.

A csónak legénysége nyilván annak a férfinek a visszatérésére várt, akit partra szállítottak – az egyik tiszt lehetett, vagy talán maga a kapitány. S nyilván igen sok múlik azon, mi történt Máriusszal, ez viszont a herceg tisztálkodási programjával függ össze. Ezekre a kérdésekre az Angyal még nem tudta a választ. Ha Marius leszáguld Salthambe, a megszentségtelenített királyi fogkrém-históriájával, ugyancsak nagy lesz az izgalom. Az Angyal biztos volt benne, hogy megérkezése előtt nem történt ilyesmi, mert ha lezajlott volna, akkor a rosszfiúk valóságos kordont vontak volna a ház köré, és a saját, szerény belépése is sokkal élénkebb körülmények között történik meg – hacsak Marius nem számított arra, hogy az Angyal még mindig nem érti a herceg anyanyelvét. És ez – nos, ennek az esélye csekély volt… Természetesen, Marius azalatt is megérkezhetett, amíg az Angyal az éjszakai hegymászással foglalatoskodott, de Simon arra gondolt, hogy ennek visszhangját hallania kellett volna. Nagyjából feltételezhette, hogy ő maga és a rekordja olyan tényező, amelyről nagyképűség nélkül állíthatja: meg tudja zavarni a készülőben lévő istentelen tervet és nem számíthat arra, hogy a gonoszok ezt félvállról veszik. Ezért restelkedve ugyan, de nem élt a lehetőséggel. Előbb vagy utóbb úgyis megtöri valami a táj éjszakai nyugalmát és inkább előbb mint utóbb; mert Simon Templar tervében ez volt a legfontosabb tényező, hogy mikor kerül erre sor, s igen nagy kérdőjel volt a dolog végén.

De most, a komor aggodalom hosszúra nyúlt ideje után hangokat hallott maga fölött és tapintatosan odébb csúszott az ösvényen. Két férfi jött lefelé – egyikük az a német, aki nemrégen a kényszerű álmatlanság miatt panaszkodott. Németül beszéltek. Amikor közelebb értek, az Angyal érdeklődve figyelte, hogy róla is szó esik-e, de nem említették a nevét. A német az ösvény meredeksége, a sötétség, az ennivaló, az álmatlanság miatt sopánkodott, a tengerésztiszt nem valami nagy együttérzéssel fejezte ki sajnálkozását, majd továbbhaladtak. Őket nyilvánvalóan nem hozta izgalomba semmi, amit a házban hallhattak.

Simon figyelte, ahogy végigbandukolnak a mólón és kezet ráznak. A tengerésztiszt ismét beszállt a csónakba, az egyik matróz a csáklyával ellökte a járművet a mólótól. A legénység meghúzta az evezőket.

A lámpa fényében, amelyet a mólón álló férfi tartott, Simon látta, hogy a lány visszanéz a szikla félé, de akkor sem láthatta volna őt, ha kimerészkedik a tisztásra. És ekkor a parton álló férfiak közül ketten a sziklaösvény felé indultak.

Ketten… Simon látta, ahogy elhaladnak alatta és összehúzta a szemöldökét. Aztán ismét lenézett a partra, a harmadikat kereste, de nem találta. A felfelé igyekvők hangja és léptei egyre halkabbak és halkabbak lettek, míg végül eltűntek a távolban. Fölértek a sziklák tetejére és a harmadik férfi még mindig nem követte őket.

Simon habozott, majd vállat vont és megint az ösvényre lépett. Bármit is csinál a trió harmadik tagja, meg kell kockáztatnia a dolgot. Kevés ideje maradt. A hajó biztosan felszedi a horgonyt, amint kényszerű utasa a fedélzetre lép, és amellett – nos, milyen hamar?…

Megállt az ösvényen és angyali mosoly villant fogsorán a sötétben. Mert ha a harmadik ember még mindig ott ácsorog a parton, annál jobb. Társai eltűntek, a csónak már elég messze van… és az Angyal eredményesen dolgozik. Egy kis birkózás nem csap nagy zajt. És a harmadikat, bárki is legyen, fel lehet használni – roppant hasznosan és szórakoztatóan – a gondviselés által idepottyantott motorcsónakkal kapcsolatban…

Simon mint egy repülő árnyék siklott le az ösvényen. Amikor az utolsó fordulót elhagyta, lerúgott egy követ, amely végiggurult az ösvény mentén és becsapódott egy bokorba. Hirtelen mozgás zaját hallotta lentről, de gondtalanul tovább lépkedett. Aztán egy köpcös alak bukkant fel a sötétből, közvetlenül előtte.

– Chi va la? – hangzott az elképedt kérdés olaszul; és Simon úgy érezte, hogy ez éppen megfelelő alkalom arra, hogy bemutassa nyelvtudását.

– L'uomo che ha la penna della tua zia – válaszolta komolyan.

Lába a homokot érintette, alig egy lépésnyire volt már ellenfelétől, amikor a férfi kinyitotta a száját, hogy valami megjegyzést tegyen, amelyről úgy rendeltetett, hogy soha ne hangozzék el, ugyanis az Angyal hatalmas erejű horogütése beléfojtotta a szót.

– Nicsak –, Signor Boloni, az olasz küldött – mormolta az Angyal némi önelégültséggel, aztán lehajolt, s az eszméletlen férfit a vállára emelve elindult lefelé.

4.

Néhány pillanat múlva ott állt a mólón a motorcsónak mellett. Bedobta az eszméletlen embert és villámgyorsan meztelenre vetkőzött.

Az Angyalnak otthon roppant elegáns és választékos ruhatára volt, de ezúttal ez a változatosság nem állt rendelkezésére, ám igen fontosnak látszott, hogy most is megőrizze eleganciáját. Az biztos, hogy vizes lesz, de semmi okot nem látott arra, hogy ruhájával ugyanez történjen. Amellett úgy érezte, hogy előnyére szolgál, ha megőrzi természetes szépségének külső ékességeit is. Ki tudja, mi mindent kell végigcsinálnia még hajnalig és ha úgy kellene Rayt Mariusszal vagy Rudolf herceggel társalognia, mint egy mélytengeri búvárnak, aki húsz méternyi mélységben felejtette az esernyőjét, ez meggátolná abban, hogy érvényesítse angyali stílusát, ami zavaróbb lenne, mint a jelenlegi körülmények közül bármelyik.

Az Angyal tehát levetkőzött. Ruháit összehajtotta és becsavarta az ingébe.

Aztán figyelmét a motorcsónakra fordította. Két kötél rögzítette, ezeket eloldozta. Kiemelt a csónak fenekéről egy keskeny deszkát, ezt keresztüldugta a kormányon és rögzítette, e célra az olasz küldött nadrágjának csíkjait használta, amelyeket Belle segítségével nyiszált le, majd a deszka végéhez odaerősítette a köteleket, amelyek hátul a vízbe lógtak. A hátsó ülésen az olaszt helyezte el, akit két másik deszkadarabbal legjobb tehetsége szerint megtámasztott.

Az Angyal hihetetlen gyorsasággal tevékenykedett. Az a csónak, amely Sonja Delmart szállította a hajóhoz, még nem ért céljához, amikor Simon már a motorcsónak indítóját fogta. Szerencséje volt, a motor egy-két rántás után beindult. Az Angyal anyaszült meztelenül, fején a kis ruhacsomaggal, ingének ujját az álla alá csomózva, hogy le ne csússzon, beugrott a vízbe. Megmarkolta az egyik lelógó kötelet, a motorcsónak megfarolt a mólónál, majd felgyorsult. Sonja Delmart éppen ekkor emelték a várakozó hajó feljáratára.

Ez az őrült hullámlovaglás Simon Templar egyik legragyogóbb emléke maradt. A motorcsónak olyan sebességgel hasította a vizet, amire nem számított, a felkorbácsolt hullámok a szemébe csaptak és félig megvakították, alig tudott levegőt venni, mert az orrába víz került, s ha nem szorította volna acélos erejű ujjaival a kötelet, amely vontatta őt, már az első két perc után a tenger fenekén kötött volna ki. S ugyanekkor ezekkel a kötelekkel kormányoznia is kellett, pontosan kiszámítva az irányt – ám a csónaktest eltakarta előle a kilátást, s a kezdetleges kormányszerkezet olyan lazán működött, hogy valóságos művészet volt megakadályozni, hogy a vízi jármű felboruljon. Ha a kormány elszabadul, akkor valószínűleg kis körben forogtak volna addig, amíg az üzemanyagtartály ki nem fogy…

Simon rájött, hogy csak úgy tudja betartani az irányt, ha átlós irányban manőverezik, ellenkező esetben képtelen lenne szemmel tartani a hajót. Még akkor is, ha a végső száguldás egyenes irányban történik majd… A hajón lévők már biztos régen meghallották a motorcsónakot. A lármát valószínűleg a házban is észlelhették már és csodálkozhatnak azon, vajon mi a csoda kelti ezt az istentelen zajt… Amikor újból irányt változtatott – nagyon óvatosan kellett csinálnia, mert a túl éles fordulat minden bizonnyal felborítja az olasz küldöttet, márpedig Simon azt akarta, hogy ülve maradjon – megpillantotta a hajó mentőcsónakját, amelyet már kiemeltek a vízből, s a hajó jobboldalán kis fekete alakok csoportosultak. Biztosan ők is kérdezősködnének…

Hirtelen rájött, hogy itt az ideje az utolsó, egyenes roham megvalósításának.

Legjobb tudása szerint beirányozta a motorost, egy pillanatra teljes súlyával az egyik kötélre függeszkedett, aztán ismét kiegyenesedett. Ha nekirohan a hajó oldalának, a halak aligha lesznek elégedettek azzal, ami megmarad belőle… De nem rohant neki… Éppen ellenkezőleg. A víz tajtékjának felkorbácsolódott villanásán át látta, hogy a horgonylánc alig néhány méterre van tőle.

Nem volt elég pontos…

Amikor elsuhant a hajó mellett, egy kiáltás foszlányait hallotta a fedélzetről, és az angyali mosoly kissé eltorzultan jelent meg a szája sarkában. Aztán a motorcsónak kiszáguldott a nyílt tenger felé, és Simon megint óvatosan rákapaszkodott a kötélre.

A durva kötél tépte a tenyerét. Túlságosan vékony volt ahhoz, hogy kényelmesen megmarkolhassa, ujjai megdermedtek és reszkettek az erőfeszítéstől. Bármilyen izmos is volt, úgy érezte, mintha valami kitépné a karjait, és úgy tűnt, hogy már évszázadok óta nem vett rendesen levegőt…

Az Angyal összeszorította a fogát. Meg kell csinálnia most… el kell érnie a hajót… harmadszorra már nem fog sikerülni. A hullámlovaglás egészen más ha jókora deszka van az ember alatt, csak súrolja a víz felszínét, de ha belemerül a hullámokba… Megint felsóhajtott, megigazította a kormányt és fohászkodott… Közben a motor zúgása mellett tisztán hallotta egy revolverlövés hangját.

Nos, ez elkerülhetetlen – és különben is, ezért ücsörög a motorcsónakban az olasz küldött.

De mi lesz velünk? – gondolta az Angyal, s ebben a pillanatban érezte, hogy a motorcsónak megremeg a köteleken, amiket erősen tartott…

– Na most – gondolta, és elengedte megkínzott kezéből a köteleket, amelyek eleven lényekként ugrottak ki a szorításából. A horoglánc mintha a semmiből került volna elő. Gyilkos szándékkal ugrott a feje irányába, az Angyal kétségbeesetten kapott utána és belekapaszkodott…

Amikor elcsigázottan kikecmergett a vízből, és szétrepedni készülő tüdejébe friss levegőt szippantott, látta, hogy az olasz küldött oldalvást billen. A motorcsónak oldalra dőlt, az olasz a hajófenékre zuhant, a motorcsónak valahogy egyenes irányt vett és nagy berregéssel a nyílt tenger felé vette az útját. A fedélzetről eldördült a második lövés.

Simon úgy érezte, mintha kínpadra feszítették volna, de néhány másodpercnél tovább nem mert pihenni. Ez volt az egyetlen alkalom, amikor a fedélzeten mindenki a száguldó motorcsónakot figyelte. Valahogyan felmászott. Ha ezt kötélen kellett volna tennie, nem lett volna képes rá, mert egész teste elgémberedett és nem érzett erőt a karjaiban, de a horgonylánc szemeibe bele tudta dugni a lábát, és így feljutott. Amikor feljebb ért, a hajó tatja eltakarta előle a távolodó motorcsónakot, de hallotta a harmadik, majd a negyedik lövést is…

Aztán már képes volt felnyúlni és megragadott egy keresztvasat. Hatalmas erőfeszítéssel felhúzódzkodott és beleakasztotta a térdét.

Senki sem vette észre, mert minden kimerültsége ellenére is nesztelenül mozgott.

Amikor átbújt a korláton, ismét meglátta a motorcsónakot, mely a kelő hold felé száguldott. Egy alak emelkedett fel benne, veszedelmesen imbolygott, eszeveszetten hadonászott a karjaival. Aztán megragadta a kormányt, a motorcsónak megfordult és ismét a hajó felé száguldott.

A csónakban lévő férfi valamit kiálthatott, de bármit is ordított, hangját elnyelte a motor zúgása. És most, egymás után ötödször is felugatott valahol a fedélzeten a revolver; és az olasz küldött a melléhez kapva, a tenger sötét hullámai közé zuhant.

HETEDIK FEJEZET

Sonja Delmar meghallgat egy történetet és Alexis Vaszilovot félbeszakítják

Sonja Delmar hallotta a lövöldözést, miközben végigtaszigálták a fedélzeten. Már előbb is észrevette a száguldó motorcsónakot és a tatjában kuporgó férfit. A motor dübörgése szinte megsüketítette, s amikor fellökdösték a hajó feljáróján, hallotta, hogy őrei zavarodottan beszélgetnek, bár nem értette, miről. A lány is zavarban volt, mégha más okból is, mint fogvatartói. Látta az Angyalt a sziklaösvényen, megértette az intéséből, hogy egyelőre nem akar beleavatkozni az események menetébe. Bizonyos mértékig könnyebb lett a szíve, bár eddig semmi hasznos információt nem tudott szerezni. De azzal is tisztában volt, hogy ha az Angyal bele akar avatkozni a dolgokba, azt bármikor megteheti. A legjobb alkalom a sziklaösvényen kínálkozott, ahol meglephetett volna néhány embert, akik ráadásul nem tudták megkülönböztetni az ellenséget a jóbaráttól. Sonja nem értette, miért választotta az Angyal inkább azt a megoldást, hogy ekkora zaj kíséretében egy egész hajó legénységét riasztja maga ellen.

De pillanatnyilag ezeket a kérdéseket nem fontolgathatta nyugodtan. Amint végigbotladozott a fedélzeten, a gondolatok csak homályosan villantak át elméjén. Az a két férfi, aki kísérte, nem sokat törődött a rejtélyes motorcsónakkal, bármennyire lövöldöztek is utána a cimboráik. Minden, amit láthatott, nyugodtan, fegyelmezetten zajlott le; a Simon Templar által körvonalazott bűnszövetkezet soraiban nem is tételezett fel ekkora fegyelmezettséget. Mindaz, amit eddig a bűnözőkről olvasott, egészen más képet festett róluk. Amerikában, ahol született, a bandákról szóló cikkeket össze sem hasonlíthatta ezzel a társasággal. Az alsó fedélzeten ismét felhangzott egy puska kegyetlen dörrenése, de a két férfi, aki vezette, nem törődött vele. Sonja megbotlott a sötétben, az egyik kísérő elkapta és egy durva lökéssel segített neki, hogy visszanyerje egyensúlyát; aztán kinyílt egy ajtó s alig pillantotta meg a kivilágított kabint, már be is lökték és hallotta, hogy kívülről megfordul a zárban a kulcs.

A motorcsónak zaja egyre hangosabb lett, aztán elhaló nyögéssé halkult.

Bumm!… Bumm!

Amikor a nyitott hajóablakhoz ért, két újabb lövés dörrent. Sonja látta a csónakot és a tatnál imbolygó alakot. Észrevette, hogy a motorcsónak elkanyarodik és ismét a hajó felé tart, majd felhangzott az utolsó lövés…

Lassan leroskadt egy kanapéra és behunyta a szemét. Nem érzett semmi megindultságot – sem bánatot, sem rettegést, sem kétségbeesést. Ezek az érzések majd később jönnek… Egyelőre a valószínűtlenség sejtelme hatalmasodott el rajta. Hihetetlennek tűnt, hogy itt van ezen a hajón, egyedül, ismeretlen sorsra ítélve, s egyetlen lehetséges megmentője, beleveszett odakint a sötét mélységbe. Egészen nyugodtan üldögélt. Hallotta, amint a vezető nélkül maradt motorcsónak elszáguld a hajó mellett és a zajból következtetve a part felé suhan. Agya hideg és dermedt volt. Amikor új neszt hallott az éjszakában – ez nem hasonlított a motorcsónak berregésére – sokkal mélyebb és visszhangosabb volt, nem moccant. És amikor ezt a neszt elnyomta a hajó horgonyláncának csörömpölése és a gőzgépek dohogása, lassan kinyitotta a szemét és tompa meglepetéssel érzékelte, hogy lát…

Gépiesen megvizsgálta a kabin berendezését.

A tágas kabint, amelyben üldögélt, kényelmes bútorokkal rendezték be. Székek, asztal, egy papírokkal borított íróasztal, az egyik válaszfalon teli könyvespolcok sorakoztak. A kabin egyik vége el volt függönyözve, a lány feltételezte, hogy ott egy kis hálófülke van, de nem állt fel, hogy meggyőződjön róla.

Feltérdelt a kanapén és kinézett. A hajó elkanyarodott, a part sötét vonala lassan elenyészett. A fekete földsávon parányi fénypont pislogott egy darabig, majd eltűnt. Rövid szünet után ismét felvillant, de már sokkal rövidebb ideig. Sonja tudta, hogy ez a szikla tetején álló házból érkező jelzés lehet, de nem tudta megfejteni a kódot. S talán ez volt a szerencséje, mert ha megérti a feltett kérdést és az arra adott választ, abból kiderült volna, hogy gratuláltak, mert a feleletből kiderült, hogy az Angyal meghalt…

Ismét ledőlt és vakon a mennyezetre bámult. Nem gondolkozott. Az agya megszűnt működni. Szeretett volna zokogni, páni félelemben vergődni, s bár mindkettőt szívesen megtette volna, tudta, egyiknek sem venné hasznát. Ez nem az ő stílusa. Csak feküdt mozdulatlanul, fásult, bénító apátiában. Elvesztette az időérzékét. Talán öt, talán ötven perc telt el azóta, hogy itt feküdt, amikor kinyílt az ajtó és odafordította a fejét hogy lássa, ki jött be.

– Jó estét, Miss Delmar.

Magas, viharvert arcú, szakállas férfi volt, kék uniformisát arany paszomány díszítette. Kifogástalan udvariassággal köszönt.

– Maga a kapitány? – kérdezte a lány és a másik bólintott.

– Nem tehetek róla, hogy idekerült. Ez volt a megbízom kívánsága.

– És ő kicsoda?

– Erre nem válaszolhatok.

A kapitány kitűnően beszélt angolul, Sonja azon tűnődött, milyen nemzetiségű lehet.

– Remélem – szólalt meg – tudja, hogy az amerikai hatóságok is felelősségre vonhatják?

– Ön miatt, Miss Delmar? Nem hiszem, hogy vádat emelnének.

– És az angol igazságszolgáltatás a gyilkosságért?

A férfi vállat vont.

– Nem olyan veszélyes a dolog, főleg az utóbbi váddal kapcsolatban.

A lány egy pillanatig hallgatott.

– Zsarolni akarnak, váltságdíjat követelnek? – kérdezte mintegy mellékesen.

– Nem közölték önnel?

– Nem.

– Rendben van. Ezt akartam megkérdezni.

Leült az íróasztalhoz, az egyik fiókból kivett egy dobozt és egy vékony szivart húzott elő belőle.

– Őszintén szólva, azért hozták ide, hogy feleségül menjen egy úrhoz, aki szintén itt van a hajón. Egy bizonyos Mr. Vaszilov-hoz. A szertartást az ön hozzájárulása nélkül is elvégzem, s ha valaha szükség lesz tanúkra, egész sereg akad majd, aki megesküszik rá, hogy ön igent mondott. Azt mondták nekem, hogy magának házasságot kell kötnie Mr. Vaszilovval, de hogy miért, azt nem tudom.

2.

Ez a hír nem döbbentette meg a lányt. Az Angyal következtetéseinek tökéletes beigazolódását jelentette; de most olyan félelmetes jelentősége lett, amelyre korábban nem is gondolt. A valószínűtlenség érzése, amely tehetetlenséggel töltötte el, egyre csak fokozódott benne, ahelyett, hogy csökkent volna. Nem tudta elképzelni, hogy álmodik – világos napfényben és hétköznapi környezetben – s még mindig nem tudott beletörődni a tényekbe. Észrevette, hogy gépiesen beszél, mintha a londoni amerikai követség szalonjában ülne, pontosan úgy folytatta a játszmát, ahogy elkezdte, mintha semmi sem történt volna. Öntudata homályos volt és kábult, de valamilyen vak, megfélemlíthetetlen ösztön felmerült a tudatalattijából, s ez saját magát is jócskán meglepte a logikájával.

– Ki ez a Vaszilov?

– Nem tudom. Alig beszéltem vele. Amióta a hajóra szállt, a kabinjában tartózkodik, s csak akkor jött ki, amikor… hm… lövöldöztünk. Most a parancsnoki hídon várja, hogy bemutatkozhasson.

– Azt sem tudja, hogy néz ki?

– Csak futólag láttam. Annyit mondhatok róla, hogy magas, szemüveges és bajuszt visel. Talán fiatal, talán öreg – talán szakálla van – nem tudom. Amikor láttam, mindig feltűrte a gallérját. Biztosan nem akarja, hogy felismerjék.

– Azt sem tudja, hogy merre tartunk?

– Leningrádba.

– És aztán?

– Magával kapcsolatban a többi már Mr. Vaszilov dolga. Az én szolgálatom végetér.

A férfi kifogástalan, tartózkodó modorban beszélt. Sonja előre tudta, hogy a következő kérdésre úgysem kap választ, mégis feltette.

– Egyáltalán nem érdekli, hogy miben vesz részt?

– Elég jól megfizetnek ahhoz, hogy ne érdekeljen.

– Általában elég súlyos büntetést kapnak azok, akik hasonlót tesznek. Maga nagyon biztos benne, hogy megússza.

– A főnököm legalább olyan befolyásos, mint amilyen gazdag. Biztosan meg tud védeni.

A lány bólintott.

– Egyáltalán tudja, hogy ki vagyok én?

– Nem közölték velem.

– Apám Amerika egyik leggazdagabb embere. Lehetséges, hogy többet is tudna tenni magáért, mint a mostani főnöke.

– Nem kedvelem az ön hazáját, Miss Delmar…

Felállt, határozottan, de udvariasan, s ezzel elvágta a beszélgetés további fonalát.

– Közölhetem Mr. Vaszilovval, hogy bemutatkozhat?

A lány nem válaszolt; a kapitány némi cinizmussal meghajolt, az ajtóhoz lépett és kiment.

A lány mozdulatlanul ült, úgy, ahogy a kapitány távozásakor. A beszélgetés utolsó pillanataiban öntudata ébredezni kezdett, de egyáltalán nem oly módon, ahogy várta. Még mindig nem érzett semmit, csak a szíve dobogott olyan eszeveszetten, ami jól tükrözte jelenlegi lelkiállapotát, soha nem reagáltak még az idegei így egyetlen dologra sem. Furcsa varázslat fogta el, talán helyzetének végső reménytelenségéből született, fantasztikus bűvölet, amely minden értelmes cselekedetet delejes hatása alá rendelt. Tehetetlen fogoly volt egy hajón, fegyvertelen, egy lélek sem állt mellette, és a gépek minden fordulata messzebbre és messzebbre viszi a menekülés reményétől; és akár igent mond akár nem, felesége lesz egy olyan embernek, akit sohasem látott és akinek a nevét is csak most hallotta először s mégis hátborzongató, lidércnyomásos kíváncsiságot érzett. Az élmény rejtélyesen bizarr volta bénító szorításába ölelte, az a cáfolhatatlan bizonyosság, hogy mindaz, amit a kapitány elmondott, elkerülhetetlenül be fog következni, mintha csak élesebbé és éberebbé tette volna minden érzékszervét, de minden kezdeményező képességet megbénított benne, mintha tudatának egy darabja elkülönült volna, és kívülállóként, tehetetlenül szemlélte volna a rázúduló eseményeket. Nem tehetett semmit, ez a furcsa fatalizmus embertelen ernyedtségbe burkolta, s csak egyetlen tudatos gondolat vezette – végig kell csinálnia ezt az elveszett játszmát, egészen a keserű végig, amelynek bekövetkezte várható, szembe kell nézni, lehetőleg higgadtan, az elkerülhetetlennel…

S ha valami más is járt az eszében, az csak egy furcsa vasárnap lehetett, nyugalmas reggel egy otthonos szobában, a sülő szalonna sercegése és illata, és arra gondolt, hogy szeretne rágyújtani…

Az ajtó ismét kitárult.

Nem a kapitány volt. A férfi egyedül jött, és éppen olyan volt, amilyennek a kapitány leírta; széles fekete kalapjának karimája beárnyékolta a szemét, hosszú kabátjának szőrmegallérja fel volt tűrve, s ez elrejtette az arcát.

– Jó estét… Sonja.

A lány nyugodtan, némi megvetéssel a hangjában szólalt meg.

– Úgy vélem, maga Vaszilov, ugye?

– Alexis…

– Egyszer volt egy Alexis nevű kutyám. Szép név – kutyának nagyon jó.

A férfi élesen felnevetett.

– Néhány perc múlva lesz egy férje, akit szintén így fognak hívni. Ezzel megadtam a választ.

Odatolt egy széket a kanapéhoz, amelyen a lány ült, helyet foglalt rajta, szemben Sonjával, s kezét összekulcsolta a térdén. A vastag szemüvegen át halványkék szempár figyelte a lányt.

– Maga gyönyörű – jegyezte meg. – Örülök neki. Megígérték nekem, hogy maga nagyon szép lesz.

Beszéde olyan volt, mint valami furcsa keleti zsolozsma; hanglejtése egyenletesen emelkedett és süllyedt, függetlenül attól, amit mondott és szörnyűségesen szenvedélytelen maradt. A lány most érezte először, hogy retteg, de még ez a félelem sem volt elég erős ahhoz, hogy felrázza apátiájából.

Sonja megköszörülte a torkát.

– Ki tette ezt az ígéretet?

– Ó, tehát tudni szeretné!

– Érthető, ha érdekel a dolog.

– Egy régi barátom mondta. – Elgondolkodva bólogatott, tekintete úgy meredt a semmibe, mint egy szakállas mandariné. – Igen… azt hiszem, Sir Isaac sajnálni fogja, hogy elvesztette önt… – A bólogatás ritmusa lelassult, majd hirtelen megszakadt, de tekintete továbbra is kifürkészhetetlen volt.

– Szerelmes bele – mármint Sir Isaacba?

– Számít ez? Nem hiszem, hogy most ennek van valami jelentősége.

– Van jelentősége.

– Valóban van némi különbség maguk között, Sir Isaac úriember, s az én beleegyezésem után tűzte ki az esküvőnk időpontját.

– Ah! – Vaszilov előrehajolt. – Ön úriembernek tartja Sir Isaacot? Nekem pedig ellenségem. Ezt – széttárta a kezét, majd ismét átkulcsolta a térdét – azért teszem, mert az ellenfelem.

Sonja vállat vont és hidegen viszonozta a férfi pillantását. A nyugodt közöny feldühítette Vaszilovot. Még előbbre hajolt, úgy, hogy arca majdnem a lányét érintette és szemében halvány láng lobbant.

– Maga olyan, mint a jégcsap, ugye? Hallgasson ide, majd én felolvasztom. És először elmondom, miért teszem.

A lány vállára tette a kezét, Sonja megborzadt az érintéstől, de a férfi nem törődött vele.

– Egyszer – kezdte azon az éneklő hangon – élt egy nagyon szegény fiatalember Londonban. Elment egy nagyon gazdag emberhez munkát kérni. Éhezett. A gazdag ember nem fogadta az irodájában, így hát elment a házába, hogy lássa őt. A gazdag ember az arcába vágott, mintha koldus lenne. És aztán, talán mert félt, hogy a fiatal ember visszaüt, behívta a szolgáit és azt mondta: „Dobjátok ki az utcára!” Ez a fiatalember én voltam, a gazdag úr pedig Sir Isaac Lessing…

– Véleményem szerint ez volt a legdicséretesebb dolog, amit Lessing valaha is tett – mondta a lány nyugodtan.

A férfi nem vett tudomást a közbeszólásról.

– Múltak az évek. Visszamentem Oroszországba, kitört a forradalom. Én is részt vettem benne. Sok gazdag ember halálát láttam – olyanokét, mint Lessing. Némelyiket én magam öltem meg. De mindig emlékeztem Lessingre, aki az arcomba vágott. Érvényesültem… hatalmam van… de mindig emlékszem erre.

Fölöttük, a parancsnoki hídon az ügyeletes tiszt lépkedett fel s alá, de Sonja úgy érezte a jól megvilágított szobában, mintha teljesen egyedül lenne Vaszilovval a hajón. A férfi jelenléte megkötötte a tekintetét, éneklő hanglejtése visszhangzott a fülében.

– Lessing az olajjal keresi a pénzét. Én hasznosítom az olajat. Már nem emlékszik rám, de még mindig megpróbál arcul csapni – most az olajüzleten keresztül. Én is megpróbálok küzdeni ellene, de nem tudok. A nagyok az ő oldalán állnak. Aztán egyszer csak találkozom az egyik naggyal, összebarátkozunk és én elmesélem neki a történetet. Ő pedig tervet készít. Először elveszi magát Lessingtől és nekem adja. Megmutatja a maga fényképét és én igent mondok. Ez fájni fog Lessingnek. Ezzel visszaadom a pofont. De ez még nem elég. Tönkre kell tennem Lessinget. A barátom tehát újabb tervet eszel ki. Azt mondja, elmeséli Lessingnek, hogy maga velem van, mire ő megpróbál majd kirobbantani egy háborút. „És aztán” – mondja –, elhitetem Lessinggel, hogy háború esetén egész Európa mellé áll; de ha kitör a háború, rájön, hogy a nagy országok egymás ellen harcolnak és nem törődnek egy olyan kis országgal, amelyiket Lessing majd ellened akarna felhasználni. Mindezt a barátom meg tudja tenni, mert nagy ember, nagyobb, mint Lessing. Rayt Mariusnak hívják. Ismeri?

– Hallottam róla.

– Hallott róla? Akkor tudja, hogy képes véghezvinni. Más nagyok állnak mögötte, hatalmasabbak, mint Lessing támogatói. Kiteregette előttem a kártyáit. Kémeket fog kiküldeni és egymás ellen uszítja a nagy országokat. Aztán, amikor magát elragadtuk, bérgyilkosokat bíz meg, hogy öljenek meg valakit – talán a francia elnököt – és már itt is van a háború. Egyszerű a dolog. Egy újabb Szarajevó. De elegendő. És az én bosszúm is beteljesedik – én, Vaszilov – megfizetek azért az arculcsapásért. Sir Isaac térden állva fog esedezni, de én nem leszek könyörületes. És a mi Oroszországunk is naggyá lesz. A nagy országok kimerülnek az egymással való harcban, s ha egy kis országot legyőzünk, meghódítjuk a másikat és egész Európában győzni fogunk, mi, a forradalom…

Az orosz hangja egészen magas és éles lett, szemében az őrület lángja lobogott.

Sonja csendben, szinte hipnotizáltan figyelte. Valamivel korábban, amikor az Angyal fejtegetéseit hallgatta, nem látta át a terv óriási arányait, a tervét, amelyet most már megértett, s rádöbbent, hogy e játszmának ő az egyik figurája. Mintha villám csapott volna le mellette, a látomás megrémítette.

Amikor Vaszilov tovább beszélt, egyre inkább alakot öltöttek azok a félelmetesen megcáfolhatatlan tények, amelyeken ez az őrültség alapult. Minden készen állt – az egész gépezet, amelyről az Angyal mesélt, a feszültségek, az elnyomás, a gondosan számításba vett és kiegyensúlyozott ellencsapások; a rettenetes szerkezet minden fogaskerekét már beillesztették és beszabályozták, hogy Marius akkor játszadozhasson vele, amikor csak akar. Az nem fontos, hogyan fogják beindítani – vajon Marius Vaszilov-nak hazudott-e, vagy Lessinget akarja átverni? A sziklák legfontosabb pontjait már átfúrták, a robbanóanyagot elhelyezték bennük és a gyújtózsinórt is lefektették; hihetetlen, de az Angyalnak igaza volt, minden jóslata valóra vált, csak a részletekben nem volt biztos. A fejsze a fa gyökerét fenyegette…

Sonja átlátta az összeesküvést, úgy, mint maga az Angyal hónapokkal ezelőtt: a cselszövést és ellentervet, csalást csalás hátán és a pokoli erőket, amelyeket ehhez az ördögi bűvészmutatványhoz szabadítottak fel. Képzeletben látta, ahogy ezek az erők kitörnek – hallotta a dobpergést, a kürtök harsogását, a vonuló seregek lábdobogását, a repülőgépeknek, a háború madarainak zúgását a felhők között. Agyában visszhangzott a tüzérség földet rengető dübörgése, a puskagolyók kopogása, látta a gomolygó gázfelhőt, a poklon át támolygó, haldokló férfiakat. Úgy tűnt, mintha egy kényelmes páholyban ülne az esti mozielőadáson. De azok az emberek színészek voltak, s egy letűnt nemzedék csatáit vívták meg újra a filmvásznon; a látomásában felbukkant alakok viszont a kortársai, olyan férfiak, akiket ismer…

Már alig hallotta Vaszilov szavait. Arra a reggelre gondolt és Simon Templar szavai jutottak az eszébe: „Van-e jogunk hozzá?” – kérdezte az Angyal. A lány előtt ismét felvillant a motorcsónakban imbolygó alak képe, majd a zuhanás… Roger Conway… ő vajon hol lehet? Mi történt vele? Valahol neki is itt kellene lennie, de sehol sem látta. És ha már rá sem számíthat, akkor ez azt jelenti, hogy nincs földi hatalom, ami megakadályozhatná, hogy látomása valóra váljon… „Ez azt jelenti, hogy a játszmát Marius irányítja…”

Háborgó gondolatait lassan, groteszk módon háttérbe szorította a tény, hogy Alexis Vaszilov ott van mellette.

Az orosz hangja ismét furcsa, éneklő hangsúlyt vett fel.

– De maga… maga más lesz, mint a többi. Maga mellettem áll, és új birodalmat teremtünk, maga meg én. Ugye, örül neki?

A lány felállt.

– Inkább a pokolra kerülök!

– Szóval még ellenkezik…

A férfi átölelte a lányt és magához húzta. Sonja keze még mindig hátra volt kötve, ki volt szolgáltatva és tudta, hogy nem számíthat könyörületre. Belerúgott Vaszilov lábába, de az orosz a díványra lökte, a férfi forró lélegzete megcsapta az arcát.

– Engedjen el… maga disznó…

– Maga nagyon hideg, de majd én felolvasztom. Megtanítom, hogyan legyen forró… gyengéd… szerelmes…

A lány dühödten védekezett, de a férfi csak nevetett. Ajka Sonja nyakára tapadt, a lányon fékezhetetlen remegés futott át. Vaszilov tépni kezdte a ruháját…

– Készen áll Mr. Vaszilov? – szólalt meg a kapitány a küszöbről. Az orosz lassan feltápászkodott.

– Igen – mondta rekedten. – Készen vagyok.

Lenézett a lányra.

– Megyek, átöltözöm. Talán jobb, ha először megesküszünk. Utána már nem fognak zavarni…

3.

Az ajtó becsukódott mögötte.

A kapitány rezzenéstelen arccal az íróasztalhoz ment és leült. Nagy könyvet húzott maga elé, lapozott benne, aztán nyitva hagyta. Az egyik fiókból szivartárcát vett elő és egy vékony szivart húzott ki belőle, rágyújtott és kényelmesen hátradőlt. Szinte rá se nézett a lányra.

Sonja Delmar szótlanul várakozott. Eszébe jutott, hányszor látott hasonló jelenetet a színházban vagy a moziban, hányszor olvasott ilyesmiről!…

Észrevette, hogy reszket, de ez a testi gyengeség nem befolyásolta gondolatait. Önkéntelenül is felbukkantak elméjében azok az elkoptatott frázisok, amelyeket a bestseller írók papagáj módjára ismételgettek. „Még elképzelni is szörnyű ezt a sorsot”… „a halálnál is rosszabb várt rá”… A regények hősnői, akikkel eddig megismerkedett, úgy néztek szembe a borzalommal, mintha még sosem hallottak volna ilyesmiről. Úgy érezte, neki is rettegnie kellene, de képtelen volt rá. Csak az elvesztett játszmára tudott gondolni, a ragyogó hazárdjátékra, amely vereséggel végződött.

Az íróasztal mellett ülő kapitány kinyújtotta a lábát és szippantott a szivarjából.

Sonja Delmar úgy érezte, hogy ez a kis kabin a világ közepe – csak a világ nem tud róla. Nehéz volt elhinni, hogy ugyanezekben a percekben más helyiségekben, szerte a világon férfiak és nők üldögélnek barátságosan egymás mellett, talán csevegnek, talán olvasnak és legalább ezer holnap vár rájuk, melyek éppoly békések lesznek, mint a tegnapok is voltak. Ugyanezt érezte akkor is, ha arról olvasott, hogy egy bűnözőt másnap ki fognak végezni – s azt a megdöbbentő felfedezést tette, hogy a világ kereke nyugodtan fordul tovább, miközben egy magányos ember a hajnalra és a világ komor végére vár… S mégis egyenesen és nyugodtan ült, határozott tekintettel nézett maga elé; sivár, keserű bátorság töltötte el, amely az értelem fölött állt. Ebben az órában valami olyan erőt érzett magában, amelyről eddig nem is álmodott, valamit, ami megtiltotta, hogy kimutassa a félelmét, valamit, ami szembenéz a halállal, vagy a halálnál is rosszabbak. Megvető mosollyal fogadja az elkerülhetetlent.

Nyílt az ajtó, Vaszilov belépett.

Nem látszott rajta, hogy átöltözött volna. Még mindig kalapot viselt, gallérját még magasabbra gyűrte az álla körül, de a lépései… mintha határozottabbak lettek volna.

Hidegvérűen végigmérte a lányt, aztán a kapitányhoz fordult.

– Ne vesztegessük az időt – szólalt meg mogorván.

A kapitány felállt.

– A tanúk már várnak, Mr. Vaszilov. Ha megengedi…

Az ajtóhoz ment és kiszólt. Mormoló válasz hallatszott, majd két férfi lépett be, durva szövésű nadrágot és tengerész zubbonyt viseltek. Kényelmetlenül tekintgettek körül, míg a kapitány sietve írt valamit az előtte lévő nagy könyvbe. Aztán olyan nyelven mondott nekik valamit, amit a lány nem értett; egyikük habozva előrelépett és megfogta a tollat. A másik követte. A kapitány Vaszilovhoz fordult.

– Kérem, írja alá…

Amikor az orosz odafirkantotta a nevét, a kapitány kurta parancsszavára a két tanú kihátrált a kabinból.

– A feleségének is alá kell írnia – tette hozzá a kapitány. – Talán ön majd elintézi ezt…

– Hogyne. – Vaszilov letette a tollat. – Azt akarom, hogy rövid időre hagyjon magamra… a feleségemmel. De aztán ismét látni kívánom. Hol találom meg?

– Elszívom a szivart a parancsnoki hídon.

– Rendben. Majd hívatni fogom.

Vaszilov elbocsátóan intett a kezével, a kapitány kissé gúnyos mosollyal távozott.

Az ajtó becsukódott mögötte, de Vaszilov nem fordult meg. Még mindig az íróasztalnál állt, háttal a lánynak. Sonja cigarettatárca csattanását hallotta, gyufa sercent, majd kék füstfelhő szállongott a mennyezet felé. A férfi játszadozik vele, mint macska az egérrel…

– Nos – mondta Vaszilov halkan – házasok vagyunk, Sonja.

A lány mély lélegzetet vett. A meleg este ellenére reszketett, de nem akart borzongani. Nem szívesen növelte volna a férfi fölényes diadalát, nem akarta látni a szadista elégedettség vigyorát a másik arcán. Jégcsap szeretett volna maradni, az, aminek a férfi nevezte… Tisztán, makulátlanul megmenteni a lelkét, tartózkodva, hidegen…

Végül levegő után kapkodva, gyorsan válaszolt.

– Igen, férj és feleség vagyunk, ha ez egyáltalán jelent magának valamit. Nekem semmit sem számít. Bármit is tesz velem, soha nem leszek a magáé… soha.

A férfi kigombolta a kabátját és hátradobta, a lámpa fénye megvilágította széles vállát.

– Talán – mondta – talán azt hiszi, hogy másba szerelmes?

– Biztos vagyok benne – jött a halk válasz.

– Óh! Tehát nem azért lett Lessing menyasszonya, mert Sir Isaac megvásárolta az apjának tett szolgálatai révén?

– Lessing semmit sem jelent nekem.

– Van valaki más?

– Mit számít ez?

– Újabb füstfelhő szállt a mennyezet felé.

– A neve?

A lány nem válaszolt.

– Roger Conway? – kérdezte a férfi, s valami új félelem dermesztette meg Sonja szívét.

– Mit tud róla? – suttogta.

– Majdnem mindent, kislány – nevetett az Angyal; megfordult, immár szakáll és szemüveg nélkül mosolygott a lányra, maga volt a megtestesült vidám csoda, az elmaradhatatlan cigaretta könnyedén fityegett a szája szögletében.

NYOLCADIK FEJEZET

melyben Simon Templar kölcsönkér egy revolvert és tekintettel van a homárokra

– Angyal! – Sonja Delmar hitetlenkedve mondta ki a nevet, gyors, fojtott kiáltással törte meg a csendet és a rossz álmot. A csend megtört, de az álom álom maradt…

– Nos, hogy érzi magát, drágám? – mormolta az álom, olyan vidám, barátságos és derűs hangon, melyet egy álomkép sem tudna megütni.

– Óh, Angyal!

A férfi halkan elnevette magát, majd három lépéssel átsuhant a kabinon, és Sonja vállára tette a kezét.

– Nem számított rám?

– De hiszen láttam, amikor lelőtték…

– Engem? Én golyóálló vagyok, kedvesem, ezt tudnia kell. Ráadásul nem is én ültem abban a tréfás kenuban. Csak egy olasz csirkefogó, egy érzelmes lélek, aki gyengéd emlékeket idézett fel egy sorrentói lánnyal kapcsolatban. Attól tartok, hogy az ő donnája most már teljesen mobile… Az asszony ingatag…

Most már a lány arcán is halvány mosoly tükröződött, s remegését sem próbálta meg palástolni.

– Szabadítson ki, Angyal!

– Egy fél pillanat. Vaszilov elzengte már a dalát?

– Igen… mindent elmondott.

– S mindezt puszta kedvességgel értük el… Sonja, maga csodálatos gyerek!

– Oh, de örülök, hogy látom!

– Igazán? – Az Angyal mosolya volt e pillanatban a legvidámabb Európában. – Az egész gyerekjáték volt csak. Néhány perccel azelőtt kapaszkodtam fel a motorcsónakra, hogy Antonió előzékenyen felfogta azt a golyót, amit nekem szántak. Minden ruhám velem volt, de ha azt mondom, hogy a testem egy kicsit nedves lett, cseppet sem túlzok. Persze, bementem a legközelebbi kabinba, hogy kerítsek egy törülközőt. Éppen megszárítkoztam, felöltöztem és aztán a cipőmet tisztogattam egy gazdátlanul heverő aranyhátú hajkefével, amikor nem más botladozott be, mint a jó öreg Popovszki. Apró nézeteltérésünk támadt a fülke tulajdonjogával kapcsolatban, majd a szájába gyömöszöltem egy fél párnát, mielőtt tovább átkozódhatott volna. Aztán megkötöztem a tulajdon köntösének övével, s utána nem maradt más hátra, mint átvenni a helyét.

Simon fürge ujjaival bontogatni kezdte a lány csuklóit szorító kötelet, Sonja érezte, hogy vérkeringése újra megindul zsibbadt kezeiben.

Az Angyal folytatta.

– Csak úgy vaktában nyitottam be ide. Még megvolt a szakállam, amit ma reggel használtam, s ez pillanatnyilag megfelelt. Felvettem Vaszilov kabátját, feltűrtem a gallérját, az orromra illesztettem a szemüvegét, de nem bízhattam sokáig ebben az álruhában. Az előadás ritmusát gyorsítani kellett, s főleg meg kellett találnom magát. Ha Vaszilov nem tárta volna fel a kártyáit, akkor muszáj lett volna visszamennem a kabinjába, hogy császármetszést hajtsak végre rajta valami tüzes vassal – egyébként az a véletlen, hogy éppen az ő kabinját szúrtam ki öltözőnek, rosszabbul is elsülhetett volna. Amikor beléptem ide, megláttam magát és a kapitányt, azt mondtam, ami éppen az eszembe jutott, később pedig ő végszavazott nekem. – Simon lefejtette az utolsó kötéldarabot is a lány bokájáról és elvigyorodott. – Hát ez a keserű igazság, drágám. A házasság kötelékei fűznek össze bennünket. Mit gondol, milyen férj lenne belőlem?

– Szörnyű.

– Nekem is ez a véleményem. S ha Roger lett volna a helyemben…

– Simon!

– Ez a nevem – mondta az Angyal vidáman. – Bocsánatot kell kérnem, hogy a szoborleleplezés előtt még néhány keresztkérdéssel zaklattam, de ezt az alkalmat igazán nem mulaszthattam el. A vádlott elismerte az erős felindulásban elkövetett bűncselekményt, és a bíróság kegyelmére bízta magát. És most meséljen Marmaduke-ról.

Leült a kanapéra, a lány mellé és kinyitotta cigarettatárcáját. Sonja hálásan fogadta a kínálást, aztán igyekezett olyan nyugodtan és higgadtan elmondani mindent, amennyire csak képes volt rá.

Simon meglepő figyelemmel hallgatta. A lány rájött, hogy Simon igazi jellemének csak komolytalan paródiája az, mellyel a világot szórakoztatja, ez a vékony máz most lehullott róla. Mozdulatlanul ült, éber tekintete a lány arcára szegeződött, átmenetileg lazított, de azért ugrásra készen állt. Az a diákos lelkesedés, mely annyira vonzóvá tette, háttérbe szorult, acélkemény akarata most félreérthetetlenül megmutatkozott arcán és testtartásán. Csak néha szakította félbe Sonját hogy feltegyen egy kérdést, amely mint a villám csapott le a lényegre, vagy hogy kisegítse, ha valamit pontatlanul fogalmazott meg. S miközben figyelte a lány szavait, a terv lényege agyában úgy rakódott rá a képzeletbeli csontvázra, mint ahogy a szobrász simítja alkotására az újabb és újabb agyagrétegeket.

Negyedóra alatt a lány mindent elmondott, amit megtudott, s addigra az Angyal agyában már tisztán rajzolódott ki az a szörnyű látomás, amelyet néhány hónappal ezelőtt elképzelt, s amiről azt hitte, hogy végképpen sikerült meghiúsítania. Mindaz, amit Sonja elmesélt, hibátlanul beleillett a mozaikba. Teljes valóságában maga előtt látta a dolgot, egy nagyzási hóbortban szenvedő ember lázálmának megtestesült lidércnyomását, a hatalmasra duzzadt szörnyűséget, amely kapzsisággal és mohósággal szennyezi be Európát, s vonagló csápjait nyújtogatja a békés, gazdag területek felé is. A kísértet még eleven maradt. Újra kimászik a mérgezett árnyékból, ahol felnövekedett, az első kudarc csak még dühödtebbé tette, s most felkészíti velejéig gonosz lelkét arra, hogy az embereket a tűz áldozatául vesse…

Az Angyal még mindig hallgatott, elmerült a látomásba. Sonja Delmar már befejezte mondandóját, de nem látta, mi minden kavarog a férfi elméjében.

– Nem tudtam meg eleget, Simon? – kérdezte végül. – Tudja, azt hittem, hogy megölték magát, hogy mindennek vége.

– Eleget? – ismételte az Angyal lágyan és furcsa fény villant tengerkék szemében. – Eleget? Több, mint eleget tett, többet, mint amiről valaha is álmodtam. S hogy azt gondolta, mindennek vége… nos, végighallgattam magát, kedves. Soha életemben nem hallottam ilyesmit. Pokoli lehetett mindezt végigcsinálni. De egyszerűen el voltam varázsolva… és már bocsánatot is kértem, hogy megbíztam ezzel… A játszma folytatódik, Sonja!

2.

Az Angyal a szőnyeget bámulta, egy ideig csend volt a kabinban. A férfi még a cigarettájáról is megfeledkezett, az ujjai között tartott rudacskáról a füst ceruzavonalként szállt fel a mennyezetre. A hajó motorja halkan zúgott, de ez olyan nesz volt, amely a halk hullámveréssel párosulva alig törte meg a némaságot.

Valamivel később Sonja Delmar megszólalt.

– Mi történt Rogerrel?

– Visszaküldtem Londonba, hogy keresse meg Lessinget – felelte az Angyal. – Útközben idefelé jutott eszembe, hogy Marius nem fog sötét kétségbeesésbe zuhanni azért, mert kiszabadítottam magát és ha Ike-ot idehozzuk, azzal kitűnően felkavarjuk a dolgokat. S minél többet gondolkozom a terven, azok után, amit elmondott, kedves barátnőm, annál jobbnak találom… Csak nem látszik elég nagynak, ahhoz képest, hogy mekkora fába vágtuk a fejszénket.

– Mikor indult Londonba?

– Röviddel azelőtt, hogy ledobtam magának azt a kis kavicsot. – Simon az órájára nézett. – Számításaim szerint ha most megfordítanánk a hajót, körülbelül egy időben érkeznénk Salthambe. Úgy vélem, ez a következő lépés…

– Átveszi a hajó irányítását?

Az Angyal elvigyorodott, a csínytevés csúfolódó lángja megint ott lobogott a tekintetében. Sonja tudta, ha az a feladat várna rá, hogy egy szál magában tegye harcképtelenné a hajó egész legénységét, azonnal és élvezettel nekilátna. De Simon megrázta a fejét.

– Nem hiszem, hogy szükség lenne erre. Felmegyek a hídra és javaslatot teszek. Csak a kapitányt, a kormányost és egy tisztet kell ártalmatlanná tennem, éppen most volt őrségváltás, így hát órákig nem bukkan fel senki. Semmi ok sincs, arra, hogy a legénység felébredjen, mielőtt hazaérünk.

– És ha mégis felriadnak?

– Akkor lesz egy kis problémánk – mondta az Angyal boldogan. – De mégis méltóságteljesen vonulunk vissza.

– Partra szállunk?

– Pontosan.

– És aztán?

– Aztán… imádkozunk. Sejtelmem sincs róla, hogy milyen ütőkártyákat tartogat még Marius, de amennyire ismerem, feltételezem, hogy van még a talonban valami. Ennek utána kell néznünk. Aztán…

A lány csendesen bólintott.

– Emlékszem, mit mondott tegnap éjszaka.

– Spongya rá! – nevetett az Angyal. – Azt hiszem, ez minden. Utána következik az utolsó fejezet, maga feleségül megy Ike-hoz, Roger meg én bélyeggyűjtésre adjuk a fejünket. De ki állítja, hogy soha nem jön közbe semmi?

A nemtörődöm hang, a hűvös, könnyed szófordulatok alig rejtették el a vakmerő szempár szigorú kihívását.

Az Angyal felállt, kipöckölte cigarettáját a kabin nyitott ablakán, s mire megfordult, a lány észrevette, hogy ajkának vonala harciassá görbült. Ez volt az igazi Angyal. Temperamentuma minden szélsőségre alkalmassá tette: ha kellett, hangulata minden szünet nélkül akár a gyászból is vidámságba csapott át, s mindezt olyan természetességgel tette, hogy senki sem tartotta következetlennek. Sonja Delmar az Angyal arcába nézett és megtalálta a választ a kérdésre, amit szükségtelennek tartott feltenni, s a férfi is látta, hogy a másik megértette.

– De ez még odébb van, ugye? – mormolta. – Azt hiszem, jobb, ha elkezdjük a dolgot és kivonjuk őket a forgalomból.

– Mi ketten?

– Miért ne jöhetne velem, kislány? Nem mindennap pillanthat bele egy huszonnégy karátos kalózkodás titkaiba. Mi haszna, ha az ember tiszteletreméltó honpolgár, de sosem tapasztalja meg az aljasság sötét mélységébe való ugrás gyönyörét?

– De mit tehetek én?

– Ott ülhet a ring sarkában és drukkolhat nekem, drágám. Felvidíthatja a véreskezű brigantikat. – Az Angyal sietve feltette a szakállt és a szemüveget, fejébe húzta Vaszilov kalapját, az elszántság kék ördöge táncolt a tekintetében.

– Úgy látom – mondta –, hogy lesz még egy kis balhé, mire sor kerül arra a beszélgetésre. Ez még mind semmi, ahhoz képest, amit még hallani fog! – Fürge ujjakkal begombolta a nagy szőrmegallért, amely szinte teljesen eltakarta vidám vonásait. – A komédia legragyogóbb pillanatai még előttünk vannak, miért izgatnánk magunkat?

Lemosolygott a lányra – legalábbis angyali villanás látszott az orrára biggyesztett vastag szemüveg mögött, bár száját elfedte a kabát gallérja. Sonja Delmar felállt, minden porcikáját megbizsergette a hála hulláma, s hálát adott a körülményeknek, melyek másfelé terelték gondolatait, s hálát adott az Angyalnak, aki megkönnyítette, hogy letérjen arról a veszedelmes ösvényről, amelyre véletlenül lépett rá. S bár nagyon jól tudta, hogy Simon mindent előre kiszámított és megfontolt, amit valaha is cselekedett életében, mégis érezte, hogy ez a tette valódi rokonszenvre utal.

– Igaza van – mondta. – Még hosszú utat kell megtennünk.

Először a legénység, aztán Marius… Elképzelte már, hogy mit fog tenni?

– Még nem. A jóisten majd csak gondoskodik rólunk. Az mindenesetre biztos, hogy Mariust Saltharnben fogjuk találni, s ez remek mulatságot ígér.

– Honnan tudja, hogy ott van?

– Drágám, biztos maga is hallotta a repülőgépet…

– Közvetlenül azután, hogy rálőttek a motorcsónakban lévő emberre?

– Persze.

– Nem is gondoltam rá…

– Azt hittem, hogy tudja! De én nemcsak hallottam, hanem a lámpáit is láttam, meg a parti jelzőfényeket. Nem volt időm elmesélni magának, de a Ritzben tett ma reggeli kirándulásom sok újdonsággal szolgált, miután azt hitték, hogy már odébbálltam. Ott hagytam a névjegyemet Rudy fürdőszobájában, és éppen akkor, amikor a repesi leszállt, azon meditáltam, vajon a sziámi ikrek mikor találják meg a műalkotásomat és mikor kezdik el csipkedni magukat. Igen, Rayt Marius Saltharnben van és az a legjobb a dologban, hogy azt hiszi, hogy én meg a mély, kék tenger fenekén heverek és a homárok puszilgatják az orromat. Röviddel azután, hogy felszedték a horgonyt, valóságos fényjel-orgiával örvendeztek, közölték a parton lévőkkel, hogy beadtam a kulcsot. Most már tudja, hogy ez nem lesz hétköznapi este… És mivel Roger és Ike is beállítanak a végszóra, ha minden jól megy – ez egy igazi, nagy családi buli lesz, ugye?

– Azt hiszi, hogy Roger ide tudja hozni Sir Isaac-ot?

– Rogernek csodálatos tehetsége van ahhoz, hogy végrehajtsa, amit elvállalt.

A lány lassan bólintott.

– Családi buli… igen…

– Valóban – Simon megfogta a lány kezét – és ugyanakkor egy jó sztori is. Hány ember dicsekedhet ilyesmivel? Élje bele magát, Sonja! Én is azt teszem…

A fantasztikus álöltözet mögül egy pillanatra felvillant a szeme. Sonja látta nyugodt, józan tekintetét, amelynek titkát nem tudta megfejteni.

3.

Mielőtt megszólalhatott volna, az Angyal már el is tűnt. Az Angyal a világ legmegfoghatatlanabb embere volt, ha akarta; most így döntött, könnyed mosollyal az ajtóhoz lépett és már kinn is termett. Olyan volt, mint a lidércfény, hirtelen felbukkant a sötétségben és máris új kalandok felé indult. Dúdolni kezdett.

– Furcsa kaland! Menyasszony, ki…

A dal szövege visszhangzott az Angyal agyában, ugyanezt a nótát harsogta huszonnégy órával ezelőtt, amikor az egész elkezdődött. Megállt a kabin előtt, körülnézett és tekintetét a sötétségbe mélyesztette. A csillagok gondtalanul sziporkáztak az égen.

– Nagyszerű az élet! – gondolta, ereiben érezte vérének bizsergését; majd észrevette, hogy Sonja Delmar ott áll mellette. Kezük összeért.

– Erre – mondta az Angyal csendesen és a hajóorr felé vezette a lányt. Sonja követte a lépcsőn. Amikor felfelé pillantott, furcsa szögben látta a férfit, olyan volt, mint egy harcra készülő, aki egy valószínűtlen vártorony utolsó szegletét készül meghódítani. A torony bolondul remegett a csillagos ég előtt, a láthatatlan víz hangjai a végtelenségből szivárogtak felé… Aztán egy másik alakot vett észre, aki fent lépkedett az utolsó torony bástyáin, majd az Angyal is megjelent és nyomatékosan mondott valamit… Aztán Sonja is felért a torony ingó bástyájára, ott állt Simon Templar és a kapitány mellett. Amikor fellépett a sima deszkára és a tengeri szél megsimította arcát, a torony illúziója eloszlott; már látta a hajó sötét tömegét, amint a fekete hullámokon suhan, melyek már nem voltak végtelen messzeségben. A fekete víztükör felett arany szőnyeg vezetett a hold felé. A kapitány vállat vont.

– Ha ragaszkodik hozzá…

– Így kell lennie.

A holdfény megcsillant egy revolver tompa acélján, amely gazdát cserélt, aztán egy fényesebb fém villanását látta, és a kapitány meglepetten rezzent össze.

– Csendesen! – figyelmeztette az Angyal.

A kapitány azonban ostoba volt. Egy pillanatig mozdulatlanul állt, aztán előrelendült… Az Angyal acélos ujjai torkon ragadták… A lány önkéntelenül behunyta a szemét. Szövet suhogását hallotta, az izmok dühödt remegését, aztán távolabb a hajótól, a víz felől fojtott zokogás-féle hangzott… csobbanás… csend… Ismét kinyitotta a szemét és látta, hogy az Angyal egyedül van. Foga fehéren villant.

– Most már az összes felesége özvegy – mondta szelíden. A lány megborzongott.

A parancsnoki hídon lépések koppantak, a kormányfülkéből kiszűrődő fénysávban egy ember állt és bizonytalanul nézett körül. Az Angyal áthajolt a korláton és a tenger felé pillantott.

– Nézze!

Az Angyal intett, de nem fordult meg. A tengerésztiszt közeledett. Áthajolt a korláton és lepillantott, de Simon hátralépett. Felemelte a kezét, majd kékesfekete villanással lecsapott. A tompa csattanás hangja roppant barátságtalan volt.

– Kettő – jegyezte meg az Angyal hűvösen. A tiszt némán dőlt neki a korlátnak. – Már csak a főkormányos maradt. Ki állítja, hogy a kalózkodás nem könnyű mesterség? Várjon csak, mindjárt megmutatom…

Elsuhant, mint egy kísértet, de a lány nem mozdult. Látta, ahogy Simon belép a kormányfülkébe, aztán árnyéka eltakarta a világos ablakot. Sonja visszafojtotta a lélegzetét, biztosan elhaló kiáltást hall majd – harmadszorra nem lehet ilyen szerencséjük!… De nem hallott semmit. Simon megint felbukkant, a nevén szólította és a lány hipnotizáltan a kormányfülke felé indult. Egy férfi hevert a padlón, Sonja igyekezett nem rá nézni.

– Ehhez képest a borsópucolás nehéz munka – mormolta Simon vidáman, aztán észrevette, hogy a lány milyen sápadt. – Sonja! – szólította meg szemrehányóan. – Csak nem neheztel, hogy egy kicsit eljátszadozom a rosszfiúkkal?

– Igazán nem. Nézze – kinyújtotta a kezét, cseppet sem reszketett –, csak nem szoktam meg annyira, mint maga.

– Majd hozzászokik – kuncogott az Angyal. – Meglepő, hogy milyen hamar megy, lassanként már meg sem tud lenni nélküle. Ha én magam nem gyakorolnék, valószínűleg kiütéseket kapnék és nekilátnék verseket írogatni… Tudja, szívecském, magának is valami tennivalót kellene keresni. Gondolja, hogy elboldogul a kormánykerékkel, amíg én mással leszek elfoglalva?

Ledobta szakállát és szemüvegét, a kalap és a kabát is a sarokba repült. A lány visszaemlékezett, amikor az Upper Berkeley Mews-i lakásban hasonló átváltozást hajtott végre, s azt a légkört is érezte, amelyben ez a bűvészmutatvány lezajlott. Az Angyal éppen úgy mosolygott, vidám volt és fölényes, könnyed nemtörődömsége eloszlatta a lány kétségeit.

Sonja is elmosolyodott.

– Ha ugyanolyan a kormány, mint apám jachtján…

– Ugyanaz a gyártmány… Hát akkor ezt magára bízom, kislány. Tegyen egy széles kört, forduljon meg, aztán egy hajszálnyira délre tartson a dél-délkeleti iránytól. Ránéztem az iránytűre, mielőtt ezt a tengerész urat elhelyeztem volna a köpőcsésze mellett, s úgy számítom, ha ezt az irányt tartjuk, körülbelül oda jutunk vissza, ahonnan elindultunk. Megértette a dolgot?

– Hát maga hová megy?

– Nos, a harmadtiszt e pillanatban még eszméletlenül hever odakinn és Sósvíz Sámuel a köpőcsésze alatt szintén életben van még, így sokkal boldogabb lennék, ha tudnám: nem lesznek veszélyesek ránk nézve, ha magukhoz térnek. Nem akarom a vízbe hajítani őket, mert szeretem a homárt, és tudja, hogy milyen jó étvágyúak, de azt hiszem, találok valahol néhány kötelet, és egyelőre az is megfelel.

– És ha valaki bejönne – tudna kölcsönözni egy revolvert?

– Persze. – Át is adta. – Ez a megboldogult kapitányé volt. Amíg nyugodtan viselkedik és nem engem puffant le tévedésből, minden rendben lesz… Készen áll, kislány?

– Kész vagyok.

– Nagyon jó. Hamarosan itt leszek. – Vállára vette az eszméletlen kormányost és megérintette a kormányt markoló hűvös kis kezet. – Halihó! – mondta mosolyogva és kisuhant a fülkéből, mint egy szellem.

4.

A kormányost letette a harmadtiszt mellé és gyorsan sietett a felső fedélzetre. Elegendő mennyiségű kötelet talált, levágott belőle annyit, amennyire szüksége lehetett. Útközben ismét bement a kabinba, ahol a lányt megtalálta, és a függöny mögötti kis hálószobából kölcsönvett két törölközőt. Eddig könnyen ment a dolog. Nesztelenül osont vissza a parancsnoki hídra, gyorsan megkötözte a két eszméletlen férfit és betömte a szájukat, közben a következő feladat részleteit mérlegelte, ez nem lesz ilyen egyszerű. Amikor áldozatai olyan alaposan megkötözve feküdtek előtte, mint a bibliai Abednego, mielőtt a tüzes kemencébe vetették volna, az Angyal visszament a felső fedélzetre, anélkül, hogy benézett volna a lányhoz.

Az imént már észrevette a katalógus legfontosabb ajánlatát, a csónakot, amellyel a hajóra szállították Sonja Delmart. Még mindig ott függött a hajó oldalán, nyilván másnap akarták rendesen elhelyezni, s ami még fontosabb, a kötélhágcsó is ott lebegett a vízfelszín felett.

– Micsoda lusta, fegyelmezetlen banda – mormolta az Angyal. – De én nem teszek panaszt!

Ha nem ilyen rendetlen a legénység, sokkal nehezebb lenne a dolga. Még így sem lesz könnyű: de amikor a hídon ártalmatlanná tette a tiszteket, arra gondolt, hogy nem kell különösebb kellemetlenségeket felidéznie a Salthambe való visszatéréskor, s egy leleményes, ráadásul izmos férfi ki tudja zárni a hajó legénységét a halál-vagy-győzelem futam lehetséges indulói közül. Ezen munkálkodott az Angyal és elégedetten várta a bekövetkező jó mókát. Óvatosan leengedte a mentőcsónakot, addig eresztette a kötelet, amíg a csónak már csak egy méternyire volt a víztől. Aztán, egy másik csónak kötelét a válla köré csavarta, majd lemászott. A kötél egyik végét a mentőcsónakhoz erősítette, a másikkal a kezében visszamászott a főfedélzetre, majd a hágcsó mentén továbbhúzta és egy, a vízfelszín közelében lévő vasrúdhoz kötözte. Visszatért a felső fedélzetre és előbb óvatosan, majd egyre gyorsabban újabb kötélrészt engedett le. A kötélzet recsegett-ropogott s a csónak végre olyan csattanással ért le a tengerre, hogy e zaj a halottakat is felébreszthette volna. Ám az Angyal nem hallott és nem látott senkit, valószínű, hogy a legénység jó mélyen alszik a kajütökben, ha csak egy gépész vagy valaki más fejébe nem veszi, hogy feljön friss levegőt szippantani a fedélzetre… De különben is: a tét dupla vagy semmi, s az Angyal vakmerően lazította tovább a kötélzetet. Áthajolt a korláton és látta, hogy a csónak ott lebeg a hágcsóhoz erősített kötél végén. Megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Hála Istennek! – fohászkodott és így is gondolta.

Másodszor is lemászott, hogy a féktuskókat kihúzza. A könnyű mentőcsónak veszedelmesen bukdácsolt a hajó oldalvizén, de az Angyal újra elégedetten állapította meg, hogy leeresztéskor nem sérült meg, és a himbálózás ellenére sem került víz a belsejébe. Felfelé menet ismét megállt a főfedélzeten, pár másodpercen át mozdulatlanul hallgatózott, de semmi gyanús neszt nem érzékelt. Visszatért a felső fedélzetre, s most következett a munka legnehezebb része, ismét lemászott a hágcsón, be kellett húznia a vontatókötelet, addig, amíg a csónak elég közel nem ért a hajóhoz úgy, hogy a hágcsó legalsó fokáról könnyen el lehessen érni. Minden izma megfájdult, mire befejezte, de a csónak ott lebegett a hajó oldala mellett, Simon tengerészhez méltó csomóval erősítette meg a kötelet. Aztán visszament a parancsnoki hídra.

„Furcsa kaland ez a nóta,

Szende leány s bátor legény…”

Csendesen dúdolta a dalt, amikor belépett a kormányfülkébe, s a lány revolverének csövébe nézett.

– Tegye csak el, drágám – nevetett. – Szeretem, ha épségben van a mellkasom, és maga veszedelmesen szorítja a ravaszt.

– Mit csinált ilyen sokáig?

– Előkészítettem a távozásunkat. Nagy lármát csaptam?

– Nem is tudom… nekem szörnyű robajnak tűnt…

Simon elmosolyodott és elővette cigarettatárcáját.

– Szerintem is fülsiketítő volt – jegyezte meg. – De azt hiszem, más nem vette észre.

Rágyújtott, majd átvette a kormánykereket a lánytól és röviden elmesélte, mit végzett.

– A maga módján valóságos remekmű lesz ez a szökés. Olyan közel visszük a vén lélekvesztőt a parthoz, amennyire csak merjük, aztán visszafordítjuk, mi pedig elszelelünk. A következő őrségváltásnál kiderül, hogy mi történt, de addigra a bárka már az Északi tengeren hajókázik a saját akaratából, és a fiúk nem fogják tudni, hogy jönnek-e vagy mennek. A mindenit, nem adna legalább két évet az életéből, hogy hallja, mit mondanak?

A lány egy széket húzott oda és leült a férfi mellé. Most már határozottan érezte, álmodik. Szinte hihetetlennek látszott, hogy ilyen rövid idő alatt ennyi minden történhetett.

– Mit gondol, mikor érünk vissza?

– Számítok rá, hogy egy órán belül meglátjuk a szárazföldet. És aztán – szórakozhatunk!

Mosolygó szeme a lány arcát fürkészte és leolvasta róla a kétkedést, melyet Sonja nem tudott kiűzni gondolataiból. Az Angyal felnevetett, nevetéséből az a kisfiús öröm csengett ki, ami átsegítette minden kalandon, melybe a sors akaratából belekeveredett.

– Csak azt akartam mondani, hogy szép az élet – jegyezte meg, s a lusta nevetés mint napsugár táncolt a hangjában. – Parancsoljon, Sonja… gyújtson rá és meséljen. Rengeteg időnk van!

KILENCEDIK FEJEZET

melyben Simon Templar a szárazföldet kémleli és kiváló prófétának bizonyul

A különös utazás során inkább az Angyal beszélt. A kormánykerék mellett állt, a nyitott ajtón át besüvített a szél és meglibegtette a nyakkendőjét, széles vállára rávetült a fény, barnára sült arca vonzóbbnak, vakmerőbbnek és fölényesebbnek látszott, mint valaha.

Sonja olyan közel került hozzá, amennyire más módon soha nem történhetett volna. Nem mintha az Angyal túl sokat mesélt volna magáról – túlságosan széles volt az érdeklődési köre ahhoz, hogy egyhangúan társaloghasson –, de egyénisége kétségtelenül áthatott minden témát, amelyről szó került, bármilyen könnyedén érintette is a dolgot. Arról beszélt, amihez értett, ami érdekelte és amit ő maga tapasztalt. Mesélt a távoli tájakról, ahol megfordult, a gonoszokról, akikkel találkozott, a félelmetes kalandokról, amikben részt vett – s ez még korántsem volt részletes önéletrajz, inkább csak kaleidoszkóp, egy furcsa, csodálatos élet egyes mozzanatai, amelyeket úgy terített a lány elé, ahogy senki más nem tudta volna megtenni; tréfás megjegyzések és jó bemondások fűszerezték az elhangzottakat. Az összefüggéstelen emlékek apró szilánkjaiból építette fel Sonja a férfi képét.

Valóban, Simon sokat mesélt a lánynak pályafutásáról, s még többet az ábrándjairól, amelyeknek sokat köszönhet. Sonja okos nő volt, e fantasztikus tények lényegéből megjelenített egy látomást… az újraszületett D'Artagnant látta benne, aki ezúttal kard nélkül járja a világot.

– Látja – szólalt meg az Angyal – én elég bolond vagyok, ahhoz, hogy higgyek a romantikában. Halálra untam ezt a kort… belefáradtam abba a berozsdásodott valamibe, amelyen az emberek a fejüket törték, könyveket írtak róla és Életnek nevezték. Nem érdekelnek a fecsegő epilepsziások, az ostoba nimfomániások, és a vérszegény művészek Üzenetei, nem akarok találkozni velük. Ha egyáltalán észreveszem őket, hányingerem támad. Az élet üzenete számomra csak a ragyogó élet kihívása, ami nem azt jelenti, hogy az ember a trágyadomb tetején csúszkálva a vacak kis gátlásairól csahol. De arról sincs szó, hogy feltegye a lábát a kandalló párkányra, kenetesen boldog arcot vágjon, Istent pedig egy musicalben szereplő káplánnak vagy pedig Aimé Semple McPhersonnak képzelje. Az élet azokat a dolgokat jelenti, amelyekkel őseink elégedettek voltak, bár gyermekeik olyan átkozottul kifinomodottak lettek, hogy valóban azt hiszik: felmenőik sokkal „rendesebbek” lettek volna, ha lelkük hegeit vakargatják ahelyett, hogy lármás, közönséges dolgokat művelnek. A harcra, gyilkosságra, hirtelen halálra gondolok, a sok jó sörre és arra a tökéletes érzéketlenségre, ahogyan végeztek a gonoszokkal. A hátborzongató ponyvaregény tisztességes, becsületes irodalmi műfaj, mert olyan dolgokkal foglalkozik, amiknek helyük van egy férfi gondolataiban – lovagiasságról, bajba került hölgyekről és az erény diadaláról szól; a végén lemészárolják a gazfickókat, s közben meg folyton verekednek. Talán nem élethű ábrázolás, pedig annak kellene lennie, s ezért a legjobb olvasmány… ha már az emberek cselekvés helyett egy könyvbe kell temetkeznie. De én jobban szeretek tenni valamit…

Más dolgokról is beszélt a lánynak, Sonja agyában egyre tisztábban jelent meg a látomás: hősies lázadás a körülmények ellen, óriási, lázas türelmetlenség, amely fellázad a hétköznapok szürkesége, a fojtogató, lélekölő unalom ellen. Különös hit és kockázatvállalás… melyben nyoma sem volt a keserűségnek, inkább vidám fatalizmus volt, az elveszett ügyek bajnokáé, aki mosolyogva harcol…

– Persze – mondta az Angyal – így az ember törvényenkívüli lesz, nemcsak a valóságban, hanem a szellemében is. De megéri. Hiszen a törvényen kívül álló ember a legnépszerűbb figura az irodalomban. Nem Robin Hood-e minden kisdiák példaképe? S van valami oka annak, hogy az emberek miért rajonganak éppen ezért vagy azért – ez talán az emberiség egyik legalapvetőbb ösztönével magyarázható. Hogy miért? Ugyanazért, amiért Ádám beleharapott az almába, hiszen az ember sajátja, hogy megszegje a törvényt, mert nincs igazi különbség egy jogos akadály legyőzésének izgalma és egy jogszabály tilalmának megszegése között. Az embernek azért van lába, hogy a földön járjon, s ezért, örökségének isteni átka miatt, nem azok közül választja hőseit, akik mindenkinél ügyesebben lépkednek, hanem azok sorából, akik utat törnek egy másik elembe és felszárnyalnak a levegőbe. Éppen így az ember számára ősei, a Mindenható után szabadon, erkölcsi korlátokat állítottak fel, ezért titokban és igazán azokat csodálja, akik dacolnak ezekkel a tilalmakkal. Maga is szeretné megtenni, de nincs hozzá bátorsága, ezért élvezi az ellenszegülést, még ha valaki más is teszi helyette. De hasonlítsa össze ezt az élvezetet magának a törvényszegőnek a boldogságával, aki azért választja ezt az életmódot, mert szereti, s nagyobb, szépen termő gyümölcsöskerteket rabol ki szerte a világon. Ilyenekről álmodozhatott, amikor szurtos kölyökként tollat tűzött a sapkájára.

– Igen, de mi a vége?

– A vége? – kérdezett vissza az Angyal. Tekintete a messzeségbe révedt, arcán vakmerő mosoly derengett. Hát…

„Milyen jutalmat tartogat a sors minden nemességért?

Azt, amit a hősies szívek gyakran nyernek el:

becsületet, egyetlen barátot, kínszenvedést, korai halált.”

És mégis… nem hiszem, hogy ez csekély ellenszolgáltatás… Emlékszik, amikor Norman Kentről meséltem magának? Amikor visszajöttem Angliába, megkerestem a sírját és ezeket a sorokat vésettem a sírkövére. Tudja, gyakran eszembe jut: büszke lennék rá, ha az enyémen is ez állna, úgy, hogy kiérdemeltem.

Képes volt így beszélni, amikor friss vér tapadt a kezéhez és szívében újabb gyilkosságra készült! A lány egy pillanatig úgy érezte, ez nem lehet igaz – itt ül a férfi mellett, hallgat és nem borzad el az önelégült álszenteskedéstől. De így volt. S ugyanakkor tudta, hogy ez a vád nem állja meg a helyét, a férfi egyszerű őszintesége éppen olyan természetes volt, mint a szavait kísérő mosoly.

Beszélgettek… Az Angyal olyan világot tárt fel Sonja előtt, amelynek létezéséről eddig fogalma sem volt, a ragyogó színek és a csodálatos középkori örömök világát. A varázslatos szavak nyomán ő is olyannak látta, mint Simon Templar – gazdag romantikának, amely nem függ köpönyegektől és ingfodroktól és más díszes külsőségektől, vad szenvedélyek, komor veszedelmek, ábrándos hűségek játékától. Mesét hallgatott, amelyet egy ember megálmodott, s az valóra vált. Gawain ott állt a Grál előtt, Bayard a Gargliano hídján, Roland Spanyolhon kapujában – s mindezt az a hit szőtte át, amiről azt hitte, mindörökre meghalt; tündérarany fonal, amely megnemesített mindent, amit csak érintett. Az álomképek felcsillantak a lány előtt, és meg többet is láthatott volna, de hirtelen megtorpant, pedig olyan könnyen lépést tartott az Angyal szárnyaló gondolataival. Sonja észrevette, hogy a férfi szándékosan kihagyott egy lépést, s ezt nem hagyhatta szó nélkül.

– Igen, de vannak más dolgok is… a maga életében. Még Robin Hood is kénytelen volt elismerni.

– Marianra gondol?

– Roger mesélt róla. Megkérdeztem.

– Patríciáról?

– Igen.

Az Angyal tekintete végigsiklott a parányi fülkén, de nem nézett ki az ablakon.

– Patrícia – megtörtént. Egy kaland során találkoztunk, aztán velem maradt. Többet jelent nekem, mint bárki gondolhatná.

– Szerelmes belé?

Az Angyal megfordult.

– Szerelem? – mondta lágyan. – Mi az a szerelem?

– Magának tudnia kellene.

– Már töprengtem rajta.

Úgy tűnt, már túl hosszú ideje beszélgetnek.

– Sohasem volt szerelmes? – kérdezte a lány.

Az Angyal felhúzta a kabátujját és elgondolkodva nézett az órájára.

– Már közeledünk a parthoz – mondta. – Átvenné a kormánykereket drágám, amíg én lemegyek és körülnézek?

2.

Néhány percig távol volt és amikor visszatért, mintha más ember lépett volna be a fülkébe. Alapjában véve nem változott meg, talán még jobban hasonlított önmagára, mint valaha. Az Angyal volt, akivel Sonja először találkozott, angyali mosollyal, angyali külsővel, angyali pajzánság csillogott a szemében, de egész angyali mivolta valahogy elkülönült a férfitől. A lány egy szívdobogtatóan heves villanás alatt megértette, miért…

– Az apja jachtján nem szoktak őrséget állítani? – érdeklődött az Angyal. – Vagy éjszaka nincsenek szolgálatban?

– Nem is tudom.

– Nos, ezen az átkozott bárkán úgy látszik, ez a szokás. Az ördög vigye el, hát nem megfeledkeztem a csibészről?

– Biztosan meghallotta, amikor leeresztette a csónakot.

Az Angyal megrázta a fejét, és boldogan elvigyorodott.

– Nem hallott semmit! Sokat köszönhetünk ennek a rendetlen bandának. Biztosan elaludt, különben már rég tudomást szerzett volna a dologról. De később felébredt, láttam, hogy cigarettára gyújt, amikor kimentem a hídra. S a dohányzás igen jó ötlet volt tőle, mert olyan biztosan láttam a szárazföldet, mint az is biztos, hogy púp van a teve hátán… s pár perc múlva neki is észre kellett volna vennie.

– Most mit csinálunk?

– Most már semmit, kedvesem – nevetett Simon és a lány nem kérdezett tovább.

Simon nekitámaszkodott az iránytű dobozának, cigarettát vett elő és fellobbant öngyújtójának lángja. A kaland ismét magával ragadta, a lány észrevette minden jelét. Az a kis közjáték, amelyről beszámolt, apróság volt, de megbillentette a mérleg nyelvét. Bár nyugodtan, lustán támaszkodott az iránytű dobozához, a lazításban fojtott erő és fenyegetés rejlett. Nem színészkedett, a lesben álló leopárdra emlékeztetett, ajkának vonala, a tiszta szemekben bujkáló mosoly bizonyították, hogy felkészült a küzdelemre.

Aztán kiegyenesedett, úgy pattant fel, mint az acélrugó. A lány vállára tette a kezét.

– Jöjjön ki és nézze meg.

Sonja kiékelte a kormánykereket és követte a férfit.

A szellő hűvösen, cirógatóan simította végig a haját, mint valami tengeri sellő lehelete, suttogott a kötélzet között, szelíden susogott a hajó zúgása mellett. Az égen áttetsző ezüstporral hintett, bíbor fátyol lebegett, a csillagok felé nyúló árbocok fölött a hold sápadt fénye vibrált, s ez tükröződött a tarajos hullámokon is. Előttük, jobb oldalon, ahogy az Angyal megjósolta, a szárazföld sötét vonala emelkedett ki a tengerből…

Az Angyal hangja kissé megremegett a boldogságtól.

– Most már rövidesen megkezdődik a móka… Kíváncsi vagyok, vajon valamennyien lefeküdtek-e és ágyukban álmodoznak a holnap reggeli lapokban olvasható gyászjelentésemről… Tudja, milyen bájos találkozás lenne, ha a Szépfiú rikító csíkos pizsamában és rózsaszínű papucsban fogadna minket! Biztos vagyok benne, hogy a Szépfiú csíkos pizsamát visel – jelentette ki határozottan.

A lány nem kérdezhette meg, hogy a férfi miért tartja a csíkos pizsamát a gonoszok elengedhetetlen kellékének. Sir Isaac Lessing is kedveli e csíkos öltözéket. A nyáron együtt töltöttek egy hetet az ascoti lóverseny idején egy vidéki kastélyban, s találkozott vele amikor éppen kilépett a fürdőszobából…

– Nem aggódik Rogerért? – kérdezte hirtelen.

– Egy kicsit… Remek fickó, magam tanítgattam.

– Ugyanúgy gondolkodik, mint maga?

– Az életről alkotott véleményére kíváncsi?

– Igen.

Simon a korlátnak támaszkodott és a lassan felbukkanó szárazföldre nézett.

– Nem tudom – felelte. – Vigyen el az ördög, ha tudom… Persze, én vittem bele mindenbe, de nem volt nehéz dolgom. Legalább volt mit csinálnia. Aztán összekerült egy lánnyal, ez befejezte volna a kapcsolatunkat, de a lány csúnyán elhagyta. Ettől kezdve – talán megérti – még hevesebben vetette bele magát az ügyekbe. És nem mondhatom, hogy nem örültem, amikor visszajött.

– Azt hiszi, maga mellett marad?

– Sosem kérdeztem meg, kedvesem. Nem kötöttünk szerződést, ha erre gondol. De azt tudom, hogy ebből a játszmából legfeljebb dinamittal lehetne kigolyózni és ez a másik ok, hogy nem aggódom érte különösebben ma éjszaka. Tudja, valamikor Norman, ő meg én voltunk a Három testőr… és azt hiszem, Roger legalább annyira szeretne Mariusszal szembenézni, mint én…

– Meg akarja ölni Mariust?

Az Angyal cigarettájának vége felparázslott, mélyet szívott belőle, majd szelíden a lányra nézett.

– Persze – mondta egyszerűen. – Miért ne?

Sonja Delmar nem válaszolt, a part felé fordította arcát. Szavak izzottak az agyában, szeretett volna felkiáltani, de elszorult a torka. Az Angyal figyelmeztette, s ezt csak egy bolond nem vehette komolyan. „TILOS A BEMENET!” – mutatta a tábla. S a férfi nem is egyszer, hanem kétszer is szelíden elterelte a tilosból, még mielőtt konokságában kierőszakolta volna az erélyesebb eljárást. S mégis olyan könnyedén és őszintén törte meg a feszültséget, akár az egész varázslatos hangulatot, s most már valószínűleg ki is vetette agyából az egészet. Nem tudott mogorva lenni, nem tudta elfojtani az őszinteségét, finoman harmadszor is értésére adta a lánynak, hogy semmi keresnivalója nincs Roger életében, és Sonja nem volt elég merész ahhoz, hogy ismét felvesse a kérdést.

3.

A hajó a sötéten csillogó, fémes hullámokon át haladt előre, az Angyal öngyújtójának lángja ismét fellobbant. A szélzúgásban alig hallatszott halk nevetése.

– Ha be akarja púderezni az orrát, Sonja – mormolta – akkor itt az idő. Azt hiszem, pár perc múlva odébbállunk. Nem akarom egészen az ajtóig vezetni ezt a gondolát, fogalmam sincs róla, milyen itt a partvidék és átkozottul kellemetlen lenne, ha éppen a válságos pillanatban zátonyra futnánk.

– S még akkor sem tudjuk, hol értünk partot – mondta a lány.

– Nos, nem számítok arra, hogy száz mérfölddel odébb találjuk magunkat, s a legközelebbi útjelző tábla alapján tájékozódunk… Hála Istennek! Tudja, kislány, azt hiszem, hogy ha megérkezünk, Marius éléskamrája jobban érdekel majd, mint a pizsamája…

Annyi más dologra kellett gondolnia, hogy csak most döbbent rá, átélt egy meglehetősen mozgalmas napot, s csupán reggelizett és egy szendvicset evett a vasútállomáson. S ha az Angyalnak támadt egy ötlete, nem kellett hozzá segítség, hogy meg is valósítsa. Fürkésző pillantást vetett a szárazföldre, majd elindult, hogy felkutassa a hajó konyháját. Néhány perc múlva visszatért a hídra, zsebei tömve voltak, mindkét kezében jókora szendvicset tartott. Az utolsó percben érkezett – sokkal gyorsabban közeledtek a part felé, mint gondolta.

– Tessék, gyermekem, aztán indulás – hadarta. – A zenekar már fel van hangolva, rövidesen elkezdhetjük a szimfóniánkat. – Elvigyorodott, a lány kezébe nyomta a szendvicseket. – Induljon lefelé a hágcsón, szépségem, és kezdjen harapdálni ezekből; rögtön jövök, csak rögzítem a kormányt.

– Oké, Simon…

De mégsem indult rögtön. Csak állt és a férfit nézte a csillagfényben. Az Angyal hallotta gyors lélegzését és zavart kérdés formálódott az agyában, már-már kimondta, de mielőtt megszólalhatott volna, a lány ajka könnyedén végigsimított a száján. Aztán egyedül maradt.

– Köszönöm, Sonja – suttogta. Tudta, hogy senki sem hallhatja.

Aztán gyorsan visszament a kormányfülkébe, megragadta a kerék fogantyúit és rögzítette őket. Megint visszaemlékezett a dalra:

„Szende szűz nem akar várni;

Bár még csak tizenhat éves,

Oltár elé akar állni.

Bár az oltár kriptasír lesz…”

Az Angyal gúnyosan elmosolyodott.

Egy darabig ismét megpörgette a kormánykereket, aztán kilépett a hídra. A part egyre közelebb volt. Visszasietett a fülkébe és most hosszabb ideig tartotta a kormányt, majd kinézett, a part a hajó tatja mögött húzódott. Hálát adott az egeknek, miközben ismét kiékelte a kormányszerkezetet. A híd jobboldalán heverő kormányos és a harmadtiszt már eszméletre tértek. Dühös tehetetlenséggel fészkelődtek, az Angyal megállt előttük és csúfolódva meghajolt.

– Bon soir, mes enfants – mormolta. – Adják át üdvözletemet Mr. Vaszilovnak.

Végigszaladt a felső fedélzeten, majd odaért a lenti kabinhoz. Csak pár másodpercet időzött ott, aztán tovább rohant a főfedélzetre. Most, hogy a hajó újra a nyílt tenger felé tart, minden másodperc számít, mely újabb unalmas evezés fárasztó feladatát jelentette volna az Angyalnak, aki, hogy elkerülje a terhes feladatot, a villámnál is gyorsabban száguldott a kötélhágcsó felé.

A lány ott várta.

– Sikerült betöltenie a fájdalmas űrt, drágám? Hát akkor álljon ide és készüljön fel az ugrásra, amikor jelt adok. Semmiség az egész… de ne veszítse el a fejét, mert nem tudom a csónakot örökké tartani.

Letérdelt, átkarolta a korlát alsó részét, majd megragadta a vontatókötelet. Lassan húzta a csónakot a vasrácshoz, amelyen álltak, addig, amíg csak egy lábnyira volt a hajó oldalától.

– Most! – sziszegte az Angyal összeszorított fogakkal és a lány ugrott.

Az Angyal látta, hogy a csónak megbillen az erős hullámzásban, Sonja megbotlik, visszafojtotta a lélegzetét, de a lány jó helyre huppant, éppenhogy a csónak oldalán belül, félkézzel a peremet markolta, a másik a vízben lógott. Figyelte, amint a lány hátra kúszik, aztán elengedte a kötelet, begombolta a kabátját és könnyedén utána ugrott.

Az egyik evező megütötte a térdét, majdnem elesett, de sikerült megtalálnia az egyensúlyát és tőre megvillant a kezében. Egyszer, kétszer vágott a feszülő kötélre, amely tompa pengéssel szakadt el. A hajó oldala mintha nekilendült volna, óriási mozgó falként suhant el mellettük.

– Halleluja! – szólalt meg áhítatosan az Angyal.

Az átszállás vidám manőver volt, a maga szerény módján; úgy zajlott le, ahogy számított rá, bár nem volt hajlandó előre aggódnia miatta. S az eredmény ez esetben igazolta elképzelését.

Vidáman intett a lánynak és előrekúszott. Mintha egy megbolondult mozgólépcsőn igyekezett volna céljához, egyre csak visszacsúszott. Végre elérte az evezőket, a hajó sötét tatja ekkor suhant el mellettük, olyan közel, hogy kinyújtott kézzel elérhette volna. A törékeny lélekvesztő felágaskodott és éles csattanással zuhant alá a hullámvölgybe. Finom tajték csapott az arcukba.

– Jót tesz az arcbőrnek! – nevetett az Angyal és belemártotta az evezőket a vízbe.

A mentőcsónak megperdült, simább vizekre siklott. Az Angyal néhány erős evezőcsapással véget vetett az izgalmas pillanatoknak.

– Bravó…

Az Angyal az evezőkre támaszkodott, míg a törékeny vizijármű viszonylagos egyensúlyba került, óvatosan letörölte a sós tajtékot az arcáról. A lány válla fölött figyelte az elhaladó hajó árnyékos tömegét, amely hatalmas szörnyként suhant a messzeség felé. Gépeinek egyenletes lüktetése egyre halkabb lett, s rövidesen elnyomta a partra verődő hullámok moraja…

Az Angyal előre nyúlt, felemelt egy megviselt szendvicset a lány öléből és elégedetten beleharapott.

– Minden oké, kislány?

– Minden rendben van, nagyfőnök.

– Bátorság! – Az Angyal lelkes optimizmusa kicsendült a hangjából. – És most foglalkozzon a vitaminokkal, drágám, amíg én Kharón szerepét játszom. Üres gyomorral nem sokat ér az ember és ez a buli csak most kezdődik!

Az Angyal tele szájjal újra megragadta az evezőket.

4.

Jó húsz perces kemény evezés után értek el a partra, s az Angyal ezt az éjszakai munkát is vidáman végezte. Mély és tartós elégedettséggel forgatta az evezőket, érezte, hogy izmai sima ritmusban feszülnek meg, s az a tény, hogy egy mentőcsónak legénysége általában nem egy evezősből szokott állni, semmit sem vont le élvezetéből. Ez az éjszaka nem tartozott az átlagember vágyálmai közé, de az Angyal nem panaszkodott. Általában szeretett mindent egyedül csinálni, s ha a körülmények úgy hozták, hogy egymaga töltse be egy rezesbanda szerepét, máris kész volt belemelegedni a helyzetbe. Így aztán nagy örömmel evezett, és amikor a csónak csikorogva partot ért, testének minden porcikájában új erő boldog lüktetését érezte.

– Erre, szívecském!

Felállt a csónak orrában. Szerencsére a part meredek volt, amikor a hullámverést figyelte, rájött, hogy egyetlen ugrással a szárazon köthet ki. A lány követte. Amikor lába a kavicsot érintette, az Angyal felemelte, hogy az előretörő hullámok elől biztonságba helyezze. Majd csípőre tett kézzel megállt mellette.

– Megjött a tengerész, hazatért a muriból… És most előre, vár az Everest!

Megfogta a lány karját és átvezette a kövek között. Előttük alacsony falféle emelkedett. Könnyedén átemelte Sonját, majd egy pillanat múlva maga is követte, aztán felnevetett.

– Szent Kleofás! Ez vitathatatlanul a mi esténk!

– Miért? Tudja, hogy hol vagyunk?

– Ezt nem tudnám megmondani. De az biztos, hogy nem kell hegyet másznunk. Indulás, Sonja!

A tengerparti lejtő ott vált meredekebbé, ahol álltak. De csak törpe bokrokkal benőtt, szelíd lankák emelkedtek előttük. Lassan, de kitartóan kapaszkodtak felfelé. Az Angyal különleges érzékkel találta meg az utat a sziklák és a bokrok között. Talán ötven lépésen át a lejtő meredek volt, s vigyázniuk kellett, hová lépnek, de aztán fokozatosan enyhült egészen a gerincig. Most már füvön lépkedtek…

A domb tetején, egy félig bedőlt kerítésnél megálltak, a lány kifújta magát.

Nyolcvan lábnyira alattuk, a tenger olyan volt, mint valami fekete bársony, amelyet a világ mélyére terítettek, a kelme felett két fénypont mozgott – a hajó árboclámpásai, a hajóé, amelyről megszöktek. A partot áthatolhatatlan homály borította. A mögöttük lévő táj ismét emelkedni látszott, a távolban újabb domb tűnt fel, amelynek legtávolabbi hajlatán egyetlen magányos fénypont világított.

– Ahol ház áll, ott útnak is kell lennie – vélekedett az Angyal. – Talán már előbb is találunk utat, de mindenesetre arrafelé kell indulnunk. Mehetünk?

– Persze.

Az Angyal könnyedén karjába vette a lányt és átemelte a kerítésen. Egy pillanat múlva egymás mellett lépkedtek.

Az Angyal jókedve átragadt a lányra is. Úgy érezte, hogy benne is feltámad a kalandvágy, épp úgy, mint a másikban. A józan ész tovatűnt, Simon fantasztikus öröme vette át a helyét. Sonja rápillantott karórájának világító számlapjára, és elámult, hogy mennyi az idő. Csak most kezdett ráébredni, mennyit is élt át egy nap és két fél éjszaka alatt, s ez elkábította. Az óramutató négyszer járt körbe, s ez a negyvennyolc óra most az örökkévalóságot jelentette; egész élete felgyorsult, szellemileg, érzelmileg egyaránt és az események elképesztő irama cseppet sem lepte meg azt a Sonja Delmart, aki néhány nappal ezelőtt még halálra rémült volna mindezektől.

A magas fű zizegett a bokájuk körül. Mélyedésbe jutottak, majd ismét felkapaszkodtak, egy sövényhez értek, de az Angyal megtalálta a nyílást, olyan könnyen, mintha nappali világosság lett volna. Aztán szántóföldön baktattak át. Sonja egyszer megbotlott, de a férfi elkapta. Az Angyalnak szinte természetfölötti tájékozódó képessége volt, a következő mezőn megállította, intett, hogy kerüljön meg egy kidőlt fát, amelyet a lány nem vett észre. Újabb sövény, árok, búzaföld; egyenes utat találtak benne, a lány hallotta, hogy az Angyal letép egy maroknyi kalászt.

– Már elmúlt a vasárnap – jegyezte meg –, így nem fognak lehordani.

Sonja megint elámult az Angyal elméjén, hogy ilyen körülmények között olyan kellemes, távoli dolgokra emlékezik… a Bibliára, amely megtiltja, hogy vasárnap búzaföldön sétáljanak keresztül… Oh, Palesztina földjei!

Most egy kapuhoz értek, az Angyal könnyedén végigsimított a tetején, drótot keresett, aztán megtorpant.

– Mi történt? – kérdezte a lány.

– Ott az út!

Ha Cortez áll itt ebben a pillanatban és a Csendes-óceánra tekint, boldogsága biztos nem ért volna fel az Angyaléval.

Átvetette magát a kapun, a lány óvatosabban követte. Simon mosolyogva emelte le, majd tovább indultak. Az úthoz értek, mely valójában csak ösvény volt, de könnyebben lehetett haladni rajta. Fél mérföldön át követték a kanyargását, a lány teljesen elveszítette tájékozódó képességét. A lelkesedés, ami eddig fűtötte, kissé lankadt, ez az út, vagy inkább ösvény már sokkal prózaibb környezetre és éjszakákra emlékeztette. Úticéljuk küszöbéhez közeledtek…

Simon Templar azonban boldog volt, dúdolva lépegetett az ösvényen. Sonja hatodik érzékével megsejtette, hogy az Angyal irama felgyorsult, bár ez nem tette próbára a lány tűrőképességét. Szótlansága még fontosabbá tette jelenlétét.

Tovább mentek az ösvényen. Az Angyal hirtelen megállt, abbahagyta a dúdolást, a lány látta, hogy a dűlő egy igazi útra vezette őket. Az út mindkét szélén távíró-oszlopok sorakoztak. Simon és Sonja éppen egy kanyarnál álltak. Út volt, igazi út…

– Nem látok útjelző táblát – mondta kételkedve a lány. – Merre…

– Figyeljen csak!

Sonja feszülten hallgatózott, a távolból egy erős autómotor zúgása hallatszott.

– Ki törődik az útjelzőkkel? – vont vállat az Angyal. – Talán ez a pasas fel is vesz minket, lehetséges, hogy éppen Roger…

Ott várakoztak az út mentén. A zúgás egyre hangosabb lett. Simon előremutatott, a lány észrevette a reflektorok halvány fényét, amelyek sápadtan tükröződtek az égen, majd egy facsoportot világított meg a kocsi lámpáinak fénysugara.

– Mindjárt felszállunk a Salthambe tartó menetrendszerű járatra!

Az Angyal kiállt az út közepére. Mögötte, a következő kanyarnál sövény és fa körvonalai bontakoztak ki az erősödő fényben. Az autó zúgása erősödött. A reflektorfény végigsiklott a sövényen, aztán az úton táncolt, fura árnyékokat vetett, az Angyal ott állt a vakító fénypásztában és integetett.

Sonja hallotta a fékcsikorgást, Simon oldalt lépett, az autó elsuhant mellettük, de nemsokára megállt.

Az Angyal odasietett, Sonja Delmar követte.

– Meg tudná mondani, kérem…

– Ja!

Az egyszótagú válasz torokhangú mélységének hallatán az Angyal keze a csípőjéhez lendült, de az autóban ülő férfi már rászegezte a revolverét. Simon még idejében felfogta a dolgot.

De a lány csak egy lépésnyire állt és nála is volt fegyver. Simon felkészült a dörrenésre…

– Emelje fel a kezét, Herr Angyal!

Gúnyos diadal színezte a rekedtes hangot, és az Angyal hunyorogva a reflektor fényében végre felismerte a vezetőt. Lassan emelte a kezét és nagyot sóhajtott.

– Istenem! – mondta az Angyal, aki még szorult helyzetben sem szokott káromkodni. – A drága, öreg Hermann! Mégis csak találtunk valakit, aki hajlandó felvenni minket!

TIZEDIK FEJEZET

melyben Sir Isaac Lessing testgyakorlást végez és Rayt Marius szivarra gyújt

Roger Conway lába lecsúszott a gázpedálról és durván a fékre lépett, a Hirondel tiltakozva megfarolt, majd megállt.

– Megérkeztünk – mondta Roger komoran. A mellette ülő férfi a néhány méter távolságban lévő nagy vaskapura pillantott, mielőtt Roger kikapcsolta az autó lámpáit.

– Ez az a hely? – kérdezte.

– Igen.

– És hol a barátja?

– Ha látnok lennék, Sir Isaac, akkor meg tudnám mondani. Látta, hogy kiszálltam és kerestem az üzenetet. Megígérte, hogy ott fogja hagyni, de nem találtam semmit. Ez minden, amit tudok, kivéve… Látott már valaha olyan embert, akit hasba lőttek, Sir Isaac?

– Nem.

– Hát most valószínűleg látni fog – mondta Roger és Lessing hallgatott.

Sejtelme sem volt róla, miért kell csendben maradnia. Tudta, mindenfélét kellett volna mondania – dühös, felháborodott és hétköznapi dolgokat. Az egész úton, amióta elindultak Londonból, ezt forgatta a fejében. De valahogy mégsem szólalt meg. Egyszer, két órával ezelőtt ugyan belekezdett, amikor a második, vacsora utáni szivarjára készült rágyújtani, s ez a szűkszavú, bolond fiatalember utat tört a komornyik és az inas között s egyetlen dühödt rohammal behatolt az olajtröszt legbelső szentélyébe; megpróbált megszólalni, amikor az inas és a komornyik a tapintat és kötelesség között őrlődve a gutaütés határán tétováztak a szűkszavú bolond rájuk szegezett revolvere előtt; és mégis… Valahogy nem jutott tovább. A fiatalember bekényszerítette az autóba, s fegyverével nyomatékosítva feltárt bizonyos tényeket, amelyek mindegyike olyan megrendítő hatású volt, mint egy lórúgás. A felháborító mozaikjáték szétszórt darabjai tökéletesen illeszkedtek egymáshoz, márpedig Sir Isaac Lessing olyan ember volt, aki a kákán is csomót keres, s a legötletesebben felépített történetben is felfedezi a hibát. Most az egymásra épülő tények halmaza, bármilyen fantasztikusak voltak az alapjai, szilárdan és rendíthetetlenül állta a józan hitetlenség ciklonját, amellyel Sir Isaac ostromolta. A fiatalember bátran mesélt az Angyalról, s ez a név acélgerendák vázaként támogatta az egész építményt, kiegyensúlyozva a legkülönösebb részeit, megóvta a kérdések viharának rombolásától. A tetőpont akkor következett, amikor a beszámoló és a keresztkérdések végén a bolond fiatalember az asztalra tette a revolverét és felszólította a milliomost, hogy válasszon: Saltham vagy Scotland Yard…

– Gyerünk! – mordult fel Roger.

Már kiszállt az autóból és Lessing vakon követte. Roger már becsengetett a kapun, amikor Lessing utolérte, nem tudott jobban sietni. Lihegve állt meg vezetője mellett, figyelték, ahogy a kis házban, amely az őrbódé szerepét töltötte be, kivilágosodik az ablak. Mogorva alak ballagott át a homályos terepen.

– Ki az?

– Üzenet a hercegnek.

– Nincs itt.

– Azt mondtam, a hercegtől. Nyissa ki gyorsan, ostoba fráter!

Kulcs csikordult a hatalmas zárban, s amikor a kapu nyikorogva kitárult, Roger villámgyorsan benn termett, revolverének csövét a kapus bordáinak nyomta.

– Csend! – mondta meggyőzően.

A kapus csendben maradt.

– Fordulj meg.

A kapus engedelmeskedett. Roger a fegyver agyával gondosan kiszámított csapást mért a fejére…

– Siessen kérem – mormolta sürgetően.

Végigfutott a kocsifelhajtón, Sir Isaac Lessing kifulladva követte. A milliomos már régen nem végzett ilyen testgyakorlást, edzett atléta alakja már a múlt ködébe veszett, de Roger Conway könyörtelenül siettette. Ha már az Angyal utasításai szerint horogra kerítette a halat, meg is akarta tartani, de nem volt kedve arra, hogy kesztyűs kézzel bánjon vele. Eddig még soha nem találkozott Sir Isaac Lessinggel, de amikor meglátta, minden eddigi elképzelése szertefoszlott. Azonban olyan alapvető ellenszenvet érzett iránta, amelyet nem oszlatott el az a tény, hogy az olajmágnás nem selypített és nem raccsolt.

A felhajtó egyenesen a ház ajtajához vezetett, Roger nyílegyenesen haladt, revolverét a kezében tartotta. Csak a lépcső tetején állt meg és türelmetlenül várta, hogy Lessing utolérje. Amikor Lessing remegő lábakkal a széles lépcső aljához ért, Roger megnyomta a csengőt.

Megfeszítette izmait, súlyos léptek közeledését hallotta, Lessing zihálva állt mellette. Két retesz csattant, megcsikordult a zár, majd résnyire kinyílt az ajtó. Roger előre vetette magát…

Az ajtót nyitó férfi belebámult a revolver csövébe, majd lassan felemelte a kezét.

– Forduljon meg! – szólt Roger nyugodtan.

Amikor ismét a fegyver agyát markolta, a milliomos ott állt mellette, kemény vonásain kábult csodálat derengett.

– Bár maga is az én irodámban dolgozna – bökte ki végre. – Maga nagyon gyakorlatias fiatalember, Mr.… izé… Conway…

– Valóban az vagyok – helyeselt Roger mosolytalanul.

Valami neszt hallott a hall távoli sarkából, megpördült, nyitott ajtót látott, amelyben egy óriás magasodott. Roger felnevetett.

– Szépfiú! – sóhajtott fel boldogan. – Éppen az az ember… Éppen magához jöttünk látogatóba, Szépfiú!

2.

Marius mozdulatlanul állt – a rámeredő revolver gondoskodott erről. Roger Conway lassan átsétált a hallon. Lessing követte.

– Vissza a szobába, Szépfiú!

Az óriás vállat vont és belépett a gazdagon berendezett könyvtárszobába. A helyiség közepén ismét megfordult, most pillantotta meg Lessinget a ragyogó kivilágításban. Széles, szörnyű arca nyugodt maradt, csak kézmozdulata fejezte ki a zavart, kissé cinikus meglepetést.

– Ön is, Sir Isaac? Mivel vívta ki barátunk ellenszenvét?

– Semmivel – válaszolt Roger kedvesen. – Csak egy kicsit el akar csevegni magával, akár csak én. El a kezekkel attól az íróasztaltól, Szépfiú… majd én szólok, ha távozni akarunk.

Lessing előrelépett. Testes, de izmos férfi volt, simára borotvált álla éppen olyan szögletes volt, mint a válla.

– Azt mondták nekem – szólalt meg –, hogy a menyasszonyom, Miss Delmar itt van… vagy itt volt.

Marius felhúzta a szemöldökét.

– Ki közölte ezt önnel, Sir Isaac?

– Én – felelte Roger nyugodtan. – Ráadásul tudom, hogy igaz, mert láttam, hogy ide hozták, a mentőautóval, amelyet az Upper Berkeley Mews-re küldött érte, hiszen így szerveztük meg a dolgot.

Marius még mindig egyenesen Lessingre nézett.

– Ön elhiszi ezt a históriát, Sir Isaac? – kérdezte nyájasan; a vékony, lágy hangban fájdalmas szemrehányás árnyéka lappangott.

– Azért jöttem, hogy megvizsgáljam. Adódtak más körülmények is…

– Természetesen, Sir Isaac. Barátunk roppant ügyes fiatalember. De ha jelenlegi viselkedése és modora nem elegendő különc jellemének bizonyítására… biztosan tudja, hogy kicsoda?

– Volt olyan jó és megmondta.

Az óriás szeme meg sem rebbent.

– És még mindig hisz neki. Sir Isaac?

– Bandájának van bizonyos hírneve.

– Igen, igen, igen – legyintett Marius. – A szenzációhajhász újságok és romantikus ostobaságaik! Én is olvastam ezeket. De barátunkat még mindig keresi a rendőrség. Gyilkossággal vádolják.

– Tudom.

– S mégis önként idejött vele?

– Igen.

– Nem is értesítette a rendőrséget?

– Mr. Conway maga ajánlotta fel, hogy megteszi, de arra is rámutatott, hogy ez az ő és a barátja számára azt jelenti, be kell vonulniuk a börtönbe. Mivel voltak olyan kedvesek és megtalálták a menyasszonyomat, aligha ajánlhatom fel nekik ezt a jutalmat szolgálataikért.

– Szóval ön teljesen védtelenül jött ide?

– Nem egészen. Megmondtam a komornyikomnak, ha három órán belül nem telefonálok, forduljon a rendőrséghez.

Marius elnézően bólintott.

– És megkérdezhetem, melyek voltak azok a körülmények, amik miatt barátunk akár börtönbe is került volna, ha ön nem teljesíti a kívánságát?

– Egy háború – amibe pénzügyileg beleugrattak volna.

No, de kedves Sir Isaac! – Az óriás olyan tökéletesen tiltakozott, amilyet Roger még soha életében nem látott vagy hallott, a szavait kísérő taglejtések már önmagukban is elég kifejezőek voltak. Ez megrendítette Lessing önbizalmát. Most már kevésbé határozottan beszélt, s a következő kérdésben már benne rejlett az adandó válasz is.

– Még mindig nem tagadott semmit, Marius.

– Ezt az ön ítélőképességére bízom.

– S még mindig nem tagadott semmit, Szépfiú – szólt Roger is kedvesen.

Marius széttárta kezét.

– Ha Sir Isaac még mindig bizalmatlan – felelte előzékenyen – megkérem, hogy kutassa át a házamat. Mindjárt hívatok egy inast…

– Hozzá ne nyúljon ahhoz a csengőhöz!

– Hát ha nem engedi, hogy a segítségére legyek…

– Majd szólok, ha szükségem lesz rá.

Az óriás lekicsinylően vállat vont, majd ismét Lessinghez fordult.

– Ez esetben, Sir Isaac – jegyezte meg – sajnos nem áll módomban bebizonyítani, hogy Miss Delmar nincs e ház falai között.

– Szóval már elvitték azzal a hajóval? – érdeklődött Roger szelíden.

– Miféle hajóval?

– Értem… És az Angyallal nem találkozott?

– Senkit nem láttam a bandájukból.

Roger lassan leült egy szék karfájára, revolvert tartó keze olyan hideg és szilárd volt, mint egy sarkvidéki szikla. A ravaszon nyugvó ujja elfehéredett, Rayt Marius egy pillanatig üres tekintettel nézett szembe a halállal…

Aztán az óriás nyugodtan Lessinghez fordult.

– Láthatja Sir Isaac, hogy hevesvérű fiatal barátunk le akar lőni. Utána valószínűleg önt is lepuffantja, így hát egyikünk sem fogja megismerni az indítékait. Kár… engem nagyon érdekelt volna. Miután ez a banda valamilyen titokzatos oknál fogva elrabolta az ön menyasszonyát, vajon miért tettek ilyen durva és kétségbeesett kísérletet arra, hogy elhitessék önnel: én felelek a dologért. De lehet, hogy ez csupán körmönfont csel volt, hogy mindkettőnket csapdába ejtsenek. Ebben az esetben viszont azt nem értem, miért vádaskodik tovább, miután már elérte a célját… Nos, ezt aligha tudjuk meg, Sir Isaac. Próbáljunk meg vigaszt meríteni abból, hogy az ön komornyikja rövidesen értesíti a rendőrséget sorsunkról.

3.

Roger arcát kőkemény maszk fedte, de a fagyos nyugalom mögött két gondolat forgott koncentrikus körben az agyában, és csak ez tartotta vissza, attól, hogy meghúzza a ravaszt. Most esélye volt arra, hogy ujjának egyetlen gyöngéd nyomásával a pokolra küldje Rayt Mariust. Mégsem lőtt. Pontosan meg kellett tudnia, mi történt az Angyallal, és talán Marius az egyetlen, aki felvilágosítást adhat.

A többi dolog nem kétséges. Marius ragyogóan udvarias keresztkérdései Lessinghez kettős célt szolgáltak. Néhány perc alatt, pár mondattal Marius ártatlanul, feltűnés nélkül megkapott minden információt – hányan vannak, mi a helyzet a rendőrséggel… S ugyanekkor, a kérdések kiforgatásával, a legagyafúrtabb fegyverrel lépett fel a vád ellen – kiröpítette a gúny nyilait. Torzító lencsén át mutatott mindent, kiemelte az aránytalanságokat, rikító színeit elborította a józan ész hideg, könyörtelen fényével, s aztán még a tagadást is tagadva visszakozott és kajánul bíztatta Lessinget, hogy vonja le a maga következtetéseit…

Csodálatos volt – mindenképpen méltó ahhoz a zseniális stratégához, akire Roger olyan jól emlékezett. Fellépésének meglett az elkerülhetetlen hatása. Csúfolódó költői kérdéseivel Marius halálos biztonsággal érte el, amit akart. Lessing ingadozott. Szúrós szemmel méregette Rogert, nem igazán gyanakodva, de komor kihívással nézte.

Holtponton voltak. Roger szembenézett vele. Lessingnek bizonyítania kellett egy vádat, és ha Marius nem blöfföl és Sonja Delmar valóban elhagyta a házat, miféle bizonyítékot szerezhet? Rogernek arra is gondolnia kellett, hogy a kapunál egy eszméletlen férfi hever, aki rövidesen magához tér, a hallban fekvő másikat még hamarabb felfedezhetik, és mielőtt mindketten felébrednek, Rogernek sok mindent meg kell tudnia… akárcsak Mariusnak. De Roger nem Rayt Marius…

Megfordult a szél. Marius utolsó szónoklata során, miközben a halállal nézett szembe, vakító merészséggel ellentámadásba ment át. És Sir Isaac Lessing várakozott…

Most Rogeren a sor.

A tehetetlenség furcsa érzése fogta el, de leküzdötte… Addig hajszolta, korbácsolta az agyát, amíg úgy érezte, szembe tud szállni ezzel a férfival, akihez képest újszülött bébinek számított.

– Maga még mindig a régi, Szépfiú!

Roger megtalálta a hangját és minden önuralmát összeszedve megpróbált úgy beszélni, mint az Angyal, blöfföléssel akarta kiegyensúlyozni gyengeségét. Az „angyali” hangsúly hallatán valami felvillant az óriás szemében, Roger pedig új erőt gyűjtött.

Lessinghez fordult.

– Talán – mondta – nem magyaráztam meg eléggé, hogy a Szépfiú kiváló érzékkel siklik ki a csapdákból, akár smirglibe burkolhatja, akkor is könnyebben kicsúszik a kezéből, mint a közismerten sikamlós testű angolna. De most az ő szavaival fogalmazom meg a dolgot. Ha csapdába akartam volna ejteni magukat, miért színlelnék tovább?

– Azt hiszem, ezt az elméletet már elvetettem – jegyezte meg Marius higgadtan.

Roger nem vett tudomást a közbeszólásról.

– Másrészt, Sir Isaac, ha vádat akarnék emelni Marius ellen – nos, az előbb nagylelkűen kijelentette, hogy ügyes vagyok. Nem gondolja, hogy hihetőbb dolgot is kitalálhattam volna? S ha már kieszeltem, bizonyítékról is kellett volna gondoskodnom, hamisról persze, ha szükséges. De nincs egyéb bizonyítékom, csak a saját állításom. Úgy véli, hogy egy intelligens csirkefogó próbálkozna ilyesmivel?

– Mondtam már, hogy fiatal barátunk ügyes – mormolta az óriás. Lessing ránézett.

– Hogy érti ezt?

– Úgy, hogy még ügyesebb, mint hittük. Gondolja meg, Sir Isaac. Bizonyítékokat… izé… hamisítani nem olyan könnyű, mint ahogy hangzik. De vakmerően bevallani, hogy nincs bizonyíték, s ezt a vallomást bizonyítékként felmutatni – ez szinte páratlan mestermunka.

Roger kurtán felnevetett.

– Nagyon talpraesett válasz, Szépfiú, csak kissé elkoptatott a dolog. Remek ötletem támadt! Maga sok mindent tud, amiről nekem természetesen fogalmam sincs, de nagyon szeretném tudni – például, hová ment Sonja Delmar és mi történt az Angyallal. Maga nem mondja el – egyelőre. De mindenkit rá lehet kényszeríteni, hogy beszéljen, Szépfiú. Talán emlékszik rá, hogy néhány hónappal ezelőtt az Angyal majdnem kénytelen volt ezeket a módszereket alkalmazni magával szemben. Mindig sajnáltam, hogy akkor valami közbejött, de talán még most sem késő…

– Kedves fiatal barátom…

– Most én beszélek – szólt Roger kurtán. – Amit mondtam, szóra lehet bírni az embereket bizonyos módszerekkel. A jelen körülmények között nem vagyok abban a helyzetben, hogy egyedül alkalmazzam ezeket és Sir Isaac nem hajlandó segíteni nekem, amíg meg nem győztem arról, hogy igazat beszéltem. De maga mégis megszólal, Szépfiú, rá fogom venni, a megfelelő időpontban. S ehhez meg kell győznöm Sir Isaacot, most következik az, amit kicsiholtam az agyamból.

Marius vállat vont.

– Eddig nem aratott túl nagy sikert, de nem akadályozhatjuk meg, hogy további erőfeszítéseket tegyen.

Roger bólintott.

– Nem neheztel, ugye? Hajlandó elengedni egészen addig, amíg valaki be nem jön, hogy kiszabadítsa. De ez gyorsan megy. Alkalmat adok rá, hogy döntően bebizonyítsa ártatlanságát. Sir Isaac bizonyára emlékszik rá, hogy roppant ügyes történetemben a magáé mellett más neveket is említettem – Heinrich Dussel és Rudolf herceget.

– És akkor?

– Tagadja, hogy ismeri őket?

– Ez nevetséges lenne.

– De azt állítja, hogy semmit sem tudnak erről az ügyről?

– Abszurd feltételezés. Éppúgy meg lennének döbbenve, mint én.

– Kitűnő. – Roger mély lélegzetet vett. – Akkor itt az alkalom. Ott a sarokban a telefon, két kagylója van. Hívjuk fel Heinrichet vagy a herceget, s amint felveszik, maga bemutatkozik és azt mondja: „A lány megint megszökött”, s aztán Sir Isaac végighallgatja, amint megkérdezik magát, hogy miről is beszél!

4.

Már eddig is csend volt, de most egy pillanatra olyan néma lett minden, hogy Roger túlfeszített idegei a vihar kitörése előtti végzetes csendet érezték, torka kiszáradt, a feje zúgott. Hallotta szívének dobogását, s amikor megmozdította a széket, annak recsegése sikoltásként visszhangzott agyában. Egyszer már érezte ezt – ugyanilyen vibrálva, pattanásig feszült idegekkel, fokozott veszélyérzettel, remegő éberséggel és mégis tehetetlenül leste, honnan jön a csapás…

De a feszültség csak benne létezett. A csend alig öt másodpercig tartott, s logikus következménye volt imént tett javaslatának. Az arcon, amelyet figyelt, egy izom sem rezdült, a durva vonású rémkép olyan volt, mint egy lidércnyomás alatt született pogány bálványé. S egy másodperc töredékére ördögi gonoszság izzott fel az embertelen szempárban.

Lessing nyugodtan szólalt meg.

– Ez roppant józan elintézési módnak látszik, Marius.

Marius lassan megfordult.

– Ragyogó ötlet – mondta – ha ez kielégíti önt… bár szokatlan órában kell a barátaimat zavarni.

– Tökéletesen meg leszek elégedve – ha megnyugtató választ kapok. – felelte Lessing nyersen. – Ha félrevezettek, hajlandó vagyok bocsánatot kérni. De Mr. Conway fenntartja a vádat, s örülnék, ha meg tudná cáfolni.

– Örömmel állok rendelkezésére.

Roger hallgatásba burkolózva figyelte Mariust, amint odalépked a telefonhoz. Tudta, biztos volt benne, hogy sarokba szorította az óriást. Ahogy az első összecsapás során Marius a maga javára billentette a mérleg serpenyőjét, most Roger a szükség ihlette ötlettel visszalendítette. Lessing felé fordult. A milliomos Rogerre nézett, kíváncsian tanulmányozta kemény, fiatal profilját, és a gyanakvó vonás enyhült az arcán.

– Távolsági hívás… London… Hanover nyolc-öt-hat-öt… igen… köszönöm.

Marius hangja teljes önuralomról tanúskodott.

Letette a kagylót és udvariasan megfordult.

– Néhány percen belül kapcsolják – mondta. – Addig is, mivel még nem bizonyított a bűnösségem, megkínálhatom egy szivarral, Sir Isaac?

– Talán igen, ha távol marad attól az íróasztaltól – szólalt meg Roger könyörtelenül. – Hadd szolgálja ki magát és magának is adhat, ha akarja.

Lessing megrázta a fejét.

– Nem gyújtok rá.

Marius Rogerre pillantott.

– Akkor, ha megengedi, Mr… izé… Conway…

Roger előrelépett, kivett egy szivart az íróasztalon lévő dobozból és odaadta. Marius elkapta és köszönetképpen meghajolt.

Conway elismeréssel adózott a másik önuralmának. Az óriás nyilván időt akar nyerni, az egész játszmát arra építi fel, hogy valaki félbeszakítja, mielőtt a hívás befut, s visszavonhatatlanul belekerül a csávába, a merev álarc mögött agyában tűzlabdaként száguldoztak a gonosz gondolatok, de egyetlen arcizma sem rezzent, nem árult el semmit az érzelmeiből. Természetfölötti nyugalma Roger fagyos éberségét fájdalmas feszültséggé fokozta…

Marius lassan harapta le a szivar végét és húzta le a gyűrűt, jobbkeze a lehető legtermészetesebb mozdulattal közelített a zsebéhez, de Roger hangja ostorként csattant.

– Ne mozduljon!

Marius összeráncolta a szemöldökét.

– De kedves fiatal barátom – tiltakozott szelíden – csak megengedi, hogy rágyújtsak?

– Majd én adok tüzet.

Roger kihalászott egy doboz gyufát a zsebéből, kivett egyet, végighúzta a cipője talpán és átment a szobán.

Kartávolságra kinyújtotta, Marius óvatosan odahajolt, tekintetük találkozott a láng felett…

A csendben tisztán hallatszott a kintről jövő kiáltás…

– Lessing… ezt végigcsináljuk! – Roger mereven állt, csak az ajka mozgott. – Jöjjön ide!… Marius, hátra…

S miközben beszélt, háta mögött feltárult az ajtó és ösztönösen megfordult. A kétségbeesés keserű kábulatában tulajdon revolverének dörrenését hallotta; kezét olyan vasmarok szorította, amelyről álmodni sem mert volna, s hallotta az óriás halk, diadalmas nevetését.

Fegyvertelenül támolygott hátra, Marius úgy lökte el, mint a pelyhet. S amikor a falhoz tántorodott, gyötrődő pillantása az Angyalra vetődött, aki hűvösen és fölényesen állt a szobában, mögötte hátracsavart kézzel Sonja Delmar vergődött, az utóvédet Hermann alkotta, revolverrel a kezében.

– Jó estét mindenkinek – köszönt az Angyal.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

melyben Simon Templar mulattatja a gyülekezetet és Hermann is megtalálja a maga szórakozását

Vidám, gúnyos, könnyed, a régi, eredeti angyali hang! S a tiszta kék szempárban, amely olyan elragadtatással nézett a szoba túlsó felében ácsorgó Mariusra, csak pajzán nevetés bujkált, a régi, poklokkal is dacoló angyali vidámság. Bár az Angyal lefegyverezve, sarokba szorítva álldogált, Roger tudta, hogy saját revolverének elvesztése nem jelent sokat, hiszen Hermann biztonságban rejtőzik a lány mögött és pisztolyát rezzenéstelenül szegezi az Angyalra.

Simon Templar mindezzel nem törődött… Lót felesége sóbálvány korában izgő-mozgó angolnának tűnhetett mellette. Valami csodálatos trükk révén ruhái, melyek viselőjükkel együtt annyi viszontagságon mentek keresztül ma éjszaka, úgy simultak rá, mintha a szabója most szállította volna házhoz, mosolya frissességéhez képest egy hajnali harmatos rózsabimbó kiéltnek és betegesnek látszhatott, s jókedvű, kalózos pillantása úgy siklott végig a szobán, mintha legkedvesebb barátait szemlélné. Az Angyal számára a szorult helyzet a világ legnagyobb gyönyörűségét jelentette…

– És Roger is itt van! Hogy megy a sorod, édes fiam? Két lábbal a földön, mi? Oh, és itt van egyetlen Ike-unk is! Sonja… a barátja.

Lessing arca fakó és feszült volt.

– Szóval mégis igaz, Marius! – mondta rekedten.

– Hát persze – helyeselt az Angyal. – Azt akarja mondani, hogy nem hitt az öreg Rogernek? Vagy a csúnya bácsi egy pajzán történetet mesélt el magának? – Az Angyal ismét rámosolygott a mozdulatlan óriásra. – Szépfiú, ez a te szöveged: „Atyám, én nem tudok hazudni. Én az őszinteség lovagja vagyok…” Zokogás a zsöllyékben és a karzaton. De úgy látom, felindult drága barátom, pedig azt hittem, hogy maga lesz a buli lelke. ”Jó estét mindenkinek, hölgyeim és uraim!” – vagy valami effélére gondoltam.

Marius magához tért.

Dermedt nyugalma egy pillanat alatt eltűnt. Arca vadállatiassá torzult, úgy köpte ki a szavakat, mintha egy ragadozó mordult volna: Hermann kárörvendő vigyora megfagyott, a férfi elsápadt. Az Angyal folytatta.

– Hermann jót akart – mormolta békítően. Marius lassan megfordult.

– Tehát megint megmenekült, Templar – mondta.

– Így is lehet mondani – helyeselt az Angyal szerényen. – Rágyújthatok?

Elővette a cigarettatárcáját, az óriás szája ronda vigyorba görbült.

– Már hallottam ezekről a cigarettákról – szólalt meg. – Adja csak ide!

– Ahogy óhajtja – sóhajtott fel az Angyal.

Kezében a cigarettatárcával az asztalhoz sétált, Marius kikapta a kezéből. Az Angyal megint felsóhajtott, gondosan felhúzta a nadrágszárát és leereszkedett az íróasztal szélére. Megpillantotta a szivaros dobozt és szórakozottan kivett egy szivart belőle.

Lessing szembenézett Mariusszal.

– Mit tud mondani ezek után? – kérdezte számonkérően. Marius arcáról az érzelem utolsó szikrája is eltűnt, amikor lenézett a milliomosra.

– Semmit a világon, Sir Isaac. – A vékony, lágy hangban nyoma sem volt az érzelemnek, hideg, nyugodt, szenvedélytelen hangsúllyal beszélt. – Minden egyes részletről pontosan informálták.

– De… az Istenért, Marius! Az a háború… minden… Nem tudja, hogy ez mit jelent?

– Tökéletesen tisztában vagyok vele, kedves Sir Isaac.

– Engem akart eszköznek felhasználni ebben a…

– Az én ötletem volt. Talán még most is…

– Maga sátán!

A szavak élesen hasítottak bele a levegőbe; Marius tiltakozva, türelmetlenül legyintett.

– Kedves Sir Isaac, ez nem vasárnapi iskola. Kérem, foglaljon helyet és maradjon nyugton egy pillanatig, amíg elintézem ezt a kis közjátékot.

– Foglaljak helyet?! – Lessing gúnyosan felnevetett. Tekintetéből eltűnt a kábult hitetlenkedés, és valami egészen más szikrázott benne. – Menjen a pokolba! De előbb bejuttatom egy angol börtönbe, és ha kikerül onnan, Európa minden fővárosából kitiltatom! Ez a válaszom!

Sarkon fordult. Közte és az ajtó között még mindig fogva tartotta Hermann a lányt. Roger Conway is ott állt mellettük.

– Egy pillanat!

Marius hangjától vagy valami egyébtől Lessing megtorpant és lassan visszafordult. Ekkor olyan könyörtelen gyűlöletet kifejező ábrázatot látott, hogy saját arcán megkövült a gyűlölet lángja és még sápadtabb lett, mint valaha.

– Attól tartok, nem engedhetem el most rögtön, Sir Isaac – szólalt meg az óriás behízelgő hangon és kezében a revolver félreérthetetlen irányba fordult. – A véletlenek sorozata olyan információk birtokába juttatta önt, amelyeket nem adhat tovább oly módon, ahogy azt előbb kifejtette. Ami azt illeti, még nem döntöttem el, hogy valaha is eltávozhat-e innen.

2.

Az Angyal megköszörülte a torkát.

– Itt az idő – mondta csendesen –, hogy elmondjam maguknak az életem történetét.

Rámosolygott Lessingre, hangja és mosolya napsugárként hatolt át a Mariusból áradó gonoszság páráján.

– Tegyen úgy, Sir Isaac, ahogy a Szépfiú mondta – kérte a milliomost az Angyal megnyerően. – Helyezkedjen el fotelben és koncentráljon a Nagy Üzletre. Képzelje csak, milyen szépen elbánik majd a Banana Oil-lal, ha Marius eladja a részvényeit. Ő nem fogja magát bántani. Nyers, őszinte ember, bár az arca súlyos hátrányt jelent, de szíve mélyén jóság rejtőzik. Hányszor ültünk le dominózni – ugye, Szépfiú? – és amikor a harmadik hatost dobta, kedves álmodozó hangon azt mondta: „Templar, barátom, nem jutott soha eszébe, hogy van valami embolikus[1] az életben?” S én megtörten válaszoltam: Minden olyan umbilikus[2]. Csak így. Minden olyan umbilikus… Nem emlékszik rá, Szépfiú?

Marius Simon felé fordult.

– A maga humora sohasem mulattatott, Templar – mondta az óriás. – De őszintén érdekelne, hogyan töltötte az estét?

Marius teljesen nyugodt volt, csak a bosszúálló gyűlölet izzott a szemében, mint a parázs. Biztos volt benne, hogy az Angyal meghalt, s az, hogy most ismét élve látta, meggyőződését dühödt hitetlenségbe fordította, biztonságérzete káoszba torkollt. A csúcspont Sonja Delmar megjelenése volt, aki felbukkanásával a blöff utolsó reményét is tönkretette, hetek munkájába került ragyogó tervezgetést és intrikát semmisített meg, így Marius határozottan bosszús volt… De agya egy pillanatig sem foglalkozott a kudarc, a legyőzés kérdésével. Ott állt az íróasztalnál, amely mellett az Angyal ült, higgadt és szörnyű kolosszus, akinek természetellenes nyugalma mögött egy rossz útra tért zseni agya küzdött kegyetlen vadsággal az elkerülhetetlen katasztrófa ellen. Simon ránézett és szelíden felnevetett.

– A ma esti szórakozás – szólalt meg – határozottan része életem történetének.

– És hányan vannak még a barátai?

Simon megrázta a fejét.

– Miért ragaszkodik ahhoz a gondolathoz, hogy valami banda-féle főnöke vagyok? – mormolta. – Azt hiszem, már beszélgettünk erről. Roger Conway angyalt már ismeri. Amott középen egy újoncot láthat – Isaac Lessing angyalt, a Vaskalap egyetem visszértanban járatos tanárát, a gotheringtoni gázművek szaktanácsadóját, akit nemrégen avattunk angyallá a The Suffragette című lapban írott cikke miatt, amelyben több női klub megalakítását követelte. „Klubok, tomahawkok, vasalók – minden, amit akartok” – javasolta. És most itt tartunk.

– S még hányan vannak? – ismételte Marius.

– Hát nem tisztáztam a dolgot? – sóhajtott fel az Angyal. – Nem vagyunk többen. Hadd fogalmazzam meg egy mondatban: Az üresség tiszta lényege…

Marius vadul megragadta a karját és az Angyal önkéntelenül megfeszítette az izmait.

– Ne így, Szépfiú – mondta szelíden. – különben közönséges verekedésre kerülhet sor…

Marius elengedte, de nem a vasizmú kar önkéntelen megfeszítésétől riadt meg, inkább az Angyal hangsúlyának megváltozása késztette erre. Marius arcáról eltűnt a vigyor. Hihetetlen erőfeszítéssel visszanyerte önuralmát, az állati vicsorgás helyét normális arckifejezés váltotta fel, csak a düh izzott a szemében.

– Nagyon helyes. Szóval csak ennyien vannak. És mi történt a hajón?

– Csak egy kis sétahajókázásra mentünk.

– És az a férfi, akit lelőttek a motorcsónakban – szintén a maga baráti körébe tartozott?

Simon helyeslően meredt szivarjának hamujára.

– Az ember nem szívesen rágalmazza a halottakat – felelte –, de nem állíthatom, hogy valaha is kebelbarátok lettünk volna. Nem – folytatta lelkiismeretesen – mintha komoly kifogásom lett volna ellene. Csak éppen nem volt módunk arra, hogy rendesen összeismerkedjünk. Alig vittem be neki az első barátságos horogütést és helyeztem el a motorcsónakban, hogy felfogja a nekem szánt lövéseket, amikor valamelyik mesterlövész mindennek véget vetett. Még a nevét sem tudom, a nagy operák nyelvén szólt hozzám, s ha nem szolgálnak fel mostanában olasz fagylaltot…

Hermann élesen megszólalt.

– Antonio volt, mein Herr! Miután levittük a lányt, a parton maradt…

– Úgy! – perdült meg Marius. – A saját embereim egyike!

– Hát… – mondta az Angyal bánatosan. – Ez kétségtelen.

– És maga már a hajón volt?

– Természetesen. De csak éppen hogy. – Az Angyal elgondolkodva mosolygott. – S aztán találkoztam Vaszilov elvtárssal, elragadó fickó, gyönyörű hajkefe-készlete van. Váltottunk néhány szót, majd megkötöztem és továbbmentem. Aztán következett a mulatságos tévedés.

– Mi volt az?

– Tudja, meleg este volt és én kölcsönvettem Vaszilov elvtárs kabátját, nehogy túl melege legyen. A következő kabin, ahová beléptem, a kapitányé volt és ő rögtön arra a következtetésre jutott, hogy Vaszilov elvtárs még mindig benne van a kabátban…

Marius felhördült.

– Moeller! Mindig ostoba volt! Ha legközelebb találkozom vele…

Az Angyal megrázta a fejét.

– Milyen megkapó jelenet lenne! – mormolta. – Bárcsak valóra válhatna… De nem fog. Attól tartok, Szépfiú, hogy a kapitány jelenlegi tartózkodási helye…

– Megölte?

– Micsoda nyers fogalmazás… Hadd magyarázzam meg. Amikor rájött a tévedésére, annyira megdöbbent, hogy sirálynak képzelte magát. Felemelkedett az égbolt felé és eltűnt. Minden okom megvan rá, hogy azt higgyem: néhány yarddal odébb kényszerleszállást végzett. És én nem tudtam, hogyan kell a hajót megállítani…

– Mikor történt ez?

– Nem sokkal a szertartás után. Ez volt a mulatságos tévedés. Amikor beléptem a kabinba, Sonja is ott volt, az egész gyülekezet ünnepélyes hangulatban ácsorgott. A következő, amire rájöttem, az volt, hogy házasember vagyok. – Marius összerezzent, az Angyal halkan felnevetett. – Átkozottul kínos, ugye, Szépfiú?

Barátságosan nézett az óriásra, aki az iménti önkéntelen moccanás után ismét mozdulatlanságba dermedt. Csak Lessing emelkedett fel lassan és tekintetét a lányra szegezte.

– Sonja… igaz ez?

A lány szótlanul bólintott, a milliomos sápadtan roskadt le a székre.

Az Angyal megfordult és Rogerre nézett.

– Nem volt túl szabályszerű a dolog – mondta nyugodtan. – Kétlem, hogy a Canterbury-i érsek helyeselte volna. De a végeredmény…

– Angyal!

Roger Conway előrelépett és olyan dühödten kiáltotta barátja nevét, hogy Simon izmai ismét megfeszültek. Aztán halk nevetése, amelyből a szomorúság és a gúny különös elegye csendült ki, megtörte a némaságot.

– Csak ezt akartam – mondta az Angyal, Roger hátralépett, de még mindig barátjára bámult.

De az Angyal nem szólt semmit. Leverte szivarja hamuját, a térdéről és lepöckölt egy hamuszemcsét, megigazította a nadrágja élét és Mariusra nézett.

Marius nem vett róla tudomást. Egy ideig mereven szegezte tekintetét az Angyalra, majd hirtelen elfordult és hatalmas léptekkel róni kezdte a szobát. Megint csend támadt.

Az Angyal elgondolkozva szívta a szivarját.

A vidám, könnyed társalgás időszaka véget ért, ezzel tisztában volt… a színdarab cselekménye folytatódik, s az elkövetkező események, minden előjel szerint sokkal vidámabbak és élénkebbek lesznek, mint a társalgás – a maguk módján persze.

Simon Templarnak el kellett ismernie, hogy eddig mellé szegődött a szerencse; de most Rayt Marius van soron. És az Angyal megértette, nyugodtan, szenvedélytelenül fogta fel, mint ahogy általában az ilyen esetekben szokta, hogy az oroszlán fogai között vergődő tengerimalac nagyobb eséllyel köthetne életbiztosítást, mint ő. Az emberbaráti eszmék eddig sem bukkantak fel kapcsolatukban – egyik oldalról sem – és most Mariusnál van az adu… Az Angyal figyelte a testes, csaknem ősemberi alak könyörtelen, kimért mozdulatait, visszaemlékezett a Temze-parti házra, ahol az utolsó menet végén szembenéztek egymással és Norman Kent halálára… és összeszorította a fogát. Most már jóval több okuk van az ellenségeskedésre, mint valaha is volt. Az Angyal ismét közbelépett, meghiúsította Marius terveit éppen abban a pillanatban, amikor az már lehetetlennek látszott, s az óriás nem az a jámbor mártír, aki tétlenül tűri az ilyesmit. Simon nyugodtan nézett szembe azzal a ténnyel, hogy Marius pillanatnyi habozás nélkül megölné őt abban a másodpercben, amikor rájön, hogy élve már nem veszi hasznát.

De az Angyal mégis olyan nyugodtan szivarozott, mintha csak a füstre lett volna gondja. Egész életében a hirtelen halál közelében járt, s az élet mégis szép volt… Először Lessing tört meg a nyomasztó csend súlya alatt. Lihegve pattant fel.

– Vigyen el az ördög, ha hajlandó vagyok itt maradni! – hebegte. – Ez gyalázat! Angliában nem teheti meg ezt!

Simon fagyos pillantást vetett rá.

– Túlságosan feltűnően csinálja, Ike – jegyezte meg–, és azonkívül feleslegesen. Üljön le.

– Nem vagyok hajlandó…

Lessing hevesen indult az ajtó felé, és még az Angyal sem tudta visszafojtani a mosolygást, amikor a milliomos másodszor is megtorpant Hermann udvariatlanul rászegezett revolvere előtt.

– Majd később megtanulja a játékszabályokat, Ike – mormolta az Angyal vigasztalóan. Mariusnak a szempillája sem rebbent séta közben a milliomos tiltakozása hallatán, majd odalépett az íróasztalhoz és megnyomta a csengőt.

– Döntöttem – szólalt meg, az Angyal angyali mosollyal fordult felé.

– Hosszú, ismétlődő tapsvihar – vetette oda.

Felállt és Roger Conway, amikor a két szembenálló férfit figyelte, úgy érezte, hogy hideg borzongás fut végig a gerincén, mintha jégcsapok súrolták volna a bőrét.

A tekintetek párbaja csak egy-két másodpercig tartott – olyan éles és hideg volt, mintha acélpengék csaptak volna össze. Roger Conway így is megérezte a némaság mögött lávaként forrongó, primitív gyűlölet vadságát. Érzékelte, hogy csak nézője lehet a két megelevenedett lovag halálos párbajának, s most az egyszer nem neheztelt tulajdon jelentéktelensége miatt. Volt valami ijesztő és bámulatos ebben az epikus viszályban – valami, ami káromló fohászra késztette Rogert, vadul vágyott arra, hogy felébredjen és kiderüljön: mindez csak álom… S ekkor az Angyal felnevetett, fikarcnyit sem törődve az egésszel, majd megszólalt.

– Csodálatos nyereség vagy a nemzetek palettáján, Szépfiú!

Marius könnyedén vállat vont, és friss szivarra gyújtott. Az ajtó feltárult és három, hiányos öltözékű férfi lépett be.

Simon érdeklődve szemlélte őket. A háznép nem lehetett nagy létszámú, mert kettőt rögtön felismert közülük. A golyófejű, ingujjas fickó, aki szégyenkezés nélkül dörzsölte ki az álmot a szeméből, nyílván az álomszuszék, sörivó bajor lehetett, aki olyan vágyakozva beszélt az alvásról. Mellette a borostás, nyakkendő nélküli figura, aki ernyedten támaszkodott a könyvszekrénynek, minden bizonnyal a New-York-i vagány volt, aki a szomjúság oltásának avatott szakértője. A harmadik pasas törött orrú, réveteg tekintetű alak volt, aki már régen megérett a halálbüntetésre, őt az Angyal még nem ismerte – s amikor végigmérte, egy cseppet sem sajnálta, hogy még eddig nem találkozott vele.

Marius megszólította a töröttorrút.

– Hozz kötelet, Prosser – rendelkezett röviden – és kötözd meg ezeket a tacskókat.

– Ez már férfias beszéd, Szépfiú – mormolta az Angyal helyeslően, amikor a töröttorrú távozott. – Maga mindenre gondol, ugye? És megtudhatom, hogyan döntött?

– Majd meghallja.

Az Angyal udvariasan bólintott és újból belemerült a szivarozásba. Külsőleg olyan nyugodtnak látszott, mint az egész beszélgetés alatt, de minden képessége a felszín alatt hűvös és pengeélességű éberségre kelt. Nyugodtan és észrevétlenül feszítette meg alsókarjának izmait, csak azért, hogy érezze a szíjakat, amelyek Belle bőrtokját tartották. Amikor Hermann lefegyverezte, nem gondolt Belle-re, és Mariusnak sem jutott eszébe egy ilyen lehetőség; de az Angyal biztos volt benne, hogy a kis tőr segítségével bármilyen kötél szorításából meg tud szabadulni, feltéve, ha néhány percen át nem figyeli senki. De másokra is gondolnia kell – különösen a lányra. Simon lopva rápillantott. Hermann még mindig hátracsavarta a karját, így tartotta fogva a kocsiban is a hátsó ülésen, s ezzel kényszerítette az Angyalt, hogy idevezesse az autót. „Ha nem viselkedsz rendesen, angol disznó – mondta – eltöröm a karját”. Ugyanígy intézte a dolgot, amikor felballagtak a hosszú felhajtón. „Ha megszöknél és nem lőnélek le, angol disznó, a nő addig fog sikoltozni, amíg vissza nem jössz.” Hermannak roppant kedves ötletei voltak – gondolta az Angyal, és a szíve kissé gyorsabban dobogott, majd gondolatmenetét félbeszakította Mr. Posser, aki egy tekercs kötéllel tért vissza.

Miközben előzékenyen összefonta a karját a háta mögött, az Angyal gondolatai másfelé terelődtek. Csupa kérdőjel motoszkált az agyában: vajon miképpen dönthetett Marius azok után, amit hallott? Kezdettől fogva azt tervezte, hogy meghiúsítja az óriás terveit, nemcsak féken tartja őt, s ezért bármilyen kockázatot hajlandó vállalni, hanem bele akar nézni Marius lapjaiba, s most biztosan teljesül a kívánsága.

… Bár nem is sejthette, milyen titkokra deríthet még fényt. Simon feltételezte Mariusról, hogy most már csak a bosszúállás következik. A játszma véget ért, figurái darabokra törve a pokolra kerültek. Ez tagadhatatlan – hacsak Marius, mivel Lessing a karmaiban van, nem akarná megvalósítani őrült ötletét a milliomos megkínzásával, így akarva elérni azt, amit cselfogással nem sikerült. De Marius nem lehet olyan ostoba…

A kötélszakértő befejezte munkáját, ellenőrizte a csomókat és Roger Conway-hez lépett. Az Angyal odatipegett a legközelebbi falhoz és könnyedén nekitámaszkodott. Marius leült az íróasztal mellé, és tisztán tükröződött az ábrázatán, hogy nem csak egyszerű megtorlást tervez. Kikotort a papírkosárból egy újságot, átfutotta, aztán hatalmas térképet terített maga elé és óvatosan méregette, majd egy nyitott menetrendbe pillantott és gyors számításokat végzett a könyöke alatt lévő itatóspapíron. Az Angyal elgondolkozva figyelte, Marius felnézett és gúnyos tekintete elárulta, hogy félremagyarázta a hosszú csendet és az Angyal homlokára vésődött töprengő barázdát.

– Nos, kezdi már belátni, hogy milyen ostoba volt, Templar? – kérdezte csúfondárosan. – Talán azt is megérti, hogy időnként a legmulatságosabb blöff is hiábavaló? Esetleg érzi már, hogy van oka… némi nyugtalanságra?

Az Angyal sugárzó mosolyt küldött felé.

– Őszintén szólva – mormolta – egyik híres dalomat kezdtem komponálni. Óda formában képzeltem el, amely arról szól, hogy az élet nehézségeit milyen kecsesen győzi le a Szépfiú. Az aszparágusz hajlékonysága semmit sem jelent a mi Mariusunknak, nem egyszer előfordult, hogy kemény kézzel olvasztott vajat csepegtetett a fülébe, és mindezzel együtt belélegezte a spagettit egyenesen a fazékból. És ebből az következik…

Az óriás szeme egy pillanatig szikrát hányt, félig felemelkedett a székéről, aztán kurta nevetéssel ismét hátradőlt és felemelte a ceruzát, amely kicsúszott az ujjai közül.

– Rögtön foglalkozom magával is – közölte. – És akkor meglátjuk, lesz-e még humorérzéke.

– Ahogy tetszik, öregfiú – mormolta az Angyal barátságosan. – De el kell ismernie, hogy Ella Wheeler Wilcox semmi hatást nem gyakorol rám.

Ismét nekidőlt a falnak és figyelte, hogy a töröttorrú most a lánnyal foglalatoskodik. Rogert és Lessinget már megkötözte. Egymás mellett álltak – Lessing kidülledt szemekkel és reszkető szájjal, Roger Conway sápadtan és kifejezéstelen ábrázattal. Roger egyszer rápillantott a lányra, aztán merev tekintetét az Angyalra szegezte, a szeméből sugárzó keserű vád úgy vágott az Angyalba, mint a késpenge. Sonja Delmar egy szót sem szólt, mióta belépett a szobába és most sem árulta el félelmét. Egy pillanatra megvonaglott, amikor a kötél áthurkolódott a kezén, és egyszer, amikor Roger nem nézett rá, hosszasan pihentette tekintetét a férfin, de más jelét nem adta érzéseinek. Éppoly nyugodtan és királynői módon viselte el a kudarcot, mint a reménységet, s az Angyal lelkében megpendítette a csodálat húrját…

De… ez várhat… Vagy talán nem is lesz mire várni… Az Angyal észrevette, hogy a többiek tőle várnak valamit, hogy nem csak egy oka van a hallgatásnak. Ketten közülük vakon követték erre a kirándulásra, s most tőle várják, hogy hazavezesse őket… Az Angyal jobb kezének ujjai tapogatózva nyúltak bal csuklója felé. Éppen elérte a kis tőr pengéjét, de rögtön el is engedte. Az egyetlen esély ebben a hat hüvelyknyi karcsú acélpengében rejlik, ha ezt elszalasztja, akkor megírhatja a végrendeletét; biztosnak kell lennie benne, hogy jól választja meg az időt…

A kötélszakértő befejezte munkáját, ebben a pillanatban Marius is számításainak végére ért és hátradőlt a székén. Átnézett a szobán.

– Hermann!.

– Ja, mein Herr?

– Add oda a revolveredet Lingrove-nak és gyere ide.

A New York-i vagány nem mozdult a könyvszekrény mellől, kinyújtotta hosszú karját és lustán elkapta a fegyvert. Hermann odamasírozott az Íróasztalhoz és összecsapta a bokáját.

Marius megszólalt.

Németül beszélt, Hermann és az álomszuszék bajor kivételével valószínűleg Simon Templar volt az egyetlen a szobában, aki követni tudta a Marius által hidegen, szaggatottan előadott tervet. Ez az elképzelés olyan hihetetlenül szörnyű, olyan elképesztően embertelen volt, hogy miközben hallgatta, még az Angyal is megremegett a borzalomtól.

3.

Megbűvölten bámult Hermannra, tekintete végigsiklott a hosszú, keskeny állon, a beesett arcon, a kis fül furcsa ferdeségén, a mélyen ülő szempár szikrázásán. Ez az ember fanatikus – s az Angyal eddig nem vette észre. De Marius tudta. Az óriás első, rövid mondatai könnyed, mesteri fölénnyel érintették meg ennek a fanatizmusnak a húrjait, és most Hermann révülten figyelte a beszélőt, csontos arca kigyúlt és az őrület lángja lobogott pillantásában. Az Angyal megkötözve állt ott, míg Marius szelíd, nyugodt hangon megismételte az egyszerű utasításokat, nehogy valami félreértés legyen…

Az egész csak öt percig tarthatott, de ez alatt az idő alatt Marius felvázolta az aljas terv lényegét, amely fáklyát tart Európa lőporraktárának kapujához és olyan lángot lobbant fel, amit csak füstölgő vértenger olthat el… Marius befejezte mondanivalóját, felállt, hogy kinyisson egy páncélszekrényt, amely a szoba sarkában állt, és az Angyal felébredt.

Semmit sem tudott tenni… még nem… Körbejáratta tekintetét a szobán, felmérte a csoportokat meg az esélyeket, és tudta, hogy benne vannak a pácban – ördögi csapdába kerültek. Megmarkolhatta volna a tőrét, kiszabadíthatta volna magát, s a kés tévedhetetlen pontossággal jó éjszakát mondott volna valakinek, de ez nem segíthetett rajtuk. Két revolverrel állt szemben, továbbá három, látszólag fegyvertelen gengszterrel, és Belle-t csak egyszer használhatja. Ha egyedül van, megkísérelhette volna – megpróbál addig helyezkedni, amíg hátba nem szúrhatja Mariust, majd az óriás test fedezékében villámgyorsan röpítené a kést az amerikai vagány szívébe – de nem volt egyedül… S egy pillanatig, halálos józansággal mérlegelte is ezt az ötletet – habár nem volt egyedül… Megölhette volna Mariust, s ördögi terve vele együtt szállt volna a sírba, még akkor is, ha Lessing. Roger, Sonja Delmar és maga az Angyal is életével fizetett volna ezért…

És ekkor az Angyal rájött, hogy maga a terv nem halna meg. Hermann számára Marius nélkül is a terv eleven valóság. És az Angyal elengedte a kis tőrt…

Marius visszatért a széftől. Két lapos fémdobozt hozott, mindegyik körülbelül nyolc hüvelyk hosszú volt. Hermann mohón vette át őket.

– Jobb lesz, ha azonnal indulsz – szólalt meg Marius és az órájára pillantott. – Bőven van időd – ha nem ér valami baleset.

– Nem lesz semmi baleset, mein Herr.

– És utána azonnal visszatérsz ide.

– Jawohl!

Hermann elfordult és kabátzsebébe csúsztatta a dobozokat, majd visszanézett, a szemében szikrázó őrültséghez új fény társult, mert éppen szemben állt az Angyallal.

– Egyszer, te angol disznó, megütöttél engem…

– Igen – bólintott Simon nyugodtan. – Csak azt sajnálom, hogy többre nem volt módom.

– Nem felejtettem el, te szemét – mordult fel Hermann, s állati vicsorgással bevitt egy ökölcsapást az Angyal arcára, majd szorgosan ütni kezdte. – Te is emlékezni fogsz – ordította –, hogy én is megütöttelek… disznó… így… meg így…

Marius megragadta a karját.

– Das ist genug, Hermann! Majd én elintézem. És nem fog többé megütni.

– Das ist gut! – Hermann lihegve húzódott vissza. Lassan megfordult és gúnyos vigyorral mérte végig a lányt. Aztán az ajtóhoz masírozott.

– Visszajövök, werter Herr – mondta rekedten és már el is tűnt.

Marius visszament az íróasztalhoz és felemelte szivarját. Egykedvűen nézett az Angyalra.

– És most, Templar – szólalt meg – elintézhetjük magát. – Rogerre és Lessingre pillantott. – És a barátait is – tette hozzá.

Hangjában alig észrevehetően a győzelem hangsúlya csendült és egy pillanatra az Angyal kétségbeesett félelmet érzett. Nem maga vagy Roger miatt. De Hermannak Marius megígérte a Jutalmat…

Simon összeszedte magát. Tiszta fejjel gondolkozott – Hermann vad támadása csak felületi sérüléseket okozott – és agya soha nem működött még olyan könyörtelenül kristályos élességgel, mint most. Az óriás válla fölött látta az órát, annak számlapja a mutatókkal együtt úgy vésődött be az agyába, mintha tüzes vassal égették volna bele. Pontosan huszonnyolc perccel múlt két óra. Négy óra áll rendelkezésére és egy kétszázötven kilométeres út. Csendes éjszakán jó autóval könnyű dolog – elég könnyű Hermannak. De az Angyalnak… az Angyal számára minden elvesztegetett perc közelebb sodorja a világot egy olyan rémséghez, amire gondolni sem mert. Vakító élességgel látta a helyzet minden részletét, mintha egy gyémánt-nyaklánc egyik kövét a napsugár fókuszába helyeznék, s az egy villanással szikrázna fel, olyan tisztán jelent meg előtte a dolog lélektani hatása, fülében csengett a gúnykacaj, amellyel a fantasztikus történetet fogadnák… számok cikáztak agyában, a Hirondel sebességmérőjének számlapján remegett a mutató, százharminc… százharmincöt… száznegyven… Ha úgy vezethetne, ahogy tud, az ördöggel a sarkában és őrangyalának áldásával az úton és a gumikon, akkor is alig csak kilencven kilométeres óránkénti sebességet érhetne el. Két és fél óra… ennyi áll rendelkezésére…

Az Angyal megint Mariusra nézett, közben a látomások kitörölhetetlenül vésődtek agyába, amely mintha jéggé vált volna, olyan tiszta és hideg volt. Ismét angyali mosolyt küldött ellenfele irányába.

– Remélem – mondta nyugodtan –, hogy igazán festői halálnemet eszelt ki számomra.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

melyben Marius balesetet készít elő és Mr. Prosser jobblétre szenderül

– Valóban meg kell halnia, Templar – közölte Marius egykedvűen. – A maga számláját nem lehet másképpen kiegyenlíteni.

Az Angyal bólintott, szeme acélkéken izzott.

– Igaza van, Szépfiú – mondta halkan. – Tökéletesen igaza van… Ez a Föld nem elég nagy mindkettőnk számára. És maga éppen olyan biztosan tudja, mint én, hogyha nem öl meg, én fogom megölni magát, Rayt Marius!

– Ezzel tisztában vagyok – felelte az óriás nyugodtan.

Az Angyal felnevetett.

– De a módszer kérdése még mindig fennáll, öregem – mormolta. – Angliában nem olyan könnyű eltenni valakit láb alól. Tudom, hogy már megtette – egy bizonyos alkalommal – de még nem jöttem rá, hogyan vitte el szárazon. Hulláktól kell megszabadulni, meg hasonló dolgoktól, s ez nem olyan egyszerű, mint a regényekben. A valóságban szörnyen unalmas dolog, de ez a helyzet. Vagy arra gondolt, hogy átfuttat a húsdarálón és leöblíti maradványainkat a mosogatóban?

Marius megrázta a fejét.

– Észrevettem – jegyezte meg–, hogy a regényekben, amelyeket említett, a nemkívánatos, minden lében kanál alakokat rendszerint olyan bonyolult, körülményes módon távolítják el, hogy a hős pont úgy tudjon elmenekülni, ahogy az olvasó elvárja. De én nem kedvelem a melodrámát. Ha valami földalatti pincére számít, ami tele van mérgeskígyókkal, vagy földalatti folyóhoz vezető csapóajtóra vár, netán emberevő tigrisre, amelyet csak a maga kedvéért importáltunk, vagy egyéb sablonos dolgokra, akkor verje ki a fejéből. Roppant egyszerű dolgot találtam ki magának: egyszerűen csak baleset fogja érni – ez minden.

Miközben beszélt, gondosan levágta szivarja végét, óriási keze olyan elszántsággal végezte ezt a műveletet, ami minden erőszaknál szörnyűbb látvány volt.

Az Angyal ökölbe szorította megkötözött kezét, a kötél a csuklójába vágott, érezte izmai feszülését s csak így tudta elhinni, hogy nem álmodik. Gyakran állt szemben bosszúvágytól eltelt férfiakkal, dühös emberekkel már akár ezerszer is találkozott, nem egyszer hallgatta diadalmas ellenfeleit, amint szadista élvezettel körvonalazták eljövendő halálának részleteit, de még sohasem tárgyalták meg előtte ily csendesen, ilyen könyörtelen hidegvérrel bekövetkező végzetét. Mintha Marius csak elvont filozófiai fejtegetésekbe bonyolódott volna, a figyelmetlen fül nem veszi észre hangjának dühödt elégedettségét…

Amikor Marius elhallgatott és figyelmét a szivarjának szentelte, az óra kimért ketyegése és Lessing heves szuszogása kibírhatatlan lármaként visszhangzott Simon agyában, úgy tépte az idegeit, mint a késpenge kínzó csikorgása, amelyet végighúznak egy tányéron…

A telefon hirtelen csöngése valósággal belesikoltott a csendbe, széttépte a feszültséget, ez a hétköznapi hang furcsának és természetellenesnek hatott ebben a légkörben. Marius körülnézett.

– Óh, ez Herr Dussel lesz.

Az Angyal meglepve nézett oda és látta, hogy Roger Conway arca feszült és nyugtalan.

Marius beszélni kezdett.

Ismét németül csevegett, Simon hallgatta és megértette. Mindent megértett – Roger némaságának komor tehetetlenségét, ajkának gyors összeszorulását, amikor Marius az órára pillantott. Roger Conway német tudása kimerült a Bahnhof, Speisewagen és Bier szavak feltétlenül szükséges ismeretében, de Rogernek nem volt szüksége a német nyelv ismeretére ahhoz, hogy megértse, milyen fontos az idő múlása.

Az Angyal ujjai felcsúsztak kabátja alá és Belle szelíden kisiklott a tokjából.

Simon újabb okot talált Roger hallgatására, rájött, miért játszotta a szobrot a kedélyes tréfálkozás során. Roger is csak várt, remélt, fohászkodott, megfeszített erővel koncentrált, hogy Marius megfeledkezzen egyetlen kétségbeejtő részletről, amit azonban az óriás nem felejtett el…

Az Angyal lustán támaszkodott a falnak. Hátrahajtotta a fejét, álmatagon bámulta a mennyezetet és mélységes unalom tükröződött az arcán. Közben Belle pengéjét gondosan a csuklóját szorító kötelek felé igazította.

„Szerencsétlen baleset” – említette Marius. És az Angyal elhitte. Amikor végiggondolta a dolgot, nem is értette, miért képzelte, hogy egy Mariushoz hasonló ember a gyilkossághoz színpadias díszleteket választana. Az Angyal éppoly jól tudta, mint bárki más, hogy a ponyvaregényírók vérfagyasztó ötletei valóságos alappal rendelkeznek a bűnözők gondolkodásmódját illetően. Vannak emberek, akik egyszerűen képtelenek elintézni egyszerűen és simán a hatalmukba került ellenfelet, olyan férfiak, akiknek agytekervényeiben elektromos pisztolyok és magánuszodákba rejtett aligátorok jelennek meg. Az Angyal találkozott már ilyen fickókkal. De Rayt Marius számára nem léteznek ezek az ostobaságok. Bármit tesz, gyorsan teszi. Ezt figyelembe kell vennie az Angyalnak is, gyorsan kell belekezdenie a megelőző hadműveletbe. Bárhogy folyik is a játék, van esélye vagy sem, hátrányban van vagy előnyben, New York-i vagányok és különféle fegyverek, pokoltűz és kárhozat állnak vele szemben, mégis… Simon csodálkozott, hogy erre az alapvető dologra nem jött rá hamarabb.

– Gute Nacht, mein Freund. Schlafen Sie wohl…

Marius befejezte a beszélgetést és letette a kagylót. Az Angyal rámosolygott.

– Remélem – szólalt meg csendesen –, hogy Heinrich betartja ezt az utolsó utasítást – a saját érdekében. De attól tartok, nem áll módjában.

Az óriás gúnyosan elvigyorodott.

– Herr Dussel nyugodtan lefekhet, miután végrehajtotta az utasításaimat. – Rogerhez fordult. – És maga, drága fiatal barátom, maga is megértette, amit mondtam?

Roger felegyenesedett.

– Kitaláltam – válaszolta és Marius megint mosolygott.

– Belátják végre, hogy nem követek el hibát? Azt hiszem, még mindig legalább fél óra hiányzik ahhoz, hogy Sir Isaac személyzete kapcsolatba lépjen a rendőrséggel, így hát bőven van idő arra, hogy őket is véletlen baleset érje, s nem lesz senki, aki elismételje a maguk sztoriját.

– Hát persze – szólalt meg az Angyal és a mennyezetre bámult. – Persze – ismételte.

Marius felfigyelt a hangsúlyra.

– És ezzel végeztem magával, szemét alak! – fordult Simon felé. Éppolyan nyugodtan kezdte, ahogy eddig beszélt, de a mondat vége már élesen és dühösen hangzott. – Hallotta, amit mondtam. Azt hitte, legyőzött, de most tudja, hogy kudarcot vallott. Ezzel a tudattal fog elpatkolni! Maga bolond! Szembe mert szállni velem – velem, Rayt Mariusszal! – Az óriás felegyenesedett, roppant ökle remegve emelkedett a magasba, széles mellkasát kidüllesztette. – Maga! Ezt merte tenni – rühes kutya!

– No persze – jegyezte meg az Angyal higgadtan, közben felkészült az elkerülhetetlen ökölcsapásra, ám mégis megtörtént a hihetetlen: Marius nagy erőfeszítéssel legyőzte haragját, ökölbe szorult keze lassan lehullt az oldala mellé.

– A pokolba! Hízelgő lenne magára nézve, ha elveszíteném az önuralmamat! – A szörnyű ábrázat ismét álarccá merevült, s a vékony, magas hang ismét olyan sima és nyugodt lett, mint korábban. – Nem szeretném ha azt hinné, Templar, drága barátom, hogy ennyire érdekel. Egyszer, amikor a kezébe kerültem, belém rúgott, kínzással fenyegetőzött, de én nem vagyok bosszúálló. Nem dühít fel a moszkitó, amelyik megcsíp. Egyszerűen csak agyoncsapom…

2.

A kötél átvágott szála végigcsúszott az Angyal csuklóján, Simon óvatosan összesodorta. A kötél mégis meglazult. Az Angyal elmosolyodott.

– Ez igazán könyörtelen dolog – mormolta. – De az ilyen erős, hallgatag férfiak általában így viselkednek. S ez esetben mi lennénk a moszkitók?

Marius széttárta a karját.

– A maga Conway barátja egyedül nem sok vizet zavar. Ha lett volna annyi sütnivalója, hogy kalandos ösztöneit intelligenciájának megfelelő módon elégíti ki… – megvonta a vállát de ehelyett csatlakozott magához, hogy beleavatkozzanak a dolgaimba.

– És Lessing?

– Ő is keresztezte a terveimet, igaz, hogy maga bujtotta fel, de a végeredmény ugyanaz.

Az Angyal arcán továbbra is szelíd mosoly derengett.

– Értem, barátocskám. Szóval őt is baleset fogja érni?

– Ahogy mondja. – Mielőtt folytatta volna, Marius nyugodtan szippantott a szivarjából. – Hadd meséljem el a történetet. Maga és a bandája ismeretlen okból elrabolta Sir Isaac-ot, és megölték a személyzetet, akik megpróbáltak ellenállni. Lehozták őt Saltham-be, megintcsak ismeretlen okból. Elhajtott a ház mellett a sziklás úton és – ismét ismeretlen oknál fogva – a maga kocsija lezuhant a mélységbe. S ha a zuhanás során sikerült is életben maradnia, a robbanás okozta tűzben halálra égett… Ezek a puszta tények, de minden bizonnyal érdekes elméleteket vetnek majd fel az Újságokban.

– Értem – mondta az Angyal igen kedvesen. – Elmondaná még a tragédia lényegét is, szívecském? Mert hogy én vagyok a fő szálka a részvéttől könnyező szemében…

– Nem igazán értem, mit akar mondani. De ha arra kíváncsi, miként rendezzük meg a balesetet, örömmel elmagyarázom. Éppen most kezdjük a dolgot.

Sajnálkozva tette le a szivart és a kötélszakértőhöz fordult.

– Prosser, a portásfülke mellett egy kocsit találsz. Vidd ki a sziklás útra, aztán kormányozd a szikla széléhez, majd lökd le. Lehetőleg te ne maradj benne. Aztán gyere vissza a garázsba, szedj össze három-négy benzines hordót és vidd le az ösvényen. Addig menj a parton, míg az autó roncsaihoz nem érsz, ott várj meg engem.

Az Angyal még lustábban támaszkodott a falnak. A kötél már lecsúszott a csuklójáról, még idejében megfordította a kezét és elkapta, mielőtt leesett volna.

– Talán tévedek – jegyezte meg komolyan, amikor becsukódott az ajtó Prosser mögött – de azt hiszem, maga csodálatos. Hogy csinálja, Szépfiú?

– És most betömjük a száját – szólalt meg Marius kimérten. – Ludwig, hozz néhány rongyot!

A német elfojtott egy hatalmas ásítást, felállt a sarokban, majd kiment.

Az Angyal mosolya még sohasem volt angyalibb.

A csoda!… Alig tudta elhinni. Egyenesen neki rendelt, különleges csoda, amit nehéz lenne szavakba önteni… Az ellenség létszáma és tűzereje ötven százalékkal csökkent.

Tekintetét, mintegy véletlenül, körbejáratta a szobán.

A New York-i vagány a jobb oldalán állt, Marius balra volt, az íróasztalnál.

S a Szépfiú még mindig szónokolt.

– Odavisszük a szikla tetejére, megkötözve, hogy ne verekedhessen, és a száját is betömjük a kiabálás ellenszereként, aztán ledobjuk. Odalenn kioldozzuk a kötelet és kivesszük a szájpecket. Lefektetjük az autó mellé, magára öntjük a benzint, egy szál gyufa… és kész…

Az Angyal körülnézett.

Roger Conway ösztönösen közelebb húzódott a lányhoz. Az Angyal örökre megjegyezte barátja tekintetét, aki dacosan, félelem nélkül állta az óriás szúrós pillantását.

– És ha a zuhanás nem öl meg bennünket? – kérdezte Roger határozottan.

– Az roppant kellemetlen lenne – válaszolta Marius. – Hiszen ha bármelyikük testében golyót találnának, az elrontaná a baleset illúzióját. Persze, be fogják látni…

Más emlékezetes momentumok is felbukkantak ebben a pillanatban, amiket az Angyal soha nem fog elfelejteni. Például a lány hallgatása, Lessing lihegése, amely fojtott zokogásba csapott át… A New York-i vagány tompa közönye, és Lessing hirtelen kitörése.

– Te jó Isten… Marius… Ezt nem teheti meg… nem… teheti… meg…

Roger hangja pengeként vágott át a zokogáson.

– Tényleg megakadtunk, Angyal?

– Nem – válaszolt Simon.

Olyan szelíden szólalt meg, hogy néhány másodpercig senki sem vette észre a hangjában rejtőző fagyos elszántságot, amely olyan hideg és kőkemény volt, hogy nem lehetett blöff. Lessing hisztérikusan, összefüggéstelenül hebegett még valamit és az óra ütni kezdett…

Marius előrelépett.

– Magyarázza meg!

A két szóban volt valami, ami félelmet tükrözött, Lessing torkán akadt a zokogás, az Angyal pedig felnevetett.

– Az ok a zsebemben van – mondta kedvesen. – Sajnálom, hogy csalódást okozok, Szépfiú, gyönyörűségem, de most már késő…

Az óriás egy szempillantás alatt mellette termett és cibálni kezdte a kabátját.

– Úgy! Még mindig viccelődik. De talán mégsem fogjuk ledobni a szikláról, mielőtt felgyújtanánk a kocsiját…

– A kabátom belső zsebében, drágaságom – mormolta halkan az Angyal.

Kissé elfordult.

Látta, hogy az óriás zsebe kissé kidudorodik, ott rejtőzött a Rogertől elvett revolver. S az óriás teste egy pillanatra eltakarta az Angyalt a New York-i vagány elől. Mariust csak az Angyal belső zsebe érdekelte…

Simon bal keze olyan könnyen és gyorsan érte el a célját, mint egy hivatásos zsebtolvajé…

– Ne moccanj, Szépfiú! – Az Angyal hangja ostorcsapásként csattant, gyilkos fenyegetés rezgett benne, az edzett acél élessége lágy volt hozzá képest. Olyan dühhel szorította a fegyvert Marius bordái közé, hogy még a termetes férfi is megvonaglott.

– Maradj nyugton, Szépfiú! – csattant a kemény hang újra. – És szólj gyorsan Lingrove-nek, de gyorsan! Nem tud rám célozni és most töpreng, hogy mihez kezdjen. Mondd meg neki! Mondd meg neki, hogy dobja el a revolverét!

Marius szája ijesztő vigyorba torzult.

Az Angyal hangja megint belehasított a csendbe.

– Hármat számolok! A harmadikra meghalsz! Egy!

Az óriás Simon szemébe nézett, de a vidámság szikráját sem tudta felfedezni. Fagyos kék szempárba bámult, amelyben nyoma sem volt a részvétnek… Marius suttogva szólalt meg.

– Dobd le a fegyvert, Lingrove.

A válasz tompa puffanás volt a szőnyegen, de a könyörtelen szempár még mindig az óriás arcára szegeződött.

– Ott van, Roger? – kérdezte az Angyal és Conway egyetlen szóval válaszolt.

– Igen.

– Helyes. Lingrove, menj oda a sarokba a telefonhoz. – Az Angyal a szeme sarkából látta, hogy a vagány az óriás háta mögött van és az út szabad.

– Menjen oda mellé Szépfiú.

Marius lassan hátralépett és az Angyal csendesen végigsuhant a fal mellett, amíg az ajtó mellé nem ért. Az ajtó kitárult.

Az Angyal mögéje rejtőzött, a német lépett be a szobába. Simon szelíden becsukta az ajtót, háttal állt, amikor a német megfordult és észrevette.

– Du bist wie eine Blume – dörmögte az Angyal szívélyesen és a régi, lusta nevetés visszaszivárgott a hangjába. – Egyébként fogadni mernék, hogy évek óta nem ijesztettek így rád. De semmi baj. Jót tesz a májadnak… És most lennél kedves odafáradni a sarokba a gazdádhoz, kedves Ludwigom? És ha jó fiú leszel, talán megengedi, hogy szunyókálj egy kicsit…

3.

– Derék fiú vagy, Angyal!

A felkiáltás önkéntelenül tört ki Rogerből, Simon Templar elvigyorodott.

– Gyere ide fiam – jegyezte meg –, mindjárt kiszabadítalak az igából. Aztán tovább szórakozhatsz a felesleges kötélkészlettel, amíg én folytatom… Ugorj!

Az utolsó szó úgy hangzott, mint egy robbanás dörrenése. És Roger ugrott… élő ember nem tudott volna ennek a harsány parancsnak ellenállni.

Egy másodperc töredékével később látta – vagy inkább hallotta – a parancs okát.

Amikor átsietett a szobán, az Angyal és Marius közé került. S ahogy önkéntelenül összehúzódzkodva ugrott, valami elrepült a tarkója mögött, olyan közel, hogy érezte a szelét, és belevágódott a falba, ahol az Angyal állt. Oda, ahol az előbb az Angyal állt. Mert Simon már egy lépéssel odébb került…

Amikor Roger felegyenesedett, látta, hogy az Angyal revolvere felemelkedik és a gazfickókra szegeződik. S most meglátta a telefont az Angyal lábánál.

– Rossz fiú – mondta az Angyal szemrehányóan.

– Miért nem puffantottad le a disznót? – mordult fel Roger érthető ingerültséggel, de Simon csak nevetett.

– Mert nem olyan egyszerű a dolog, édes fiam. Nem mulattatna, ha így végezné, ez túl hétköznapi lenne. Én meg akarok verekedni Szépfiúval, csak ezt akarom!

Roger keze szabad volt, mégis tehetetlenül bámult az Angyalra.

– Angyal – mondta tanácstalanul. – Mit akarsz tenni? Csak nem…

– Mindenesetre meg akarom próbálni. Néhány embernek megfelel a pisztolygolyó. De akadnak mások, akiket puszta kézzel kell…

Simon szelíden, nagyon szelíden beszélt. Roger néma csodálattal bámulta a kék szempár acélos fényét, a széles vállakat, a vakmerő arc nemes vonásait, és nem talált szavakat.

Az Angyal ismét felnevetett.

– De előbb mással kell foglalkoznunk. Fogd meg azt a kötelet öregfiú, és láss munkához. Azt a pisztolyt hagyd ott a padlón – nehogy valaki szabadalmaztassa a zsebtolvaj-trükkünket.

Egy pillanattal később Sonja Delmar csuklójáról vágta le a köteleket. Majd Lessing következett, aki a művelet alatt éppoly néma volt, mint a lány, de nyilván más okból. Úgy reszketett, mint a nyárfalevél, és miután Simon gyorsan végigmérte, ismét a lányhoz fordult.

– Hogy érzi magát, kislány? – kérdezte és Sonja elmosolyodott.

– Minden rendben – válaszolta.

– Vegye fel azt a revolvert, jó? Gondolja, hogy tudja használni?

A lány elgondolkodva forgatta a kezében a New York-i vagány fegyverét.

– Azt hiszem igen, Simon.

– Nagyszerű! – Belle megint az alsókarjára erősített tokban pihent, szabad kezével magához vonta a lányt. – Álljon ide, szívem, hogy meg ne támadhassák. Sakkban tudja őket tartani?

– Természetesen.

– Kitűnő! Le ne vegye a szemét róluk, amíg Roger be nem fejezi a munkáját. Ike, üljön le ebbe a székbe és aléljon el, ha akar. Ha a tűzvonalba kerül, akkor befizetheti a temetését… Sonja, igazán boldognak érzi magát?

– Miért?

– Tudna egyedül vigyázni ezekre a csibészekre öt-tíz percig?

A lány lassan bólintott.

– Mindent megteszek, nagyfőnök.

– Akkor fogja meg ezt a stukkert is – a lány kezébe nyomta a fegyvert. – Magára bízom, drágám… még beszélnem kell valakivel, s ez átkozottul sürgős. De hamar visszajövök. Ha valami probléma adódna, azonnal tüzeljen. Csak arra kérem, hogy ne ölje meg a Szépfiút, legalábbis ne egészen. Viszlát!

Vidáman intett és már el is tűnt, mielőtt a kötelek csomózásával foglalatoskodó Roger megkérdezhette volna, hová megy.

De Roger nem volt tisztában Hermann küldetésével.

Még az Angyalnak is egy teljes percre volt szüksége, hogy megértse, mit is jelentett, amikor a telefon nekivágódott a falnak, de mikor végigrohant a hosszú kocsifelhajtón, már minden részletet világosan látott. Kétélű erőfeszítés volt – semmi kétség! Az óriás villámgyors helyzetfelismerésének zseniális megnyilvánulása, kétségbeesett próbálkozás, a menekülés lehetőségének kutatása, ugyanakkor dacos ellenszegülés. Az utolsó motívum felismerése meggyorsította az Angyal lépteit…

Odaért a kapusfülkéhez, végignézett az úton, de sehol nem látta az autót. Amikor megállt, tisztán hallotta a Hirondel motorjának félreismerhetetlen dorombolását.

Az Angyal megpördült.

Egy másodperccel később úgy száguldott végig az úton, mintha ezer ördög lenne a sarkában.

Elérte a kanyart, mintha facsoportot látott volna maga előtt a homályban. Ha valóban jól látta, akkor közel járhat a sziklához. A Hirondel berregése egyre hangosabb lett…

Az utolsó száz yardon majdnem világrekordot futott. Amikor az utolsó kanyarhoz ért, baljós csattanást hallott.

Felkiáltott és előre vetette magát, pedig tudta, hogy mindez reménytelen. Egy pillanatig látta, hogy az autó, mint valami megsebzett állat, felágaskodik a szakadék szélén, világító reflektorai fehér fénydárdát döfnek a sima égboltra, majd a fény kialudt, a zúgás végigsöpört a meredélyen, a bokrok reccsenése, a szikla pattanása, a töredező fém idegtépő csikorgása kísérte a motor zaját… Újabb csattanás hallatszott… majd csend lett…

Az Angyal lassan lépkedett, az úton álló férfi már nem próbált elfutni. Talán tudta, hogy hiába is kísérelné meg a menekülést.

– Mr. Prosserhez van szerencsém, ugye? – szólította meg az Angyal barátságosan.

A férfi némán állt, háttal a szakadozott nyílásnak, amelyet a Hirondel lépett az utat szegélyező, vékony korlátba. Szemben álltak egymással.

– Tönkretette a szép autómat – szólalt meg az Angyal szelíden, majd hirtelen a másik arcába vágott; Mr. Prosser némán tántorodott hátra a sötétségbe…

4.

„Mindez nagyon kedves és kellemes” – gondolta az Angyal, miközben visszaballagott a házba, – „de nem kimondottan hasznos…”

Lassan haladt, mert az volt a szokása, hogy séta közben gondolkodott. És most bőven volt miről tűnődnie. A hideg düh, amely pár perccel ezelőtt elhatalmasodott rajta, már elmúlt, most a következményeket kellett felmérnie és a tényekkel kellett szembenéznie.

Most minden szálat a kezében tartott, minden készen állt, hogy felgöngyölítse, becsomagolja és postára adja, minden, kivéve egy dolgot. És ez az egy fontosabb minden másnál. És képtelen elérni, bármit tesz Mariusszal, semmiképpen sem akadályozhatja meg…

– Elcsípted a kutyát, öregfiú? – üdvözölte Roger Conway vidáman, amikor benyitott a könyvtárszobába, de az angyali mosoly szokatlanul lassan villant fel.

– Igen is meg nem is – felelte rövid szünet után. – Elkaptam, de nem elég hamar.

Mosolya ismét eltűnt, Roger zavartan ráncolta a homlokát.

– Ki volt a kutya? – érdeklődött.

– A néhai Mr. Prosser – felelte az Angyal óvatosan, s Roger rájött az igazság felére.

– Azt akarod mondani, hogy összetörte az autót?

– Össze… – a válasz tompán, fagyosan koppant, Roger nem teljesen értette a kemény hangsúlyt.

Az Angyal tekintete kifejezéstelenül siklott végig a szobán, megállapodott a sarokban lévő, három megkötözött férfin, majd a széken ülő Lessingre pillantott, aztán a Roger mellett álló Sonja Delmarra, végül ránézett a padlón lévő telefonra. Az Angyal cigarettatárcája az íróasztalon volt, ott, ahová Marius letette. Simon csendesen odament.

– Nos? – sürgette Roger, s maga is meglepődött saját hangjának csengésétől.

Az Angyal rágyújtott és felemelte a telefont. Ránézett a zsinór rojtos végére, majd a füléhez tartotta a kagylót és szelíden megrázta.

Aztán Rogerre sandított.

– Megfeledkeztél Hermannról? – kérdezte csendesen.

– Csak egy pillanatra, Angyal. De…

– Meg azokról a dobozokról is, amelyeket magával vitt? Kitaláltad, mi van bennük?

– Nem én.

Simon Templar bólintott.

– Természetesen – mondta. – Nem tudhatod, miről volt szó. De most kíméletesen közölhetem veled, hogy a kocsi és a telefon használhatatlansága miatt – ez a két dolog összefügg – valószínűleg vége szakadt a békének a Földön és Isten tudja, mennyi időre. De te még mindig azt hiszed, hogy megnyerhetjük a játszmát, ugye?

– Miről beszélsz, Angyal?

Az újság, amit Marius olvasott, ott volt a papírkosárban. Simon lehajolt, kivette, s nem is kellett keresnie a rövid hírt, az rögtön a szemébe ötlött.

– Gyere ide, Roger – szólalt meg, és Conway csodálkozva lépett oda hozzá.

Simon Templar nem magyarázkodott, csak rábökött a kis cikkre. Roger Conway kétszer-háromszor is elolvasta, mielőtt ismét fölnézett volna. Majd az Angyalra pillantott, s tekintetéből döbbent félelem sugárzott.

TIZENHARMADIK FEJEZET

melyben Simon Templar meglátogat egy postahivatalt és a rend őre pórul jár

– De hát ez… lehetetlen!

Roger szinte gépiesen hebegte e szavakat, de abban a pillanatban érezte, hogy az egyszerű tagadás most szinte ostobán hangzik. Az Angyal válasza hallatán még ostobábbnak érezte magát.

– Pedig mégis erről van szó!

Az Angyal hideg nyugalma hirtelen elpattant, mint egy törékeny penge. Sonja Delmar odament, kivette az újságot Roger kezéből, de a férfi alig vette észre… szinte megbűvölten bámult az Angyalra.

– Ezt kell megcsinálnia Hermannak. Minden szót hallottam. Ez Szépfiú második húzása. Nem tudom, miért nem ezzel kezdte, talán csak azért, mert úgy számított, hogy ez túl kétségbeesett lépés, s csak végszükségben lehet megvalósítani. De kész volt bevetni, amikor jónak látja, s ez az alkalom ma éjszaka adódik, az ördög kegyelméből…

– De nem értem, hogyan… – kezdte Roger értetlenül.

– Óh, az ég szerelmére! – Az Angyal kikapta a cigarettát a szájából és vasmarokkal szorította meg Roger vállát.

– Hát számít ez? Tucatnyi módon végrehajthatja. Hermann német. Marius könnyen elintézheti, hogy később elfogják, akkor, amikor a megfelelő iratok nála vannak, s ez csak olaj a tűzre. De mi az ördögöt számít ez?

Roger belátta, hogy nem számít, de mást nem látott. Csak ennyit tudott mondani.

– Mikorra várható a dolog?

– Fél hét körül – válaszolt az Angyal, Roger az órájára nézett.

Három óra múlt huszonöt perccel.

– Valahol máshol is kell lennie egy telefonnak – szólalt meg a lány.

Simon az íróasztalra mutatott.

– Nézze csak… az saxmundhami szám… valószínűleg ez az egyetlen magántelefon a faluban.

– De csak van postahivatal…

– Kíváncsi vagyok rá.

Az Angyal Mariusra nézett. Lehet, hogy gúny rejtőzött az ördögi ábrázat kővé dermedt, kegyetlen vonásai mögött, de Simon nem volt biztos benne. Mégis, volt valami előérzete…

– Megpróbálhatjuk – jegyezte meg Roger Conway logikusan. Az Angyal megfordult.

– Megpróbálhatjuk. Velem jössz?

– Hm.… ezek a fickók… és Sonja…

– Igazad van. Talán jobb, ha egyedül megyek. Add ide az egyik revolvert.

Roger engedelmeskedett.

Az Angyal ismét végigszáguldott a kocsifelhajtón. A revolver lehúzta a kabátzsebét, érezte a súlyát és ez valami biztonságérzetet kölcsönzött neki, bár általában nem kedvelte a tűzfegyvereket. Olyan nagy zajt csapnak… De könnyen lehetséges, hogy a postán ferde szemmel néznek majd rá, s meg kell fenyegetni valakit a pisztollyal…

Belátta, hogy már nem olyan hódítóan elegáns jelenség, mint koraeste volt, és ez komoly hátrányt jelenthet számára, ha ilyen hajnali órában beront a postahivatalba, ahol minden bizonnyal nők dolgoznak. Ruhái épek voltak, ez igaz, de Hermann hatásos búcsúja bizonyos nyomokat hagyott az arcán. Homlokán hosszú karcolás futott keresztbe, melyből vékony vérpatak csordogált lefelé, Hermann gyémántgyűrűjének emlékeként. Nem komoly sebek ezek, de attól még nézhetik vérszomjas banditának… És ha erőszakhoz kell folyamodnia, hogy a pokolba kell továbbítani egy táviratot? Az Angyal ismerte a morzejeleket, de az üzenetküldéshez elengedhetetlenül szükséges szerkezetek működésének ismerete annak idején nem szerepelt a tantárgyak között…

Milyen messze van még a falu? Majdnem egy mérföld, mondta Roger, amikor ideautóztak. Így gyalog átkozottul hosszú ez a mérföld… Már jó ideje elhagyta a helyet, ahol Mr. Prossernek talán egyszer emléktáblát állítanak. Az Angyal úgy nekiiramodott, mintha százméteres versenyfutáson indult volna, de érezte, bármilyen jó kondícióban van is, ez a tempó tönkreteszi, ha nem lassít. Fékezte az iramot és nagyot szippantott a hűs tengeri levegőből. Szíve úgy dobogott, mint egy őrült gőzkalapács… Ebben a pillanatban az út lefelé kanyarodott, s ez annyit jelent, hogy közeledik a faluhoz. Ismét sietni kezdett, lefelé könnyebben haladt… és nemsokára elérte az első házat.

Néhány másodperccel később már egy utcába ért, s itt már csak sétált, hogy ne keltsen feltűnést.

Honnan az ördögből lehet megismerni egy falusi postahivatalt? Általában nem külön épületben helyezkedik el, ezt tudta. Rendszerint a vegyeskereskedés valamelyik sötét sarkát rendezik be postának. De hogy néz ki egy fűszeresbolt a sötétben? Szeme már tökéletesen alkalmazkodott a félhomályhoz, de a hold gyenge fénye, amely korábban olyan kegyes volt hozzá, most megzavarta. Bár lenne nála egy zseblámpa… így kénytelen volt az öngyújtóját használni, megvilágított minden ajtót. Mészáros… pék… gyertyatartó-készítő… mindenféle boltot látott, csak azt nem találta, amit keresett…

Egy örökkévalóság telt el, mire elérte a célját.

Az ajtó mellett kell valahol egy csengőnek lennie… de nem volt. Így csak egy dolgot tehetett. Hátralépett és egy jókora követ emelt fel az út széléről. Habozás nélkül betörte az egyik felső ablakot.

Aztán várakozott.

Egy… két… három perc telt el, s még mindig nem bukkant fel egyetlen méltatlankodó fej sem az éjszakában, hogy számonkérje a háborgatást. Csak mögötte, a sötétségben valahol nyílt ki egy másik ház ablaka.

Az Angyal felkapott egy újabb követ…

– Ki az? – Az üvegcsörömpölésbe vegyülő remegő hang kétségtelenül női hang volt, de nem a postahivatalból jött. Újabb ablak nyílt ki. A nő hirtelen felsikoltott, egy férfi kiáltása felelt rá…

– A pokolba… – szűrte az Angyal fogai között a szót.

Az egész zenebonában a posta néma maradt, mint a sír.

– Süketek, benarkóztak vagy meghaltak – vélekedett mosolytalanul az Angyal. – Tulajdonképpen mindegy…

Hátralépett és elővette zsebéből a revolvert. A fegyver agyával betörte a bolt üvegajtaját, amelyen emberfej nagyságú nyílás keletkezett. Az Angyal dühödten tördelte az éles üvegszilánkokat, amíg a rés eléggé nagy nem lett ahhoz, hogy beléphessen. Már az egész falu felébredhetett, az út felől súlyos léptek döngését hallotta.

Belépett a boltba, feje egy lelógó olajlámpásnak ütközött. Leemelte a tartóhorogról és meggyújtotta. Rögtön meglátta a postahivatal pultját és már el is érte, amikor a lakosság felderítői megjelentek.

Simon letette a lámpát és megfordult.

– Maradjanak kinn – mondta csendesen.

Két férfi állt a küszöbön, észrevették, hogy az Angyal komor nyugalommal szegezi rájuk a fegyvert és tátott szájjal torpantak meg.

Az Angyal ellépkedett a pult mellett, a revolverrel sakkban tartotta őket. A sarokban telefonfülke állt, így könnyebb lesz, mintha a távíróval kellene bíbelődnie…

Most egy másik férfi tört utat magának az ajtónál gyülekező tömegen át. Ezüstgombos, kék egyenruhát viselt, semmi kétség nem merült fel a kilétét illetően.

– Hé, mi folyik itt? – kérdezte harciasan.

Aztán ő is meglátta az Angyal revolverét, egy pillanatra megtorpant, de csak egy pillanatra.

– Tegye le! – rendelkezett és még egy lépéssel közelebb jött.

2.

Simon Templar agyában villámgyorsan száguldottak a gondolatok. A rendőr közeledik – ez kétségtelen tény. Talán bátor ember a maga egyszerű észjárása szerint, olyan valaki, aki számára Chicago csak tündérmese, de mindenképpen közeledik. És az Angyal nem lőheti le hidegvérrel anélkül, hogy valami esélyt ne adna neki. De ugyanakkor azt is belátta, milyen reménytelen vállalkozás lenne elmesélni valószínűtlen történetét ennek a tökfejű falusi zsarunak. A Scotland Yardon, ahol másfajta rendőrök vannak, talán megtehette volna, de itt…

Kénytelen lesz blöffölni. Az igazság gyilkosságot jelentene – és a rendőr temetésére kerülne sor. Az Angyal, ha szükséges lenne, hidegvérűen, pillanatnyi habozás nélkül lepuffantaná a rendőrt, de még ad neki egy lehetőséget.

Simon kihúzta magát.

– Örülök, hogy megérkezett, biztos úr – jegyezte meg élénken. A titkosszolgálat embere vagyok és alighanem szükségem lesz magára.

A tömeg elcsendesedett. Az Angyal elegáns volt és tekintélyt parancsoló hangon beszélt. Ott állt, jólöltözötten, karcsún, rokonszenvesen, halvány, üdvözlő félmosoly bujkált a szája szögletében, minden porcikáján látszott, hogy olyan ember, akinek engedelmeskedni kell. A rendőr bizonytalanul méregette.

– Hát akkó' mért törte be az ablakot, mi?

– Fel kellett ébresztenem az embereket. Azonnal Londonba kell telefonálnom. Nem tudom, hogy a postahivatal alkalmazottai miért nem jelentkeztek még… úgy látom, mindenki más már itt van…

Egy hang szólalt meg a tömegből.

– Mrs. Fraser meg a lánya Londonba ment, uram, hogy meglátogassák a nővérit. Csak hónap reggel gyünnek vissza.

– Értem, ez megmagyarázza a dolgot – az Angyal letette revolverét a pultra és elővette a cigarettatárcáját. – Biztos úr, kérem, küldje ki ezeket az embereket. Nincs vesztegetni való időm!

A kérés parancsnak hangzott – s a rendőr nem lett volna emberi lény, ha nem érez ösztönös késztetést, hogy teljesítse. De még mindig az Angyalt méregette.

– Asszem, már láttam valahó' az arcát – mormolta kevésbé ellenségesen, és az Angyal felnevetett.

– Nem hiszem. Mi nem szoktunk a nyilvánosság elé lépni.

– De azér' van magánál valami, amivel bizonyiccsa, hogy az, akinek mongya magát?

Az Angyal csak egy pillanatig tétovázott, mert a válasz csupán ihletett zsenialitásából eredt. Nem valószínű, hogy egy vidéki kopó tudhatná, miféle igazolványt kell egy titkosügynöknek magánál hordania, és az sem valószínű, hogy felismeri azt az okmányt, amelyet az Angyal meg akart neki mutatni.

– Természetesen – felelte és arcizma sem rezzent. – Csak az a baj, hogy a nevemet nem árulhatom el magának. De azt hiszem, ez is eléggé meggyőző lesz.

Elővette a tárcáját, majd egy kis könyvet húzott ki belőle, amely a jogosítványhoz hasonlított. A tömeg közelebb nyomakodva bámult, a rendőr előre lépett.

Simon gyorsan megmutatta neki a könyvecske belső oldalára ragasztott fényképet, a szemközti oldalt letakarta az ujjaival, aztán gyorsan az utolsó oldalra lapozott.

A kis könyv a Federation Aeronautique Internationale igazolványa volt, amelyet minden amatőr pilótának ki kellett váltania, s az Angyal békésebb napjainak kevés szabadidejében igen ügyes és tapasztalt pilóta volt. Az igazolvány utolsó oldalai figyelmeztetést tartalmaztak mindazok számára, akikre ez vonatkozhat, hat különböző nyelven ez a szöveg állt ott:

Kérjük a polgári, tengerészeti és katonai hatóságokat, továbbá a rendőri szerveket, hogy támogassák és segítsék ezen igazolvány tulajdonosát.

Csak ennyi és semmi több… De elégnek kell lennie… És az Angyal, aki már rágyújtott, amíg a rendőr olvasott, nyugodtan felemelte a revolvert; de megtakaríthatta volna magának a fáradtságot, mert a törvény képviselője csaknem áhítattal nézett rá.

– Má' megbocsásson, uram…

– Oké – mormolta az Angyal barátságosan – nincs semmi baj.

Hálaimát rebegett magában, miközben visszacsúsztatta az igazolványt a zsebébe; a rendőr fontoskodva kezdte szétoszlatni a tömeget, az eljárás még tartott, amikor az Angyal már a telefonfülkében volt.

Ujjongania kellett volna, hiszen most már minden sínen volt. De mégsem volt egészen boldog. Amikor leakasztotta a kagylót, eszébe jutott a rejtett gúny, amelyet mintha felfedezni vélt volna Marius arcán. És ez zavarta. Valami azt súgta, hogy az óriás előre látott valamit, amit ő nem vett észre; ez az érzés egyre bosszantóbban motoszkált benne. Talán Marius a herceget, vagy más szövetségesét várja, akik időben érkeznek és meglepik az Angyal barátait? Vagy a salthami ház személyzete nagyobb, mint sejtette és valami más mód is adódik a menekülésre a házon belül? Vagy valami más… „Kezdek ideges lenni” – gondolta az Angyal és elátkozott minden előérzetet.

Már jó ideje hallgatott, amikor észrevette, hogy a telefon süket, még azt a halk kattogást sem észlelte, ami állandóan motoszkál a kagylóban…

– Minden rendbe' uram?

A tömeg szétoszlott és a rendőr visszatért. Simon a kezébe nyomta a telefonkagylót.

– Kérem, folytassa – mondta. – Úgy látszik, süket a vonal. Ha jelentkezik valaki, kérje a Victoria hat-nyolc-kettő-hetet. És mondja, hogy csipkedjék magukat. Én megpróbálok táviratot küldeni.

– Nincs távíró, uram.

– Hogyhogy nincs?

– Nincs távírónk, uram.

– Hát akkor hogy küldenek táviratot és hogy veszik fel őket?

– Hát, telefonon, uram. Saxmundhamból. – A rendőr a horgot billegtette. – Ez a vonal, úgy látecik, bedöglött, uram – tette hozzá szolgálatkészen.

Simon ismét átvette a kagylót.

– És a vasútállomáson? – érdeklődött. – Ott is kell lennie telefonnak.

A rendőr megvakarta a fejét.

– Biztosan van… De most, hogy mongya, eszembejutott, aszonták, hogy szombat iccaka egy busz nekiment a póznának…

Elképedten hallgatott el, amikor meglátta az Angyal szikrázó tekintetét. Simon óvatosan a helyére tette a kagylót. Ajka elfehéredett és reszketni kezdett. Nem nyújtott valami kellemes látványt.

– Jóságos Isten! – szólalt meg rekedten. – Akkor ma éjjel elszabadul a pokol!

3.

– Ilyen komoly a dolog, uram? – érdeklődött a rendőr bátortalanul és Simon tigrisként csapott le rá.

– Együgyű fráter! – mordult fel. – Azt hiszi, hogy viccelek?

Aztán erőt vett magán. Ez úgysem használ.

De most már tisztán látott. Akkor ötlött először az eszébe, amikor Marius hozzávágta a telefont, és most az ok és indíték a maga szörnyűségében tárult elé. A távírópóznát szombat este kidöntötték, s mivel nem olyan fontos vonal, hétfőig nem is javítják meg és Marius tudott erről. Az óriás telefonvonala másfelé vezetett, talán a baleset pontján túl csatlakozott a fővonalhoz…

Az Angyal komoran raktározta el ezeket a tényeket agyának szürkeállományában, közben könyörtelen nyugalmat erőltetett magára. Ismét a rendőrhöz fordult.

– Hol a vasútállomás? – kérdezte. – Ott biztos van egy külön távírókészülék.

– Az állomás, uram? Egy kicsit túl a hídon. De ebbe' az időbe' nem talál ottan senkit…

– Nincs is szükségünk rá – mondta az Angyal. – Jöjjön!

Már teljesen visszanyerte önuralmát és úgy érezte, hogy hajnalig semmi olyan nem történhet, ami megtörhetné a jeges nyugalmát. Ugyanilyen hideg fejjel állapította meg, hogy a falusi kirándulás csupán időpazarlás volt, de meg kellett próbálnia…

A helybéliek tömege még mindig kint ácsorgott, az Angyal áthaladt közöttük, nem nézett se jobbra, se balra. Aztán eszébe jutott, mit olvasott a faluról, mielőtt idejött – 3128 lakosa van, parkja, fürdésre alkalmas tengerpartja – s e pillanatban örömmel gyilkolta volna meg az útikönyv nagyotmondó szerzőjét, mert Saltham minden szépsége már a homályba veszett, most már csak egy elfelejtett tengerparti település, amelyben a civilizációnak csupán a nyomai fedezhetők fel. S mégis, ha csak csoda nem történik, a történelem úgy emlékszik majd meg róla, mint egykor Szarajevóról…

A rendőr ott lépkedett mellette, de Simon nem beszélgetett vele. A jéghideg nyugalom sima álcája alatt fehéren izzó lávához hasonló düh marcangolta a szívét, s egyidejűleg szomorúság ömlött el a lelkén. Tisztán látta, mivel járhat, ha Hermann küldetése sikerrel jár, ez a látomás azt jelentette, hogy minden romba dől, amire az Angyal megesküdött, hogy megvalósítja. A szenvedésre, vérre, könnyekre, az elpazarolt életekre gondolt, a világ új reményeinek sárbatiprására és arra az eszmére, amelyért Norman Kent az életét áldozta… Ennek a tettnek emléke összeszorította az Angyal torkát. Mert Norman volt az utolsó kapocs a régi, gondtalan napokhoz és ezek a napok elmúltak, azok az idők, amikor semmi sem számított, csak a küzdelem és a mulatság, a bajtársiasság, a dicsőség, a nagy kockázat, a vidám hetvenkedés elégedettsége, a baráti poharazgatások, a nyugalommal teli szép napok, amelyek úgy elröppentek, mintha igazak se lettek volna.

Így aztán az Angyal higgadtan elérkezett a vasútállomásra és megint betört egy ablakot, hogy bejuthasson az állomásfőnök irodájába.

Itt valóban volt egy távíró, s az Angyal öt percen keresztül próbálkozott, hogy választ kapjon, de a kísérlet eredménytelen maradt.

Végül feladta, és a kezére támasztotta a fejét.

– Hiába – mondta keserűen. – Biztos senki nincs a vonal másik végén.

A rendőr együttérzően mormogott valamit.

– Hát ha nem akarja megmondani, mi a baj…

– Nem sokat segítene, ha elmondanám. De annyit megtudhat, hogy ha fél hét előtt, sőt, még előbb nem sikerül érintkezésbe lépjek a Scotland Yarddal, akkor kitör a háború.

A rendőr elámult.

– A háború, uram?!

– Igen. Nem több és nem kevesebb… Akad valami gyors autó ebben az átkozott faluban?

– Nem, uram… amennyire tudom. Legalábbis nem gyors…

– Mennyire van innen Saxmundham?

– Kábé tizenkét mérföldre, uram. Van egy térképem, megnézem, ha mán annyira akarja.

Simon nem felelt; a rendőr kotorászni kezdett zubbonyának zsebében és piszkos papírlapokat terített az asztalra.

A csendben Simon hallotta az óra ketyegését, megfordult és a faliórára nézett. Megint számítgatni kezdett, tizenkét mérföld két óra alatt. Könnyű dolog – feltéve, ha tud szerezni egy teherautót, vagy valami mást, aminek négy kereke és motorja van, így marad még egy órája arra is, hogy elintézze az akadályokat, amelyek biztos felmerülnek Saxmundham-ben. Mert az a blöff, ami bevált egy falusi fakabátnál, biztosan nincs hatással egy nagyobb város zsaruira. S hátha a teherautó lerobban és ott marad az úton… Két teherkocsi kell, Roger a másodikban jöhet utána, ha esetleg bekövetkezik valamilyen baleset.

Az Angyal felállt.

– Kérem, megpróbálna nekem két autót találni? – szólalt meg. – Bármit, ami gurul. Van egy társam is… el kell érte mennem. Majd találkozunk…

Az Angyal hangja elhalkult.

A rendőr úgy bámult rá, mintha kísértetet látna, és Simon egy másodperccel később azt is megértette, miért. A zsaru egy papírlapot tartott a kezében, a zsebéből kihorgászott csomóból vette ki, de ez nem térkép volt, és kidülledt szemmel meredt a papír fölött az Angyalra. Az Angyal tudta, mi állhat a lapon és jobb keze lassan a zsebe felé mozdult.

Az arca azonban nem árult el semmit.

– Mi a baj, biztos úr? – kérdezte röviden. – Rosszul van?

A rendőr még mindig rábámult, aztán hallhatóan felsóhajtott.

– Tudtam, hogy mán láttam valahun az arcát.

– Mi az ördögöt akar ezzel mondani?

– Jól tudhassa maga is. – A rendőr letette a papírt az asztalra és diadalmasan rácsapott. – Ez a maga képe és aztat írják, hogy gyilkosságér' keresik!

– Félrebeszél, jóember – mondta határozottan. – Megmutattam az igazolványomat…

– Naná, de itten épp ezt írják: „Gyakran rendőrtisztként mutatkozik be”. És a titkosszolgálat ippeg olyan, mint a rendőrség. Megtudhatnám, mért…

– Nem tudom, kivel téveszt össze…

– Dehogy is tévesztem össze, tudom ki maga. És még együgyű fráternek nevezett, mi? Ezt a tésztát akarja megetetni velem? A legrosszabb duma, amit valaha hallottam! Majd én megmutatom, hogy együgyű fráter vagyok-e…

Az Angyal hátralépett és kivette a kezét a zsebéből. Itt legalább nincs bámész tömeg, ami zavarná a becsületes küzdelmet.

– Rendben van, kisfiam – mondta. – ígérem, hogy javaslatot teszek az előléptetésedre, mihelyt elfogtak. Ügyes fickó vagy… de engem nem kapsz el…

Az Angyal lábujjhegyre emelkedett, keze meglendült, ajkán kis mosoly jelent meg, szeme vidáman csillogott. És akkor hirtelen a rendőr is belátta, hogy talán mégis együgyű fráter, mert titokban kellett volna tartania a felfedezését, amíg fel tudja használni. Mert az Angyal e pillanatban nem látszott olyan embernek, akit könnyű lenne letartóztatni…

A rendőr hirtelen felordított… egyszer.

Az Angyal ökle jobbról és balról állon találta, úgy hangzott, mintha két biliárdgolyó koccant volna össze, aztán a zsaru úgy rogyott le, mint a kidőlt fa.

– Hát ez az – mormolta komoran az Angyal.

Három lépéssel elérte az ablakot és megállt hallgatózni. A kinti félhomályból rekedt hangok és siető férfiak lármája hallatszott.

– Ej, ej, ej! – gondolta az Angyal a rá jellemző szelídséggel és belátta, hogy most gyorsan kell távoznia. Ha a rendőr nem üvöltött volna fel olyan sztentori hangon… De most már túl késő ezen meditálni, késő van ahhoz, hogy leüljön és hiábavaló sirámokba merüljön, hogy milyen remekül átverhette volna a falusiakat, amíg a fakabát megkötözve, betömött szájjal feküdt volna az állomásfőnök irodájában, feltéve, hogy előbb befogta volna a száját. „Szép kis este” – gondolta az Angyal, miközben kiugrott az ablakon.

Úgy tűnt el a peron árnyékában, mint egy lopakodó macska, egy perccel azelőtt, hogy az első bakancs koppant volna a betonon. A peron végén kerítés húzódott, fel is lendült rá, amikor újabb kiáltás harsant mögötte. Szórakozott mosollyal ereszkedett le az útmenti füves ösvényre. Maga az út kihalt volt, valószínűleg mindenki, aki a nyomába eredt, berohant az állomásépületbe, hogy felderítse a zaj forrását. Az Angyal gyorsan és nesztelenül végigsétált a sötét utcán és senki sem tartóztatta fel. Mire a zsivajgó üldözők észbekaptak, már hangtalanul befordult a sziklaösvényre, és nem kellett attól tartania, hogy rátalálnak.

4.

Pontosan fél öt volt, amikor becsukta maga mögött Marius könyvtárszobájának ajtaját és hat néma emberrel nézett szembe. De az egyik természetesnek tartotta, hogy megszólaljon.

– Hála Istennek! – fohászkodott Roger Conway.

A nyitott ablakra mutatott és az Angyal bólintott.

– Hallottad?

– Éppen eleget.

Az Angyal nyugodtan rágyújtott egy cigarettára.

– Volt egy kis izgalom – mondta csendesen.

Sonja Delmar higgadtan nézett rá, sajnálat sugárzott a tekintetéből.

– Nem sikerült – állapította meg. Ezt az egyszerű tényt mindannyian előre sejtették. Simon lassan megcsóválta a fejét.

– Tényleg nem jött össze. Saltham és Saxmundham között szünetel a telefonösszeköttetés, és táviratot sem tudtam küldeni. A Szépfiú tudott a telefonról – ezért vágta hozzám a készüléket.

– Felismertek a faluban?

– Később. Be kellett törnöm a postahivatalba – postamesterné és a lánya elutaztak –, de nem ez volt a baj. Azt mondtam a falubeli zsarunak, hogy titkosügynök vagyok. Először bevette és még abban is segített, hogy behatoljak a vasútállomásra. Aztán előszedett egy térképet, hogy megállapítsa, milyen messze van innen Saxmundham, és ugyanakkor előkerült a körözvény is, amiben benne van a fényképem. Persze leütöttem, de nem voltam elég gyors. Különben találhattam volna valami járművet, amivel bejutunk Saxmundhambe, éppen ezt akartam elintézni, amikor a fakabát ki akart érdemelni egy plecsnit.

– Elmondhattad volna neki az igazságot – kockáztatta meg Roger.

Arra számított, hogy barátja kifakad, de az Angyal teljesen nyugodtan válaszolt.

– Nem vállalhattam a rizikót, öregfiú. Hazugsággal kezdtem és aztán amikor a titkosügynök szerepét játszottam, együgyű fráternek neveztem – s jól felbecsültem a fickót. Ezer az egyhez, hogy nem tudtam volna meggyőzni. Mindenképpen meg akarta torolni a sértést, és a fejében egyszerre csak egy gondolat fér meg. Órákig tartott volna, amíg meggyőzöm, és még mindig nem jutottam el Saxmundhambe, és ha kudarcot vallok…

Nem fejezte be a mondatot, nem volt szükség rá.

Roger az ajkába harapott.

– És most – mondta – mintha hajótörést szenvedtünk volna egy lakatlan szigeten.

Sonja Delmar ismét megszólalt.

– És a mentőautó, amivel engem idehoztak…

Marius rosszindulatúan válaszolt a sarokból.

– A mentőautó, kedves fiatal hölgyem, rögtön visszatért Londonba.

Halálos csend volt, amikor az Angyal megfordult.

– Remélem, hogy tovább fogja élvezni a diadalát. Szépfiú – mondta és könyörtelen erő izzott a hangjában. – Mert esküszöm, Rayt Marius, hogy ez az utolsó dolog, aminek örülhet. Mások gyilkoltak, de maga emberek lelkét és testét bocsátotta áruba. A maga lehelete megmérgezi a világot… És meggondoltam magam: nem adok lehetőséget magának a küzdelemre.

Az Angyal az ajtónak támaszkodott, nem mozdult el onnan, amióta belépett. Ernyedten, lustán álldogált ott, de most a kezében tartotta a revolvert és óvatosan kibiztosította. És Roger Conway, aki tudta, mire készül az Angyal, igyekezett könnyedén beszélni.

– Úgy vélem – mondta –, hogy futva is meg tudnád tenni azt a távolságot. Valaha jó sprinter voltál…

Az Angyal megrázta a fejét.

– Attól tartok, kicsit hosszú lenne a táv – felelte. – És a célban nem ájulhatnék el hatásosan… Nem, Roger, nem vagyok rá képes. Hacsak nem növesztek szárnyakat…

– Szárnyakat!

Sonja Delmar ismételte meg a szót… csaknem kiáltotta… és remegve fogta meg az Angyal kabátujját.

De Simon Templar már felugrott és a szeme ragyogni kezdett.

– Az Isten szerelmére! – kiáltotta és szenvedélyes őszinteség zengett a hangjában. – Igaza van, Sonja! És én mondtam ki, de nem is… Megfeledkeztünk a Szépfiú repülőgépéről!

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

melyben Roger Conway magára marad és Simon Templar elnyeri jutalmát

Az Angyal visszacsúsztatta revolverét a zsebébe, ragyogó tekintetében nevetés ficánkolt és a szíve is kacagott. Nevetve fordult Mariushoz.

– No lám. Szépfiú – mondta – mégis megverekedhetünk!

Marius nem válaszolt.

– De nem most, Angyal! – tiltakozott rémülten Roger, Simon nevetve megpördült és vidáman legyintett.

– Persze, hogy nem, édes Roger! Erre majd később kerül sor, a vörösborral és szivarral együtt! Most azt az áldott gépet kell elérnünk.

– De hol fogunk leszállni? Croydonig legalább száznyolcvan kilométer légvonalban az út. Több, mint egy órába telik… miután elindultunk… és biztos baj lesz a végén is….

– Nem szállunk le, kis kerubom. Majd csak akkor, ha mindennek vége van. Említettem, hogy mindent számításba vettem… kész a terv!

Az Angyal cigarettája végigröppent a szobán és tüzes csillagként csapódott a szemközti falra. Magához vonta Rogert és a lányt és a vállukra tette a kezét.

– Figyeljenek ide! Roger, te velem jössz és segítesz megtalálni és elindítani a gépet. Sonja, nézzen körül és keressen két sisakot és védőszemüveget. A Szépfiú felszerelése valószínűleg itt van a házban és biztos vannak tartalékai is. Aztán keressen egy jó hosszú kötelet – biztos bővében vannak – és ezzel készen is van. Lessing – nézett a milliomosra, aki végre feltápászkodott – ideje már, hogy maga is kiérdemelje az életét. Keressen kötelet, de ne vágjon le abból, amit Sonja kerít nekem, és szórakozzon azzal, hogy minél nagyobb és súlyosabb székeket kötöz oda Freeman, Hardy és Willis urakhoz a sarokban. Legalább nem távoznak azelőtt, amíg vissza nem jövök értük. Minden világos?

Igenlő válaszok kórusa felelt a kérdésre.

– Hát akkor induljunk – mondta az Angyal.

Kiment a szobából, jól tudta, hogy minden utasítását pontosan végre fogják hajtani. Új, csodálatos életerő vibrált benne, vakító, vakmerő öröm ragyogott vidám mosolyában, ez felbátorította társait is, bennük is felébresztette az elhivatottság lángját és Simon tudta, hogy lélekben velük marad és biztatja őket. Még Lessinget is…

És Roger…

Amikor befordultak a ház sarka mellett és végigsiettek a füves térségen, Roger tétovázva megszólalt.

– Amíg te távol voltál, Angyal, Sonja mindent elmesélt a hajókirándulásról.

– Valóban?

– Sajnálom, hogy olyan lehetetlenül viselkedtem, öregfiú…

Az Angyal kuncogott.

– Azt hitted, elcsábítottam tőled?

– Akartad? – kérdezte Roger nyugodtan.

Kis ideig csendben ballagtak.

– Én még mindig Pattel vagyok – szólalt meg az Angyal.

– Igen.

– Mondok neked valamit. Azt hiszem, amikor először találkoztunk, Sonja belém esett. Én is bolondultam utána – Isten a tanúm – valamiképpen. Szerintem nagyszerű lány. Nem lehet más szóval jellemezni. De Patet sem lehet.

– Nem.

– Sokszor gondoltam rá – de mi értelme van? Sokféle ember él ezen a furcsa földgolyón és főképpen sokféle nő. Különféleképpen alkották meg őket, s ezen nem lehet változtatni. Ez nagyon elcsépelten hangzik, Roger, de szavamat adom, hogy csak a hajókirándulás után jöttem rá az igazságra, akárcsak Sonja. De én többre mentem vele, mint ő, mert éppen a folytatás volt olyan borzasztóan mulatságos, s nem hiszem, hogy ő valaha is értékelni tudja ezt a tréfát. Talán te sem vagy rá képes, és ez újabb ok arra…

– Mi volt a tréfa? – kérdezte Roger.

– Amikor Hermannal találkoztunk – mesélte az Angyal – és ő rám fogta a revolverét, Sonjánál is volt fegyver. De nem tüzelt. Pat nem mulasztotta volna el ezt az alkalmat. – Elhallgatott és felemelte a lámpát. – Ez a repülő sárkány, ugye?

Előttük egy kis hangár fekete körvonalai emelkedtek. Néhány lépéssel odaértek és az Angyal széthúzta az ajtókat. Benn állt a gép, egy Gypsy Moth, szárnyait illendően felhajtották. A masina ezüst és arany színekben pompázott.

– Hát ez igazán szerencse! – jegyezte meg az Angyal.

– Feltéve, hogy elég üzemanyag van benne – tette hozzá Roger óvatosan.

– Majd meglátjuk – mondta az Angyal és a műszerfal fölé hajolt. Hangja elégedetlen csengett a hangár falát alkotó hullámlemezek között.

– Tíz gallon… bőven elég lesz!

Együtt tolták ki a gépet és az Angyal lehajtotta a szárnyakat. Aztán a pilótafülkébe ültette Rogert és megfogta a propellert.

– Kapcsold be… a szivatót!

A légcsavar megpördült, aztán…

– Indíts!

– Indítok!

A motor felköhögött, zihált, felpörgött, aztán leállt…

– Ezer ördög! – morogta az Angyal.

Megkerülte a szárnyat, a gép oldalához lépett, behajolt a fülkébe és gázt adott.

– Dőlj hátra, Roger…

A motor vadul dübörögni kezdett, szélroham csapott az Angyal arcába és félig lesodorta a kabátját. Egy ideig így kapaszkodott, a motor zúgása majdnem megsüketítette, a repülőgép megremegett. Simon elengedte a gázkart és Roger füléhez hajolt.

– Tarts ki, fiam. Máris küldöm Sonját. Ha el akar szaladni a masina, kapcsold ki a motort.

Roger bólintott, az Angyal leugrott és eltűnt. Néhány perc múlva visszatért a házhoz, a mögötte lévő sötétségben még mindig berregett a motor. Sonja Delmar az ajtóban várta.

– Mindent összeszedtem, amit kért – mondta.

Simon rápillantott a holmikra.

– Remek! – Megérintette a lány kezét. – Roger odakint van, drágám. Odavinné neki ezeket a cuccokat?

– Hát persze.

– Helyes. Menjen a zaj irányába és ügyeljen a propellerre. Hol van Ike?

– Már majdnem elkészült.

– Oké, akkor magammal hozom.

Simon mosolyogva ment be a könyvtárszobába. Lessing éppen akkor emelkedett fel a térdéről, az Angyal rögtön látta, hogy kiegyenlítette számláját Mariusszal, a némettel és a New York-i vagánnyal szemben.

– Minden rendben van, Ike? – mormolta az Angyal és Lessing bólintott.

– Nem hiszem, hogy ki tudnának szabadulni, bár ebben nem vagyok szakértő.

– Ahhoz képest, hogy amatőr, derék munkát végzett. Menjen csak ki a hallba, mindjárt jövök.

A milliomos engedelmesen távozott és Simon utoljára nézett szembe Mariusszal. A nyitott ablakon át távoli motorzúgás szűrődött be, Marius hallotta és megértette, mit jelent, de arca kifürkészhetetlen maradt.

– Szóval – szólalt meg az Angyal lágyan – megint legyőztem, Szépfiú.

Az óriás üres tekintettel meredt rá.

– Engem nem győz le soha, Templar – felelte.

– Pedig most kudarcot vallott. Holnap reggel visszajövök és akkor rendezzük a számlát. Ha nem sikerülne a tervem, akkor magammal hozom a rendőrséget. Nagy érdeklődéssel hallgatják majd, amit mondok nekik. Talán a törvény nem bünteti azt, ha magánszemély akar kirobbantani egy háborút, de a felségárulásért kötél jár. Talán jobb lenne, ha nem akasztanák fel. Az akasztásban van valami végleges, és mentes minden romantikától. De majd eldöntöm, mit teszek, mielőtt visszatérek… Addig csak gondolkozzék a győzelmén…

Simon Templar sarkon fordult, kiment és bezárta az ajtót maga mögött.

Sir Isaac Lessing kint állt a hallban. Még mindig halálsápadt volt, de a szája szögletében és a szemében valami különös bátorság honolt, a legfurcsább bátorság, amit az Angyal valaha is látott.

– Azt hiszem, az életemet köszönhetem magának, Mr. Templar – mondta nyugodtan, s az Angyal bólintott.

– Szóra sem érdemes.

– Nem szoktam meg az ilyesmit – folytatta Lessing – és nem vagyok alkalmas az ilyen dolgokra. Biztosan megvet ezért. Én csak annyit mondhatok, hogy egyetértek magával. És szeretnék bocsánatot kérni.

Az Angyal egy hosszú pillanatig ránézett, de Lessing szemrebbenés nélkül állta a tiszta, kék tekintet sugarát. Aztán Simon karon fogta a milliomost.

– A többiek ránk várnak – mondta. – Majd útközben beszélgetünk.

Kiléptek az ajtón, az Angyal visszasandított, látta, hogy a hall egyik sarkában mozdulatlan ember hever, nagyon csendesen. A kerti kapunál egy másik férfi feküdt, éppoly mozdulatlanul. Később megmondta Roger Conwaynek, hogy mindketten halottak voltak. „Az embernek nagyon kell vigyázni, ha pisztolyaggyal vág fejbe valakit” – mondta. „A koponya nagyon törékeny.” De azt sohasem mondta el Rogernek, miről beszélt Sir Isaac Lessingnek a hajnali órákban, amikor a csillagok alatt a hangár felé tartottak.

2.

– És most elválunk – mondta az Angyal.

Rövid ideig titokzatos dolgokat művelt a kötéllel, amit Sonja Delmar hozott ide, majd a lámpás fényénél megkerülte a repülőgépet és felvette a sisakot. Lessing valamivel arrébb várakozott, de Simon odahívta a csoporthoz.

– Londonban találkozunk – szólalt meg az Angyal. – Amint felszálltunk, vigye le Sonját a vasútállomásra és várják meg az első vonatot. Nem hiszem, hogy bármi gond lenne, de ha mégis, jobb, ha nincsenek itt. Magukat nem tartóztathatják fel. De az Isten szerelmére, ne mondjanak semmit a Szépfiúról vagy erről a házról. Hamarabb bíznám kedvenc fehér egeremet egy éhes macskára, mint Mariust arra a falusi zsarura. Ha Londonba érnek, biztos pihenni akarnak egy kicsit, de este megtalálnak az Upper Berkeley Mews-i házban. Sonja tudja a címet.

Lessing bólintott.

– Sok szerencsét! – mondta és kezet nyújtott.

Simon acélos erővel szorította meg.

Aztán arrébb lépett, előhúzta a zsebkendőjét és felemelte, hogy megállapítsa a szélirányt, aztán kihúzta a fékbakokat a kerekek alól. Majd bemászott az első ülésre és bekapcsolta a belső telefont. Hangja átzengett a szócsövön.

– Minden rendben, Roger?

– Minden rendben.

Az Angyal hátranézett.

Látta, hogy Roger ajkához emeli a lány kezét, aztán Sonja hátralép. Simon egy utolsó pillantást vetett a lányra, megigazította a szemüvegét és előrenyomta a botkormányt. A motor zúgása felerősödött, amikor gázt adott, és a repülőgép gurulni kezdett a füvön.

Nem is olyan könnyű sötét éjszaka elindulni egy géppel, amikor Isten tudja, mi van a kifutópálya végén… De az Angyal egyenesben tartotta a gépet, amely teljes sebességgel gurult, majd könnyedén hasra húzta a kormányt… a rázkódás csökkent, majd megszűnt és simán felemelkedtek a levegőbe… Az Angyal lenézett, a fák fekete koronája hat lábnyira alattuk siklott el. Simon megkönnyebbülten elvigyorodott. Éles szögben nyugat felé fordult, és a szárnyvégen túl parányi fényfoltot látott a sötétségben… A lámpás… Aztán a gép ismét egyenes irányban, szelíden emelkedve suhant az éjszakai égbolton.

Az ablakon besüvítő csípős légáramlat új életet jelentett az Angyal számára. Kis idővel ezelőtt halálosan fáradt volt, bár ezt senki sem tudta, most érezte, hogy remek kondícióban van, s készen áll élete új kalandjára. Talán a friss reménynek köszönhette, amire akkor talált rá, amikor úgy látszott, már nincs semmi remény… Most kapott egy lehetőséget, s ha az emberi merészség, ügyesség és erő számít valamit, akkor nem fog kudarcot vallani. És ha elvégezte a munkáját, az élet megy tovább, új látnivalók és új dalok következnek. Harc, gyilkosság és hirtelen halál, köze volt mindegyikhez, részt vett benne, elkövette, elkerülte, s önmagáért szerette ezt az életet, amely nem volt mentes a könnyelműségektől sem. Kísértések, badarságok, a bolondság paradicsoma és pokla, mindezek elmúltak. Most már teljesítette fogadalmát, a nagy mű a vége felé közeleg, de még sok dolog vár rá.

„Mert a dal és a kard és Pán fuvolája

Egy uzsorás kezén mind elveszett;

De én vagyok az utolsó rablólovag tán,

Kit a kaland kerget s a kaland szeret.”

Bármit is tett, még semmi sem ért véget, mindig várható az új dolgok bekövetkezte. Amíg a Föld forog, az évszakok változnak és csillagok ragyognak az égen, mindig lesznek más dolgok. Nincs tetőpont és mélypont, a való életben nincs helye ilyen közönséges teátralitásnak. Az élet sok mindent kínál, s csak úgy tökéletes, ha minden adományát félelem nélkül fogadja, s nem gyakorol kegyet, ha valamit feláldoz érte, s akárhogyan is ér véget, teljes egészet alkotott. Minden megy tovább. Az egyik nap harcol és gyilkol, a másikon menekül, bűnt követ el, majd hősiesen helytáll, így nyernek bocsánatot az ember bűnei. És még olyan sok mindent nem csinált! Nem sétált kifogástalan estélyi öltözékben Monté Carlo kertjeiben, nem csavarogta be Európát ócska ruhákba bújva. Nem gyűjtögetett kagylót egy déltengeri szigeten, nem épített saját kezűleg házat, nem hirdetett evangéliumot a templomban, nem járt Timbuktuban, nem nősült meg, nem volt hamiskártyás, nem tanult meg kínaiul, sosem lőtt lapuló nyúlra, nem vezetett Fordot, nem… a pokolba! Végére érhet egyáltalán? Minden, amit az ember csinál, gazdagabbá teszi bizonyos módon, s amit kihagy az életéből, azzal bizony szegényebb lesz…

Így aztán, amikor a repülőgép nyugat felé szállt és mögötte a hajnal furcsa ígéretével kezdett sápadozni az ég, az Angyal megtalálta lelke nyugalmát és felnevetett.

Pontosan tartotta az útirányt. A régi szép időkben Anglia majdnem minden területe fölött elrepült, így most sem volt szüksége térképre. Amikor az ég ezüstje lassan halványodni kezdett és alattuk lassan megvilágosodott a táj, tanítgatni kezdte Rogert, hogy barátja végre tudjon hajtani egy nehéz feladatot.

– Már vezettél repülőgépet, öregfiú? – a kérdés inkább megállapításként hangzott; Roger válasza egy cseppet sem volt lelkes.

– Csak rövid ideig.

– Körülbelül fél órád van arra, hogy megtanuld, hogyan kell úgy vezetni, mintha a levegőben születtél volna.

Roger Conway sok mindent mondott, illetlen és a tárgyhoz nem tartozó szavakat mormolt. Az Angyal elmosolyodott.

– Gyerünk – mondta – próbálj meg egy szelíd fordulót.

Egy kis szünet után a gép imbolyogni kezdett…

– Hajmeresztő – jegyezte meg az Angyal csípősen. – Túlságosan durván bánsz a kormánnyal. Próbáld meg elképzelni, hogy nem biciklin ülsz. És ne úgy ragadd meg a botkormányt, mintha tejbegrízt kavarnál… Most csináljuk együtt…

Megpróbálták.

– És most balra…

Tíz percig folyt az oktatás.

– Azt hiszem, ez már elég biztonságos – szólt az Angyal végül. – Ha szelíden fordulsz, nem esik bajod. Sajnálom, hogy a dugóhúzó figuráról nem tudok mesélni neked, nincs elég idő rá. Ha belekerülsz, attól tartok, belehalsz. Most próbáljuk meg a siklást.

Megpróbálták. Utána Roger boldogtalanul szólalt meg.

– Mire való mindez, Angyal?

– Sajnálom – válaszolta Simon – de azt hiszem, rövidesen magadra maradsz. Nekem dolgom van.

Megmagyarázta, miről van szó, Roger rémült hördülése tisztán hallatszott a fejhallgatóban.

– De hogy az ördögbe jutok le, Angyal?

– Ereszkedj le a Temzére – felelte Simon szűkszavúan. – Le fogsz siklani egy szép, nyugodt pontra, ahogy tanítottalak, kapcsold ki a biztonsági övet, lapulj le szelíden, amikor a víz közelébe érsz és imádkozz. Különben sem a miénk a repülőgép…

– De az én életemről van szó – közölte Roger komoran.

– Nem lesz semmi baj, fiam. Ébredj fel és próbáld újra…

A gép orra lefelé irányult, a huzalok nyikorogtak. A föld, amely a napkelte előtti ég hideg sápadtságát tükrözte, tébolyultan ágaskodott fel előttük. Roger fejében zúgott a vér, a gyomra mintha ezer lábbal odébb maradt volna… Aztán a botkormány visszacsúszott a lába közé, gyomra megemelkedett és hányinger fogta el…

– Mindig ilyen komisz érzés? – kérdezte halkan.

– Csak akkor, ha ilyen gyorsan jössz le – mondta az Angyal vidáman. – Csak időt akartam megtakarítani… Meg kell szoknod, hogy alacsonyan repülsz. Mindössze az kell hozzá, hogy ne veszítsd el a fejed és könnyen kezeld a kormányt.

A repülőgép két fa között suhant el, a szárny végek alig hat hüvelyknyire voltak a lomboktól, a kerekek alatt egy juhnyáj rohant eszeveszetten.

– Ez már igen, Roger! Repüljünk át a legközelebbi sövény felett!… Nem, túl magasan vagy… Nem rakétát vezetsz… – a kormányrúd kissé előrebillent. – Ez már jobb… Menj el félméternyire a kerítés felett… Nem, ez legalább három méter volt. Próbáld meg a következőt, de ne menj lejjebb, mert lesodrod a kerekeket… Ez már jobb volt… alig másfél méter láb. Ha megjegyzed a távolságot, minden rendben lesz. Most ugyanazt még egyszer… jó!… Most emelkedj egy kicsit a fák fölé, próbáld meg ugyanígy átrepülni… jó gyakorlat lesz…

És Roger megpróbálta. Soha életében nem próbált így semmit, de most tudta, hogy mennyi múlik rajta. Az Angyal noszogatta, nyugodt, bátorító hangon beszélt hozzá, megpróbált egy hónapi oktatást néhány percbe sűríteni. És valahogy sikerült is… Roger kezdett rájönni a dologra, érezte a repülőgépet és mindenesetre két fontos dologgal volt megáldva: hideg fejjel és ösztönös ítélőképességgel. Csak később fedezte fel, hogy a halántékán megőszült a haja…

Így aztán, a további repülés során együtt vezették a gépet, az Angyal időnként az órájára pillantott, de hangja továbbra is türelmes maradt.

Majd elérkezett az idő, amikor az Angyal kijelentette, hogy bármi is történik, be kell fejeznie az oktatást. Megint ő vette át a gép irányítását, gyorsan suhantak felfelé, a mezők elmosódtak alattuk, a nap bátortalan sugarai fantasztikus reflektorfényként vetődtek a gépre, amely ezüst-arany színben tündöklő ékszerként száguldott az ég átlátszó kékségében.

3.

– Jobbra lent! – kiáltott az Angyal és Roger lenézett, amerre Simon karja mutatott.

A mezők úgy terültek el alattuk, mint valami hatalmas, kigöngyölített térkép. A fák és a kis házak játékszernek tűntek, amelyekből a gyerekek falvakat építenek. S e parányi világ groteszk látomásán utak és utcák egymást keresztező hálózata húzódott, mintha összegabalyodott spárgát dobtak volna rá, egy sínpár kanyargott, amely olyannak tűnt, mint a kés karcolása a torta cukormázán és a síneken a legparányibb játékvasút pöfögött.

A gép éles szögben fordult, a térkép mintha felcsavarodott volna az égre, falként magasodott a szárnyvégeknél. Az Angyal ismét megszólalt.

– Hermann körülbelül negyven kilométerre van, de ez óránkénti százharminc kilométeres sebesség mellett nem sok időt jelent, így hát gyorsan kell cselekedned, Roger. Ha úgy megy, mint az előbb, semmi baj nem történhet. Ne izgulj és csak egy kicsit végy vissza a sebességből, amikor leereszkedem. Nem tudom biztosan, mi fog történni.

– És ha… csak kérdezem… és ha nem sikerül?

Most már a játékvonat felé repültek.

– Ha nem sikerül, Roger, csak arra kérlek, hogy valamivel odébb szállj le a sínekre. Biztos odavered magad, de ha előbb elzárod a benzinvezetéket, akkor életben maradsz és elmesélheted a történetet. De, hogy megpróbálod, vagy sem, az rajtad áll.

– Ha kell, megpróbálom.

– Derék fiú vagy!

Elrepültek a vonat fölött, majd ismét éles fordulatot vettek és követték.

Az Angyal hűvös hangjában vakmerő nevetés bujkált, amit Roger tisztán hallott a fejhallgatóban.

– Vedd át, Roger. Én most kimászok. Isten veled, öregfiú és sok szerencsét!

– Neked is Simon.

Roger Conway megragadta a botkormányt.

Aztán olyasmit látott, amit soha életében nem fog elfelejteni. Látta, hogy az Angyal kimászik a pilótafülkéből és ott botorkál a szárnyfelületen. A szél ereje majdnem lesodorja, félkézzel megragadja az egyik merevítőrudat, a másikkal a kötelet fogja, amelyet indulás előtt a másikhoz erősített… és így hátrál a szárnyvég felé. Roger látta, hogy mosolyog, a régi, angyali mosoly sugárzott az arcán… Aztán letérdelt, lába eltűnt Roger látóteréből, aztán csak a feje, válla és két keze látszott… az egyik keze… és az Angyal eltűnt…

Roger gyengéden előretolta a botkormányt.

Közben visszanézett, szörnyű félelem hatalmasodott el rajta. Attól rettegett, hogy egy tehetetlen, zuhanó testet lát, amely széttárt kezekkel és lábakkal hullik a négyezer lábbal alatta elterülő térképre, de nem látott semmit.

Dupla vagy semmi a tét…

Simon Templar is a vonatot figyelte. Úgy lógott a kötél végén, mint a pók hálójának egyik szálán, tíz lábnyira az ezüstarany gép alatt. Egyik lábát egy hurokba dugta, amit azelőtt csomózott, hogy felszálltak, keze a kötelet markolta. A vonat közeledett…

A szél láthatatlan korbácsokkal csapkodta, majdnem lesodorta a kabátját, könyörtelen ujjakkal markolászta a testét. Alig kapott levegőt, a kapaszkodás is szörnyű erőfeszítésbe került. Pedig itt pihennie kellett volna. Szándékosan arra tanította Rogert, hogy alacsonyan repüljön, jóval alacsonyabban, mint az szükséges lett volna, mert ez a véglet sokkal biztonságosabbnak tűnt, mintha hat méternyire a vagonok teteje fölött sodródna. Amikor eljön az idő, lemászik a kötélen, függeszkedik egy darabig, majd a megfelelő alkalomkor elengedi magát.

És ez az idő már közeledett. Roger teljes sebességgel, meredeken siklott lefelé… De a vonat is száguldott… Hatvan méter magasságban az Angyal kiszámította, hogy negyven kilométerrel meghaladják a vonat sebességét… Ezt meg kellett volna mondania Rogernek… De most Roger is rájöhetett a dologra, mert lelassította a motort, s így vesztettek a sebességből. Lejjebb sodródtak…

Az Angyal rövid fohászkodás után kihúzta lábát a hurokból és néhány fogással lejjebb ereszkedett a kötélen.

– Úristen! – gondolta – ha ez a bolond tétovázik és úgy próbálja csökkenteni a sebességet, hogy hasrahúzza a kormányt…

De nem lassultak le. Egy pillanatig megtartották a magasságot, aztán egyenletesen süllyedtek, körülbelül harminc kilométert hoztak be a vonaton… nem, húszat… Aztán a legutolsó vagon elsiklott az Angyal lába alatt…

A vonatnak csak három kocsija volt.

De most már gyorsan ereszkedtek… Roger úgy irányította a gépel, mint egy gyakorlott pilóta! Csak nincsenek középen… Kicsit oldalra… „Egy picit balra húzz!” – kiáltotta az Angyal tehetetlenül, egyik lába súrolta a vagon tetejének peremét és még mindig süllyedtek… S aztán, valahogy, mintha Roger meghallotta volna a kiáltást, az Angyal a legelső vagon teteje fölé került, felhúzta a térdét…

És most elengedte a kötelet.

A vonat mintha elrohant volna alatta, bal keze nekivágódott egy kiszögellésnek és elzsibbadt az ütéstől, a tető izzott és meghorzsolta a lábát. Simon oldalra csúszott és vakon kinyújtotta a jobb kezét… Belekapaszkodott valami fogantyúba… erősen szorította… és olyan gyötrelmes zökkenéssel maradt egy helyben, hogy majdnem kiszakadt a válla.

Zihálva, néma csodálkozással hevert ott, és rájött, hogy még mindigéi.

Egy egész percen át…

Aztán rájött, hogy mit jelent mindez, halkan, hitetlenkedve felnevetett és kicsordultak a könnyei.

Elvégezte a munkát.

Lassan, ámulva, levegő után kapkodva elfordította a fejét. A repülőgép is megfordult, visszafelé tartott, alacsonyan repült, a vonat mentén. S valaki kinézett, a sisakos fej arcát elfedte a védőszemüveg, de az eltorzult, halálsápadt vonások kivehetők voltak.

Simon intett sérült karjával, s mikor a repülőgép dübörgő zúgással elsuhant mellette, zsebkendő lobogott az ezüst és arany színek között. A gép lassan észak felé emelkedett, a nap sugarai úgy vetődtek rá, mintha kibontott zászló lenne.

Öt perccel később egy furcsa, rongyos figura tántorgott át a mozdony szeneskocsiján, aki különös ellentétet alkotott a távolodó ezüstös fémmadár eleganciájával. A két férfi, aki kezdettől fogva figyelte, elkapta, amikor a karjukba esett.

– Abból a repülőgépből jött? – dadogta az egyik meghökkenve és Simon Templar bólintott.

Fölemelte piszkos kezét és kitörölte a lecsurgó vért a szeméből. – Állítsák meg a vonatot – mondta. – Két bomba van a sínek között.

4.

Az Angyal ott pihent, ahova lefektették. Sohasem tudta, mit jelent ilyen kimerültnek lenni. Úgy érezte, hogy a rendkívüli megpróbáltatás után minden ereje elhagyta, s legalább ezer éve nem aludt már…

Körülötte nagy lárma volt. Hallotta a kiszabaduló gőz rekedt sziszegését, a fékek csikorgását, a halkuló kerékcsattogást, a hirtelen megálló vonat zajait. A váratlan csendben felfigyelt a repülőgép motorjának távoli zümmögésére, amely betöltötte az égboltot. Aztán hangok, rohanó lábak, kérdések és válaszok megfejthetetlen mormolása zsongott a fülében. Valaki megrázta a vállát, de pillanatnyilag túl fáradt volt ahhoz, hogy felkeljen és az illető odébbállt.

Aztán ismét megrázták, most már kitartóbban. Hűvös, nedves ruha simított végig az arcán és rémült kiáltást hallott. A repülőgép mintha eltűnt volna, bár nem hallotta, mikor halt el a motor zúgása, pár másodpercre elvesztette az eszméletét. Aztán poharat emeltek a szájához, nagyot nyelt, majd köhögni kezdett, mert a tiszta alkohol marta a torkát. Kinyitotta a szemét.

– Jól vagyok – mormolta.

Először csak egy pár cipőt látott. Hatalmas cipőket. Aztán bánatos vigyorra húzódott a szája. Felnézett, látta a szögletes arcot és a keménykalapot, a férfi átkarolta a vállát.

– Bombák, öregfiú – szólalt meg az Angyal. – Roppant ügyes elektromos gyújtást alkalmaztak – a sínre erősítik és amikor a mozdony első kerekei áthaladnak rajta, felrobban. Ez volt az utolsó szavam. Most magán van a sor.

A keménykalapos férfi bólintott.

– Már megtaláltuk a szerkezetet. Mintegy száz yardnyira előttünk volt. – Kényszeredett sajnálkozással nézett az Angyalra. – Ismerem magát – mondta.

Simon huncutul elmosolyodott.

– A hírnév átka! – sóhajtotta. – Én is ismerem magát, Carn detektívfelügyelő. Hogy van? Most különben is békésen követem magát… egy lépést sem tudnék szaladni.

A detektív arcán halvány mosoly suhant át. Hátranézett a válla fölött.

– Azt hiszem, a Király beszélni akar önnel – mondta.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

melyben Simon Templar leteszi a könyvét

Szép szeptemberi délután volt, amikor Roger Conway befordult az Upper Berkeley Mewsra és saját kulcsával kinyitotta az ajtót.

Az Angyal a nyitott ablaknál egy karosszékben üldögélt, könyvet tartott a kezében. Roger meglepettnek látszott.

– Mit csinálsz itt? – érdeklődött és Simon mosolyogva emelkedett fel.

– Szundítottam egyet – mormolta. – És a jelek szerint te is… Roger áthajította ellenzős sapkáját a szobán, az a díványra esett.

– Igen – felelte. – Úgy látszik, ebédidőben jött az utasítás, hogy bocsássanak szabadon, de nem akartak felébreszteni.

Az Angyal bírálóan méregette. Egy cseppet sem illett barátjára a sofőr egyenruha. Mintha összement volna. Össze is ment.

– Elegáns viselet, ugye? – jegyezte meg. – Ez a legújabb divat? Én attól félnék, hogy megfázik a könyököm. Amellett a nadrág is veszélyes lehet, ha le akarsz ülni.

Roger sértődötten viszonozta a vizsgálódó tekintetet.

– Hogy viszonyulnál hozzá, ha plasztikai műtétet javasolnék a képednek? – érdeklődött, és az Angyal hirtelen felnevetett.

– Mi van, te csámpás, molyette sajtkukac?

– És veled, te kancsal fia egy bolhás csavargónak? Kezük acélkemény szorításban forrt össze.

– Azért – folytatta az Angyal – mégsem festesz igazán jól ebben az öltözékben, és azt hiszem, jobban éreznéd magad, ha megborotválkoznál. Egy jámbor lélek felhívott, hogy közölje: útban vagy idefelé, ezért leeresztettem a fürdővizet és kikészítettem egy másik öltönyt. Mozgás, öreg bacilus, ha visszajössz, majd énekelek neked.

– Évekig nem térek vissza – közölte Roger tapintatosan.

Az Angyal vigyorgott.

Amikor Roger kiment, ismét leült és kezébe vette a könyvet. Bonyolult ábrát rajzolt az egyik oldal sarkába, majd néhány sort írt és eltette a töltőtollát. Rágyújtott és a szoba szemközti falán függő képre nézett, még mindig azt szemlélte, amikor Roger visszajött.

És Roger kimondta, amit az előbb is nehezen tartott magában.

– Azt hittem, elmentél a Szépfiúért.

Simon lapozott a könyvben.

– Én is azt hittem, hogy elmegyek. De ide feljegyeztem az okot, hogy miért nem mentem. Ebben a kötetben hűségesen rögzítettem minden kalandunkat egy író számára, aki megesküdött, hogy egyszer még egy véresen klasszikus regényt ír belőle. Az idevonatkozó bejegyzés roppant rövid.

– És mi az?

– Csak egy szó: Hermann.

Az Angyal felnézett, meglátta Roger arckifejezését és halkan felnevetett.

– Az általános izgalomban – mondta kedvesen –, megfeledkeztünk a kedves Hermannról, aki azt a parancsot kapta, hogy rögtön térjen vissza, amint a bombáit elhelyezte. Biztosan meg is tette. Mindenesetre nem hallottam arról, hogy elfogták volna. Persze még van rá esély… Roger, talán csodálkozol, hogy mi történt velem, de felhívtam régi barátunkat Teal főfelügyelőt, mindent elmeséltem neki Salthamről, és ő rögtön elindult oda, olyan gyorsan, ahogy csak a rendőrautó bírja sebességgel… Remélhetőleg idejében érkezik… A herceg tegnap éjjel elhagyta Angliát, de Heinrichet elcsípték. Attól tartok, Ike-nak új személyzetet kell fogadnia. A régiek visszavonhatatlanul halottak. Azt hiszem, ez minden.

– Úgy látom, nem is aggaszt a dolog – mondta Roger.

– Miért aggasztana? – kérdezte az Angyal egy kissé fáradtan. Mi elvégeztük a munkánkat. Bármi is történik, a Szépfiú tönkremegy. Soha többé nem jelenthet veszedelmet a világnak. És ha elfogják, felakasztják, ez csak jót tesz neki. Másrészt, ha kiszabadul, újra összecsapunk – ez az Úr akarata.

– És Norman?

Az Angyal nyugodtan elmosolyodott.

– Ma reggel levelet kaptam Pattől – mondta. – Szuezben adta fel. Végighajóznak Afrika keleti partjain és tavasszal Madeirában lesznek. És én olyasmit teszek, amit… azt hiszem… Norman is szívesebben vett volna, mint a bosszúállást. Végigkalandozom Európát és a végén megtalálom a szívem hölgyét.

Roger arrébb lépett és a telefonra nézett.

– Hallottál valamit Sonjáról? – kérdezte.

– Igen, felhívott. Megmondtam neki, hogy látogasson meg és hozza el a papáját is. Mindjárt itt lesznek.

Conway kezébe vette a Bystander-t, majd ismét letette.

– Komolyan gondoltad azt, amit múlt éjszaka – ma hajnalban mondtál?

Simon kibámult az ablakon.

– Minden szót komolyan gondoltam. Látod, öregfiú, furcsa dolgok történnek az életünkben. Az ember felrúgja a hétköznapi szabályokat, s néha, amikor a lelkét is odaadná valamelyikért, nem tudja, mit tegyen. S ha ilyesmi történik egy férfival, akkor az elveszett, s egyedül az ég irgalmazhat neki. Én tudom, hogy csak egy rosszabb dolog van annál, mint elfogadni a mások által megszabott törvényeket, az, hogy a saját magad által felállított szabályok szerint élj. Nem mintha ezt a rejtett értelmű filozofálgatást felfognád… De annyit mondhatok, Roger, hogy mindenért, amit az élet nyújt, fizetni kell és ott lesz a szíved is, ahová az élet vezet. C'est la vie… E szónoklat pergamenre rögzített példányai a szerző aláírásával részletre kaphatók minden kocsmában és tiltott italmérésben… egy font előleggel… a többi utólag…

Egy autó fordult be az utcácskába és megállt a ház ajtaja előtt. Roger Conway még mindig az Angyalra nézett és valami furcsa, vad bizonyossággal érezte, hogy talán sohasem ismerte igazán az Angyalt és tudta, hogy valószínűleg soha nem fogja megismerni.

Az Angyal becsukta a könyvét. Letette az asztalra és szembenézett Rogerrel.

– Az angyalok a jól végzett munka örömével pihenőre térnek – szólalt meg. – Sonja megérkezett, kedves Rogerem.

Gyors, gondtalan nevetéssel állt fel, amelyet Roger olyan jól ismert, kezét barátja vállára tette és együtt léptek ki a napsütésbe.

Vége

Jegyzetek:

1. embolikus – érdugulásból eredő, embóliából származó.

2. umbilikus – köldök, a középpontja valaminek (a ford.)

Table of Contents

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Jegyzetek: