P.M Haydonnak

Mert kedvelte az Angyalt

London, 1930. július

Bevezető[1]

Apám csak huszonkét éves volt amikor ennek a könyvnek a történeteit írta. Ez volt a hetedik kiadott könyve – az elsőt a huszadik születésnapja előtt szabadította rá a mit sem sejtő közönségre. Egy ilyen zsenge korú szerző esetén ez a termékenység természetesen feltételezi az alacsonyabb színvonalú munkát. Ő azonban, ebben az időszakban, az 1930-as években, amikor 20 könyvet írt, a csúcson volt. Az Angyal és Leslie Charteris koncentráltak és viccesek voltak. Különleges formáját fejlesztették ki és nyújtották az akciónak, kalandnak és szellemességnek, olyan stílusban, amivel az olvasók nem találkoztak korábban.

Mindig is író akart lenni, egészen korai szingapúri éveitől kezdve, amikor a The Straits Times megjelentette egy írását a kilenc éves szerzőpalántának. Az iskola elvégzése után Párizsba ment, látszólag művészeteket tanulni, de valójában a legtöbb idejét írói szakértelmének finomításával töltötte. Ez az időszak nagyjából terméketlen volt, és az éhezés valós veszély lett. Szülei hazahozták Londonba, és Cambridge-be küldték jogot hallgatni. Ezt egy rövid év után feladta, amikor egy kiadó ígéretet tett egy könyve kiadására amit korábban, egy apja meglátogatására tett szingapúri út során írt.

Rengeteg oka volt az írásra; olyan munka volt amit ott csinálhatott amikor és ahol akart, és elérhette a vágyott életmódot. Az ideális helynek céljai hajszolására logikusan az Egyesült Államok látszott. Úgyhogy 1939-ben összecsomagolt engem: a hét éves lányát, és Amerikába hajózott az Empress of Britain fedélzetén. Egy kis Hollywoodi lakásba való berendezkedés után szenvedélyes munkába kezdett. Élénken emlékszem ahogy az írógépen kalapál egyedi kétujjas stílusában, magában kuncogva legújabb fordulatán vagy szójátékán. A vad gépelési szakaszok között felállt, cigarettára gyújtott, esetleg martinit kortyolt, és teljes koncentrációban járkált. Tilos volt megzavarni. Későbbi kijelentéseinek ellenére egyértelmű volt hogy nagy örömet talált az írásban.

Bizonyos, hogy rajongóinak milliói élvezték munkáját az első megjelenés óta. Az utolsó adatok szerint műveinek több mint negyven millió példánya fogyott különböző nyelveken. A könyvein kívül ott volt még három TV-sorozat, tizenöt film, tíz rádió-sorozat, és a képregény-sorozat az újságokban szerte a világon, több mint tíz éven keresztül. Apám okos üzletember volt, úgyhogy biztos vagyok benne hogy munkáinak XXI. századi ismételt kiadása megnyerné tetszését.

Az Angyal kalandjait abban az eltökélt hitben írta, ahogy ő mondta: „Biztos helye van a világban annak az izgága kalandornak amit fiatalként megálmodtam. Az ember, aki valóban hitt a régimódi romantikus ideálokban, és kész volt mindent megmozgatni a valóra váltásukhoz.”

Megtisztelő hogy a Patricia nevet adta nekem az Angyal számos kalandjának hősnője után. Mérhetetlen büszkeséggel töltenék el azok, akik még most is élvezik, és szórakoztatónak találják munkáját, mint ahogy szeretett feleségét, Audrey-t, és saját magamat is.

Mellékesen, apa, amikor egy későbbi könyv ajánlásában írtad: „Patricia Charterisnek – Remélve hogy egy napon találkozik egy Angyallal”, a látomásod valóra vált. Az Angyalom és én jővőre fogjuk a 60.-ik évfordulónkat ünnepelni.

Patricia Charteris Higgins

Előszó

Az Angyal az Ördög ellen után rengetegen kérdeztek meg hogy hogyan szerezte az Angyal azt a hírnevet ami a történet elején megvolt neki, minek köszönhető hogy oly sokan félték, és páran úgy szerették már akkor. Az ő kielégítésük reményében állítottam össze ezeket az elbeszéléseket néhány korábbi tettéből, amelyek Archie Sheridan, Roger Conway, Dicky Tremayne és Norman Kent történetei is, akik vele voltak minden imposztorságában. És ha úgy tűnne, hogy Norman Kent túlságosan keveset szerepel ezekben a történetekben, nem szabad elfelejteni, hogy végül ő cselekedte azt, ami mégis a többiek fölé helyezheti.

Leslie Charteris

Aki mindig az okosabb

Leslie Charteris bevezetője[2]

Ez volt a legelső Angyal-történet amit ebben a hosszúságban írtam. Abban az időben „novelettának” hívtuk őket, és halványan elpirultunk amikor kimondtuk. Mostanában vettem észre az igyekezetet pár könyvajánló olvasása során, néhány, nálam előkelőbb szerző és kiadó részéről ennek a terjedelemnek a népszerűsítésére, mint „új irodalmi forma”. Csak most novellának hívják, és pirulás helyett a fennköltség nyomai mutatkoznak. Ami bizonyit egyet, vagy mást; nem tudom pontosan mit is.

Akár novellátának, novellának vagy egy darab sajtnak hívjuk, nem hiszem hogy bármikor is megszűnne a vonzódásom ehhez az irodalmi formához. A rövid történet elkerülhetetlenül egy művészi anekdota. Ezzel szemben a „teljes hosszúságú regény” esetén mindig felmerül a gyanú, hogy mesterségesen lett felduzzasztva a hagyományos méretre. A noveletta viszont teret enged a szükséges tartalmas kidolgozásnak, miközben egészen könyörtelen tömörségre szólít fel. Ez egy kellemesen olvasható hosszúság, mivel egyhuzamban elfogyasztható, bármely szabad órában, mint elalvás előtt az ágyban, vagy várakozva amíg a feleség öltözködik. Különösen kellemes hosszúság megírni, mivel befejezhető mielőtt a szerző belefáradna.

Ez a történet, mint az azt követő kettő is, nem büszkélkedik különlegesen eredeti tartalommal, és észrevehetően nyers az elbeszélésben. Mindazonáltal eredeti formájában hagytam, pár apró utalás javítását kivéve, ami egyértelműsítette a keletkezésének idejét. A történet az Angyal azon időszakához tartozik, amikor fiatal volt, féktelenebb és kevésbé körmönfont, mint amivé azóta vált.

I.

„Kígyó” Ganning sem nagystílű bűnöző, sem pedig rokonszenves jellem nem volt. Csak annyiban érdekes, hogy ő volt a szervezetnek első áldozata, amelyet az „Angyal” néven ismert úriember vezetett. Néhány hónap kellett csak rá, hogy ez a szervezet rettegésbe ejtse az egész londoni alvilágot – vakmerő fiatalemberek társasága, amelyet egy különös férfi vezetett a törvény védelmére, és mégis törvényen kívül. Elkövetkezett az idő, amelyben az Angyal puszta említése a legelvetemültebb gonosztevőt is rémületbe ejtette. Ha valaki éjjel hazatérve ott találta az Angyal jelét krétával ajtajára rajzolva (egyszerű, szinte gyerekes karikatúra volt, az emberi törzset s a végtagokat csak egy-egy vonal jelképezte, a feje fölött pedig glóriaszerű kör ékeskedett) – ösztönösen hátrált a falhoz, hátsó zsebéhez kapott, és gerincén végigfutott a hideg rémület. A Ganning-eset idején azonban az Angyal még csak pályája kezdetén állt, és nevét még nem vette körül a szinte természetfölötti csalhatatlanság dicsfénye, amely később övezte.

Ganning magas, elképzelhetetlenül vékony, sárgás arcú, pomádés hajú, kis gömbölyű fejű ember volt. A vékonyság mellett izmos testalkata, üveges kifejezésű fekete szeme, hangtalan, szinte sikló járása kétségtelenül megérdemelte gúnynevét. Ganning a „Kígyó-bajtársak” különösen rovott múltú bandájának vezetője volt. A banda tagjai tékozlón éltek abból a zsarolt pénzből, amit főképpen bukmékerektől szedtek el, nem egyszer „tettleges erőszakkal.” De még sok más sötét bűn is terhelte lelküket, amelyről később, a maga idejében lesz szó.

Az Angyal beavatkozására akkor került sor, amikor a Kígyó-bajtársak Tommy Mitrét támadták meg. Tommy aznap szerepelt először a turfon mint bukméker, miután zsokésága elején leesett a lóról, és sérülései oly súlyosak voltak, hogy azontúl csak mint istállófiú tudott elhelyezkedni. Azután meghalt egyik nagybátyja, akitől kétszáz fontot örökölt, mire elhatározta, hogy szerencsét próbál a bukméker-szakmában. Kiváltotta engedélyét, piros cégtáblát festetett (Tommy Mitre – régi cég – alapíttatott 1822), és írnokot alkalmazott. Egy nap azután lement Brightonba egész felszerelésével, és a kétszáz font maradványával. Kígyóék azonnal felfedezték az újoncot. Szokásos követelőző módszerükre Tommy megtagadta a fizetést. Jobban tette volna, ha nem makacskodik, mert a versenyistállók vidékén ismerték a Kígyó módszereit. De hát csökönyös volt világ életében. A pokolba küldte a zsaroló gengsztereket, és ezért a banda alaposan elverte, amikor elhagyta a pályát. Minden pénzét, a tőkét, és a napi nyereségét is elszedték tőle. Simon Templar történetesen kint volt aznap a brightoni versenyen, és távolról látta, mikor Tommyt megverték.

Kígyó Ganning és legszűkebb köre végigmulatta az estét Brightonban, és az éjszakai vonaton utazott vissza Londonba. Ezen utazott Simon Templar is. Előzőleg addig sétált a peronon, amíg fel nem fedezte, hogy a Kígyó és három társa az egyik első osztályú fülkében telepedett le. Maga is oda szállt be.

Az Angyal megjelenése teljes mértékben érthetővé tette a jóleső előérzettől sugárzó pillantásokat, amelyeket a Kígyó és társai váltottak, mihelyt meglátták. Ha „harci mezben” volt – vadász zekében, szürke flanelnadrágban, zergetollas zöld kalapban – még egy jó szemű titkosrendőr is milliomosnak vagy hercegnek tartotta volna. Egyik „gentleman-álruhája” volt a szürke flanel-öltöny; úgy állt rajta, mintha ráöntötték volna, nyakkendője pedig irigységet kelthetett még a szivárványban is. A puha kalap mintha épp most került volna ki a Bond Street legfinomabb üzletéből, világos-sárga kesztyűjén pedig látszott, hogy ma viseli először. Bal csuklóján arany-karkötőóra csillant meg, és ébenfa pálcáját aranygomb díszítette. Mindehhez az Angyal utánozhatatlan, előkelő mozgása, amely csak úgy sugározta a hanyag eleganciát. Tökéletes termetű, magas (hat láb, két hüvelykes) férfi volt.

A Kígyó-bajtársak ezzel nemigen törődtek; összeadott magasságuk huszonnégy láb három hüvelyket tett ki, és bár az Angyal távolról sem volt nehéz, mégis volt a válla szélességében és izmosságában valami, ami óvatos embereket gondolkodóba ejtett volna, holmi nézeteltéréskor. – De mindez nem zavarta a Kígyó-társakat. Az Angyal sima, barnára sült bőre és nagyon világos kék szeme sem. Végtére is szépségversenyről nem volt szó.

Amiről itt szó volt: az Angyal arany cigarettatárcája és nagy köteg bankjegye volt. Ártatlanul előttük számolta meg. Aztán hamarosan felszólította őket, hogy gratuláljanak, mivel kétszázötven fontnál többet nyert aznap. Udvariasan kifejezték a jókívánságukat. Az Angyal később megjegyezte, hogy az út borzasztóan unalmas; a vasúttársaság valami szórakoztatásról is gondoskodhatna az utasok számára. Erre valaki kártyát vett elő a zsebéből.

Pókerezni kezdtek. Az Angyal már előre bocsánatot kért, mert csak egyszer játszott életében azelőtt pókert, de barátságosan megnyugtatták, hogy az nem tesz semmit.

A kézitusa öt perccel azelőtt tört ki, hogy beértek a Victoria-pályaudvarra, és a kalauzok, akik a Kígyót és társait kisegítették a fülkéből, fölélesztették ugyan őket – hideg vízzel, – de a szemük, arcuk kék daganatait már nem tudták eltüntetni. Teal főfelügyelő, aki a peronon sétált, mert lesett valakire, meglátta őket, de nem mutatott valami nagy részvétet.

– Maga verekedett, Kígyó – mondta ragyogó mosollyal.

Ganning válasza nem tűrt nyomdafestéket, de Tealt nem lehetett könnyen zavarba hozni. – Pontos személyleírást tudok adni – mondta a Kígyó. – Rablás és súlyos testi sértés, ami itt velünk történt. Nekünk jött…

– „Jött”, az a „jönni” igének múltideje – felelte Teal áttolva szájában a rágógumit egyik oldalról a másikra.

– Több mint háromszáz fontunkkal ugrott meg, amit ma szereztünk…

Teal érdeklődni kezdett. – Hogyan szerezték? – kérdezte. – Bankóprésük van vagy kézzel csinálják? Nem is tudtam, hogy ebben a szakmában is dolgoznak.

– Idefigyeljen Teal – mondta Ganning most már összefüggőbben beszélve. – Mondhat rólam, amit akar de kétségtelen, hogy épp úgy megvannak az állampolgári jogaim, mint akárki másnak. Magának kötelessége elfogni azt az embert. Lehet, hogy már tud is róla egyet-mást. Bizonyára készül valamire, figyelje csak meg. Nézze!

Teal álmosan vizsgálgatta a feléje nyújtott borítékot. – Mi van benne? – kérdezte. – Bemutatkozó névjegy?

– Tednek adta, amikor kiment. „Itt a névjegyem” mondta. Ugye Ted? Kérdezze csak meg, Teal!

A boríték nem volt leragasztva. Teal megfordította, és észrevette rajta az egyik ismert szálló jelvényét. Azután szokásos álmos módján kihúzta a borítékból a kártyát, és így szólt: – „Férfi-képmás, Epsteintől”. Igen, az a hóbortos szobrászművész csinálhat ilyeneket. Egészen csinos. De egy dolog kivételével nem sokat mond nekem. Maguk túl sok detektívregényt olvastak az utóbbi időben, az a baj.

II.

Az Angyal lakása a Brook Streeten, Mayfairben volt, mivel határozottan luxusra vágyó ízlése volt. A lakbér olyan mértékben haladta meg jövedelmét, hogy a csőd egyre nagyobb hullámaival már nem is törődött. Úgy vélte, hogy a világ sokkal tartozik neki azokért a szolgálatokért, amelyeket a társadalomnak tett, és mivel eddig ez a világ zárva tartotta markát s az ő kedves lényét, sőt bajtársi szívességét nem jutalmazta semmivel, az Angyal elhatározta, hogy most már maga fog hozzá a jutalom megszerzéséhez. A Brook Streetre történt bevonulása ebben a hadjáratban az első hadmozdulatot jelentette. A lakásnak előkelőségén kívül volt még egy óriási előnye: mégpedig az, hogy csak egy kőhajításnyira volt egy kis, de annál kitűnőbb garázs a háztömbben, ahol mindenki külön ajtajú, lezárható fülkét kapott az autója számára. Kisebb-nagyobb fülkék közt lehetett válogatni a kocsi nagysága szerint. Az Angyal két nagy fülkét bérelt. Az egyikben kocsiját tartotta, a másik pedig heteken át üresen állt. Lassanként a legkülönösebb dolgokat csempészte be oda, főképp éjszaka. A legvadabb képzelőerő is alig tudott volna összefüggést felfedezni köztük és az autó vagy alkatrészei közt. Ha valaki megfigyelte volna az Angyalt, amikor ilyen kalandos utakra ment, kételkedett volna józan eszében. Ez őt egy csöppet sem izgatta, mert megvoltak a maga okai a látszólagos különcködésre. Tény azonban, hogy senki sem figyelte meg jövés-menését, és így senki nem is fűzött hozzá megjegyzést. De még ha valaki észre is vette volna, kérdés, hogy felismeri-e. Tökéletes öltözetű Angyal hagyta el a Brook-Street-i lakást, és hajtott Chelsea-be, ahol szintén bérelt egy garázst, közel a Fulham Roadhoz. Azután átváltozott egy már éppenséggel nem elegáns Angyallá, aki egy csomó kis, sötét mellékutcán ment keresztül, amíg el nem ért egy házhoz; itt egy átmeneti lakónak, Bertis Marksnak volt icipici lakása. Ez a Bertis Marks kopott, csoszogó, félretaposott sarkú alak volt, aki autón ment vissza a West Endre, megrakodva csomagokkal, amelyeket útközben szedett össze. Zavartalanul becsoszogott a Brook-Street-i garázsfülkébe, amelyet saját nevére bérelt. Az Angyal terveinek legkisebb részletét is gondosan kidolgozta. Mindezek az előkészületek – a két garázs, a kis lakás Chelsea-ben, és Bertie Marks alakjának megalkotása – egyetlen célt szolgáltak, hogy egy bizonyos napon a terve jól megvalósuljon.

Ezen a napon néhány órával virradat után, (ami az Angyal számára borzalmas idő volt, ha fel kellett kelnie) egy kis teherautó hajtott be az előkelő garázsba. A kocsi oldalán a Carter Paterson cég neve volt látható. Bertie Marks kinyitotta a garázs ajtaját, behajtotta a teherkocsit, és magára zárta az ajtót. Tudta, hogy cselekedete felizgathatja a kocsi mosók és éppen szolgálaton kívül lévő sofőrök kíváncsiságát, de cseppet sem törődött ezzel. – Hadd kíváncsiskodjanak! – gondolta az Angyal hanyagul, miközben levetette olajfoltos zubbonyát. Azután kilesett az ajtón, és látta, hogy a kocsi mosók ismét munkához láttak, miután nem volt idejük azon a furcsa jelenségen törni a fejüket, hogy egy Gartner Paterson-teherkocsi áll ugyanabban a garázsban, amely már nem egy Rolls-Roycenak adott szállást. Az Angyal óvatosan elreteszelte, és keresztrúddal is elzárta az ajtót, azután munkához látott. Lerakta a ládákat a kocsiról, majd a garázsfülke sarkából egy kis sulykot meg vésőt vett elő, és sorban felfeszítette a ládákat. Mindegyikben két tucat kis kínai korsó volt faforgács közé csomagolva. Miután valamennyi ládát kiürítette, a lámpa felé fordította a korsókat és alaposan megvizsgálta.

Cseppet sem lepődött meg, amikor megállapította hogy egy láda tartalmának kivételével a korsók simák voltak s ennek az egy ládának a korsóit azonban egy kis kereszttel jelölték meg. Ezeket a korsókat félreállította, mivel csak ezek érdekelték. Kizárólag miattuk süllyedt le alkalmasint Marks alakjába. A többi korsót visszatette a ládákba, újra gondosan lezárta, és át is kötötte, úgyhogy nyoma sem látszott az illetéktelen behatolásnak. Azután kinyitotta a megjelölt korsókat, és tartalmukat egy vödörbe töltötte. A garázsfülke másik sarkában egy halom kis cindarabka volt, és az Angyal most mindegyik kiürített korsóba egy-egy ilyen kis cindarabkát tett, kitöltve a korsót faforgáccsal, hogy a cin ne zörögjön benne. Majd visszahelyezte ezeket a korsókat a ládába, amelyet leszögezett, átkötözött, végre pedig mosolyogva elhelyezte a ládán emlékjegyét, hogy kétség se merüljön fel afelől, ki nyúlt bele a ládákba. Gyorsan dolgozott, alig másfél óra alatt végzett. Visszarakta a ládákat a teherautóra, azután sarkig kitárta a garázsfülke ajtaját. A kocsi mosók kíváncsian nézték a fülkéből kifaroló teherautót, amely legnagyobb meglepetésükre eltűnt a Bond Street irányában. Utána kiáltottak, hogy nyitva hagyta az ajtót, de „Marks úr” vagy nem hallotta, vagy nem akarta meghallani. Amikor látták, hogy nem tér vissza, bementek a fülkébe. Tarkójukat vakargatva nézték a szétszóródott faforgácsot, sulykot, vésőt, kalapácsot, szögeket, és a két-három cindarabkát, amelyre az Angyalnak már nem volt szüksége, tehát otthagyta a földön. De a vödör – a fehér porral – eltűnt, mert Marks magával vitte a teherautón. Soha többé senki Marksot nem látta.

A teherautó leszállította a ládákat egy bizonyos címre a West Enden, átvételi elismervényt kapott róla, és azután továbbhajtott nyugati irányban. Útközben megállt a Szent György-kórháznál, és otthagyta a vödröt. Aki átvette, nagyon meg volt lepve, de Marks sietett, és nem adott felvilágosítást.

– Nagyon vigyázzon rá – utasította – mert több pénzt ér, mint amennyi magának valaha is lesz. Azonnal vigye valamelyik vezető-orvoshoz ezzel a kártyával együtt.

Az Angyal visszaült a volán mögé, és elhajtott. Érezte, hogy jó munkát végzett ezen a napon, és a vége felé közeledik. Maidenhead irányában hagyta el Londont a nagy nyugati országúton. Valahol letért egy mellékútra, és ott megállt néhány percre. Az országútról nem láthatták. Elővett a teherautóból egy bögre festéket meg egy ecsetet, és erélyes vonásokkal eltüntette a „Carter Paterson”-t a kocsi oldaláról, amelyet múlt éjjel olyan nagy műgonddal mázolt rá. A kocsi oldala ismét egyszínű volt, és Simon megelégedetten hajtott vissza Londonba. A festék gyorsan száradt, és az útközben felcsapódó por végleg visszaállította a kocsit abba az állapotba, amelyben Marks átvette. Így is adta vissza ott, ahonnan huszonnégy órára bérelte. Valamivel később pedig Simon Templar kivezette világoskék Furillac versenykocsiját a garázsból, és elhajtott klubjába a Dover Streetre. A báralkalmazott megjegyezte:

– Nem szoktuk ilyen korán itt látni, uram.

– Lehet, hogy évek telnek el, mielőtt újra ilyen korán bevetődöm egyszer, – felelte az Angyal. – De ma reggel úgy éreztem, hogy fel kell kelnem és ki kell kocsiznom. Csodálatos reggel volt.

III.

Edgar Hayn sok érdekeltséget szerzett. Büszke tulajdonosa volt a „Danny” éjjeli klubnak (mulatóhelynek), amely a Shaftesbury Avenue egyik piszkos kis mellékutcájában állt. A Regent Streeten pedig egy kicsi, de borsos árakat számító „szépségbolt”, a legdrágább kozmetikai cikkeket árusító Lassere-cég fölött uralkodott. Ez a két vállalat volt Hayn „szívügye”, és ezektől kapta jövedelmének legnagyobb részét. Még meg kell említeni, hogy a „Danny” nem csak a pezsgő eladásából húzott hasznot, mint ahogy Laserrenél sem a divatos szépségápolás kellékei képezték a fő bevételi forrást. Hayn ügyes szervező volt, de a híres „Créme Laserre”-ből, amelyet piciny alabástrom-tartályokban árusított, nem derült ki, hogy mennyit ért vagy nem ért Hayn a kendőzés művészetéhez.

Hayn nagy, kemény vonású, rózsaszínbőrű, enyhén kopaszodó férfiú volt. Nem hívták mindig Haynnak, de egy naturalizáló eljárás révén jogot nyert arra, hogy elfeledje apjának családi nevét, és megszüntette a kiutasítás veszélyét is. Ezért az előrelátásért Hayn nem egyszer dicsérte a jobbik eszét. A rendőrség tudott róla egyet s mást, amiért nem nézték Haynt jó szemmel, és még sokkal többfélével gyanúsították, de döntő bizonyíték soha nem volt ellene.

A „Danny”-ben – irodai íróasztalánál – levelet írt, amikor Ganning megjött. A kopogásra fel sem nézett, csak úgy szólt hátra: – Szabad. – Az ajtó nyílása és csukása jelezte, hogy a felszólításnak eleget tettek, és nyugodtan folytatta a postát. Csak amikor befejezte, ereszkedett le odáig, hogy észrevegye a látogatót.

– Kígyó, elkésett! – mondta, gondosan itatva le az írást.

– Sajnálom, főnök úr.

Hayn visszacsavarta a kupakot töltőtollára, zsebre tette, és csak most pillantott fel először. Nagyon meglepte az, amit látott.

– Hát maga kivel akaszkodott össze? – kérdezte.

A Kígyó szomorú állapotban volt. A fején keresztül kötés húzódott, amely jobb szemét betakarta, balszeme pedig majdnem teljesen bedagadt. Ajka felsebzett és duzzadt volt, a foghiányosságtól pedig erősen selypített.

– Harrigan bandája volt? – kérdezte Hayn.

Ganning a fejét rázta. – Egy alakkal utaztunk együtt a múlt este Brightonból visszajövet.

– Maga egyedül utazott?

– Nope, Ted és Bill voltak velem. És Mario.

– Azzal az alakkal pedig egy szakasz katonaság?

– Egyedül volt.

Hayn idegesen pislogott. – Hát ez hogyan történt?

– Azt hittük, „palival” akad dolgunk – magyarázkodott a Kígyó. – Elegáns ruha, arany cigarettatárca, karkötőóra és aranygombos sétapálca. No, és a tárcája! Ő maga mondta, hogy kétszázötvenet nyert. Ezt nem hagyhatjuk ki, tehát pókerezni kezdtünk vele. Még azt mondta, hogy nem tud játszani, hát biztos ügynek látszott… Orrunknál fogva vezetett. Játszadoztunk egészen addig, amíg tíz percnyire voltunk a Victoria-állomástól, és addig elnyert tőlünk körülbelül ötven fontot. Azt képzelte, ő a világ legnagyobb pókerjátékosa. Akkor arra kértük, adjon lehetőséget, hogy visszanyerjük a pénzünket egy dupla fordulóban, ötfontos alapon. Belement, és az első fordulóban hagytuk nyerni. Egyszerűen eldobtuk a lapot az első tétemelés után. „Mi volna, ha a másik fordulóhoz tíz fontra emelnénk az alapot?” kérdeztem, és intettem titokban a fiúknak. Nem szívesen állt rá, de addig beszéltünk, amíg ebbe is belement. Ő osztott, de én kevertem meg számára a lapokat.

– És elcsúszott a keze?

Ganning fölmordult. – Semmi se csúszott el! Az én kezem biztos. Még versenybe szállok hamisjátékban akárkivel. Kaptam is egy szép szín-flösst, ahogy előkészítettem. Mario azonnal eldobta, Ted és Bill az első tétemelés után. Így maradtunk ketten: a „pali” meg én. Egyre feljebb licitáltunk, amíg már egy cent sem volt egyik fiúnál sem, még az értéktárgyainkat, Mario gyémánttűjét is bedobtuk, csak hogy minél jobban megkopasszuk. Végre nem emelt tovább, és én felmutattam a lapjaimat. Már éppen be akartam söpörni mindent amikor megállított. „Úgy emlékszem, maguk mondták, hogy ez a másod-legjobb figura”, mondja, és felmutat öt királyt.

– Ötöt? – kérdezte Hayn homlokát ráncolva.

– Igen. Jokerrel játszottunk, és az is nála volt.

– De hát nem tudták, mi van nála?

– Nem az volt nála, amit előkészítettem neki!

Hayn uralkodott magán. – És ekkor maga dühbe jött, és a rövidebbet húzta?

– Csalással vádoltam. Nem is tagadta. Volt arca így beszélni: „Azt hittem, maguk a játék szabályai szerint tanítanak, és miután láttam, hogy az egész idő alatt csalnak, gondoltam, ez meg van engedve!” Besöpörte a pénzt és az értéktárgyainkat. Persze, hogy nekimentünk!

– És ő bizonyult erősebbnek?

– Nem harcolt becsületesen. Először is a pálcájának az aranygombjával úgy tarkón vágta Tedet, hogy elintézte, mielőtt hozzáérhetett volna. Bill le akarta ütni pisztolya agyával, de a „pali” úgy gyomron bokszolta, hogy attól koldult. Így csak ketten voltunk ellene: Mario meg én.

A Kígyónak láthatóan elment a kedve attól, hogy a csata további lefolyását részletezze, Hayn pedig tapintatosan elállt a faggatástól.

– Nem volt kezdő – folytatta kis idő múlva Ganning. – De nem tudjuk hová tenni. Mit nem adnék érte, ha tudnám, hogy kicsoda! Nem lepődnék meg, ha kiderülne róla, hogy egy bandán kívül álló. Eljárása ilyenre vall. Nézze csak – nyújtott át főnökének egy borítékot.

– Ezt Ted kezébe csúsztatta, amikor meglépett. Azt mondta, ez a névjegye. Rá akartam venni Tealt, hogy tartóztassa le… ő is kint volt tudniillik a pályaudvaron… de nem akarta az ügyet komolyan venni.

Hayn kivette a borítékból a kártyát, és maga elé ejtette az asztalra. Eddig talán nem hitte el Ganning meséjét teljes mértékben, de amit látott, megrémítette. Ha Ganning csalódott Teal főfelügyelőnél a kártya hatásának dolgában, Edgar Hayn sokszorosan kárpótolta. Rózsaszín arca hamuszürkére sápadt, és úgy hőkölt hátra az Angyal kártyájának láttán, mintha abból méreg fröccsenne feléje.

– Jelent ez magának valami különöset, főnök úr? – kérdezte Ganning megdöbbenve.

– Ma reggel Németországból megérkezett egy tétel áru – mondta Hayn szinte suttogóra halkítva a hangját. – Amikor Braddon kinyitotta az első ládát, annak a tetején ugyanez a rajz feküdt. El nem tudtuk képzelni, hogyan került oda.

– Átnézték az egész küldeményt? – kérdezte a Kígyó.

Hayn fejét rázta. Még mindig mereven bámult az előtte fekvő rajzra, mintha meg lenne hipnotizálva. – Nem gondoltunk semmire. Eddig sohasem volt baj. Braddon úgy vélte, hogy a csomagoló engedett meg magának valami tréfát. A megjelölt kis korsókat azonnal elraktározták a szokásos helyre.

– Még nem kerültek forgalomba?

Hayn tagadón rázta a fejét. Remegő kézzel nyúlt a telefon után, mialatt Ganning elgondolkozott a megdöbbentő lehetőségeken, amelyek mindebből eredhettek.

– Halló… Regent 9-00-47-et kérem… – Hayn idegesen dobolt ujjaival az asztalon, amíg várt. – Halló… Maga az Braddon?… Vizsgáljon meg gyorsan egyet-kettőt a megjelölt tartályok közül, amelyek ma érkeztek abban a rajzos ládában, emlékszik?… Ne törődjön vele, hogy miért! Egy végtelennek tűnő perc telt el. – Igen… Micsoda?… Honnan tudja?… Értem. Azonnal ott leszek!

Hayn lecsapta a kagylót és felugrott.

– Mit mond? – kérdezte a Kígyó.

– Mindegyikben egy kis cindarabka van – felelte Hayn. – Tízezer font értékű „hó” volt ebben a rakományban, és ez a gazember az egészet elemelte.

IV.

– Szolgálja ki magát, fiam, ott a sör – mondta Simon Templar, elnyúlva egy öblös karosszékben. – Azután elmondhatja élete történetét; két percem van erre a célra.

Jerry Stannard engedelmesen odaballagott a faliszekrényhez, ahol üvegek és poharak álltak, gyakorlott kézzel töltött tele két poharat, és visszatért velük.

– Egészségére – mondta az Angyal, és két habzó pohár félig kiürült.

Stannard az italból bátorságot merített. Letette poharát, egy sóhajtással kényelmesen hátradőlt, miközben az Angyal cigarettáért nyúlt.

– Még mindig nem értem, mi érdeke fűződik hozzám – jegyezte meg Stannard.

– Az az én dolgom! – intette le az Angyal. – Legyen nyugodt, nem vagyok jótékonysági intézmény. Néha szükségem van egy segédre, és most felajánlom ezt az állást magának. Nem mintha ebből hasznot húzhatna. Érdekem hogy magán segítsek, és ezt viszonozni fogja a maga módján.

Stannard bólintott. – Becsületes dolog, hogy érdemesnek tart minderre – mondotta.

Nem felejtette el – két nap alatt ilyesmit nem is lehetett volna elfelejteni – hogyan találkozott az Angyallal először. Stannardnak egy kis csomagot kellett volna egy bizonyos címre elvinni a Piccadillybe; még ha nem is mondták volna, sejthette, hogy mi van benne. Alighogy eltávozott Hayntól – zsebében a kis csomag – egy súlyos kéz nehezedett a vállára s reménytelennek látszott a helyzete…

És ekkor csoda történt; egy férfi ütközött neki, mialatt a detektív taxiért kiáltott. Azután bocsánatot kért. Stannard ebben a kritikus pillanatban emberfeletti élességgel érzékelt mindent, és az idegen arcvonásai örökre emlékezetébe vésődtek.

Az Angyal a zsebéből egy kis csomagot vett elő, és elgondolkozva méregette a tenyerén. – Negyvennyolc órával előbb joggal gondolta, hogy öt évet kap miatta, – ehelyett szabad. A diadalmas vérebek nem találtak magánál semmit, és bocsánatkérések közt elengedték. Kétségkívül átkozódnak ezért a baklövésért, és szeretnék magát legközelebb áruval elcsípni. De ez most ne zavarja. Azt hiszem, már nagyon szeretné tudni annak az árát, hogy egy szempillantásnyi idő alatt kicsentem ezt a zsebéből.

– Az egész idő alatt ezen töröm a fejem.

– Rögtön megmondom – felelte az Angyal. – De előbb eltüntetjük ezt. – Kiment a csomaggal, és a nyitott ajtón át behallatszott a zuhogó víz hangja. Azután kezét törölgetve visszajött. – Ez is megvolna. Először is mondjon meg egyet: hogyan került bele ebbe a kábítószerüzletbe?

Stannard vállat vont. – Semmilyen hősies vagy értelmes ok nincs. Egyszerűen azért, mert nincs szerencsém. Cambridge-ben rossz társaságba kerültem, és a városi alvilág tagjait majdnem mind ismertem. Azután meghalt az apám, és itt maradtam egy vas nélkül. Igyekeztem munkához jutni, de nem értettem semmihez. És közben állandóan érintkeztem a régi társasággal. Néha bele is vontak ügyeikbe. Tudom, hogy ellen kellett volna állnom, de nem volt rá bátorságom. Ez viszont könnyű pénz volt, hát kapva kaptam rajta. Így történt.

Rövid szünet állt be, amely alatt az Angyal egyenletes füstkarikákat eregetett. Azután így szólt: – Mondok magának valamit: minden szükséges adatot beszereztem magáról. Családja történetét két nemzedékre visszamenően ismerem, úgyszintén ifjúkorát; még iskolai bizonyítványait is – egyszóval mindent. Eleget tudok ahhoz, hogy lássam, mennyire nem való oda, ahol van. Például eljegyzett egy lányt, aki meg van miatta zavarodva. Nem tud ugyan semmi biztosat, de sok mindent sejt. És maga is meg van zavarodva. Nem érzi olyan jól magát ebben a bűnügyi posványban, mint ahogy mutatni szeretné. Nem való maga gengszternek! Igazam van?

– Bizony igaz – vallotta be Stannard nyíltan. – Mindent odaadnék érte, ha kikerülhetnék belőle.

– És komolyan szereti ezt a lányt… Gwen Chandlert?

– Halálosan! De hát mit tegyek? Ha otthagyom Hayn bandáját, egy centem se lesz. Mellesleg nem is tudom hogy kiengedne-e? Tartozom neki. Amikor Cambridge-ben voltam, kisebb vagyont – legalábbis számomra egész kis vagyon volt – vesztettem Hayn játékbarlangjában, és váltót adtam neki közel ezer fontra. El se képzelheti, milyen szörnyű helyzetben vagyok!

– Ellenkezőleg fiam, nagyon is el tudom képzelni. Ezért van maga most itt. Egy bizalmast akartam magamnak a Hayn bandáján belül, és végignéztem az egész létszámot, mielőtt magánál kikötöttem volna. – Fölkelt, és fel-alá járkált a szobában. Hirtelen megállt a fiatalember előtt. – Én megbízom magában. Társammá veszem ebben a harcban. Elintézzük majd az adósságait, és ha vége lesz, munkát is szerzek. Maradjon csak meg látszólag tovább is Hayn szolgálatában, de dolgozzék nekem. Adja becsületszavát, hogy azontúl egész életében megmarad az egyenes úton. Ez az ajánlatom. Mit szól hozzá?

Az Angyal bágyadtan támaszkodott neki a kandallónak, de határozott, erélyes beszédében nem volt semmi bágyadtság. Később Stannard úgy emlékezett vissza az egészre, mintha csak néhány percig lett volna Templarnál, aki azonban hihetetlen hatással volt rá. Személyes varázsa, a belőle áradó erő percek alatt elsöpörte évek lerakódott lelki szennyét, és felébresztette benne a becsületet, amely évekig aludt, mintha kipusztult volna belőle. De mindennek Stannard most nem volt a tudatában.

– Adok magának egy lehetőséget, hogy mindebből kimásszék, és jó útra térjen – folytatta az Angyal. – Nem cselekszem csak úgy vaktában; hiszek magának, amikor azt mondja, hogy boldogan kezdené előröl az életet. Vállalom a kockázatot, és még csak nem is ijesztek magára mindazzal, amit akkor tennék, ha kijátszana. Egyetlen egyenes kérdést teszek fel, és most mindjárt őszinte választ kérek rá.

Stannard felállt. – Csak egy válasz lehet – mondta, és kinyújtotta Templar felé a kezét.

Az Angyal erősen megszorította a feléje nyújtott kezet. – Akkor most pontosan elmagyarázom az egész ügyet – szólt. Rövid mondatokban vázolta a helyzetet. Előbbi merevsége eltűnt, mert soha semmit nem csinált felületesen, és most már úgy beszélt Stannardhoz, mint egy jó baráthoz. Az ifjú feszült figyelemmel hallgatta, Simon pedig mindent elmondott neki, amit szükséges volt tudnia.

– Mindenre ki kell hogy terjedjen a figyelme, ha ép bőrrel akar ebből az ügyből kikerülni. Az én játszmáim nem tréfadolgok! Az egészet azért csinálom, mert ez az életelemem. Annyi kalandom volt már, hogy egy tucat könyv kitelnék belőle, de nem maradt bennem utánuk más, mint még nagyobb étvágy a kaland után. Ha a rendes, polgári átlagéletet kellene élnem, megölne az unalom. A veszély az elemem. Lehet, hogy maga más fából van faragva, és akkor sajnálom, de nem tudok a dolgon segíteni. Segítségre van szükségem, és maga nyújthatja azt; de nem lenne tisztességes eljárás, ha nem mutatnám meg, hogy mire vállalkozik. Hayn bandája nem áll gyerekekből! Megértettük egymást? Stannard bólintott – Akkor most megadom a közeljövőre az utasításaimat – folytatta az Angyal.

Részletesen elmondta a fiatalember legközelebbi tennivalóit, mindent ismételtetett vele, amíg biztossá nem vált abban, hogy félreértés, vagy elfelejtés aligha lesz belőle.

– Ezentúl pedig tartsa magát távol tőlem – fejezte be. – Ameddig lehet, kívül kell maradnia minden gyanúsításon. Most találkoztunk tehát nyíltan utoljára. Telefonon bármikor elérhet… de csak, ha biztos benne, hogy senki sem hallgathatja ki.

– Igaza van, – mondta Stannard.

Simon Templar cigarettára gyújtott. Stannard úgy érezte, mintha álom lenne mindez. Alig bírta elhinni, hogy részt vehessen egy ilyen nagyvonalú terv megvalósításában. Ez a hűvös, fölényes, elegáns fiatalember, aki jassz szavakat kevert beszédébe, és olyan hasonlíthatatlanul mosolygott, igazán inkább illett volna a tenisz- vagy krikett-pályára, még inkább egy koktél-partira, mint…

De ugyanakkor valószerű is volt az egész. Az Angyal fogalmazásában minden olyan biztossá lett, kék szeméből acélos akarat áradt, erő, gondtalanság, és hihetetlen hetvenkedés, amiből minden elfogadható lett.

És emellett Stannardnak fogalma sem volt az Angyal utolsó nyolc évi, veszélyt megvető, felfelé ívelő pályafutásáról – nyolc év tele kockázattal, kalózkodással, rendkívüli élménnyel, minden szalon-gengszterség nélkül…

Az Angyal búcsúra nyújtotta kezét, és szája sarkában ellenállhatatlan mosolya bujkált. – Viszontlátásra – mondta. – És jó vadászatot!

– Önnek is – felelt Stannard melegen.

Az Angyal megveregette a vállát. – Tudom, hogy nem fog cserben hagyni. Sok jó tulajdonsága van, és rátapintottam egyikre-másikra.

De mielőtt elment volna, Stannard még feltett egy kérdést, amely nagyon nyomta a lelkét. – Ugye azt mondta, hogy öten vannak?

Az Angyal zsebre vágott kézzel, cipője sarkán himbálózva legangyalibb mosolyával tüntette ki Stannardot. – Igen. Négy kis Angyal, és Apuka. Én vagyok a Szent Köd. A másik négy pedig olyan, mint a Fehér Fodros szőrű Farkas-Fiókák az asztraháni síkságon.

Stannardnak tátva maradt a szája. – Hát ez mit jelent? – kérdezte.

– Kérdezem magát, édes gyermekem, hát látott valaki már Fehér Fodros szőrű Farkas-Fiókát az asztraháni síkon? Álmodjon szépeket erről gyöngyvirágom, ez távol fogja tartani a tisztátalan gondolatokat és buja álmokat.

V.

Kifelé, és hivatalosan Edgar Hayn éjjeli klubjának a Sohóban Danny Trask volt a tulajdonosa és üzletvezetője. Róla nevezték el. Danny kurta volt és idomtalan, csúnya kis tökmag-emberke, kerek, piros képű, ritka szőke hajú, és vékony, fakó bajuszkájú. Sápadt szemét félig eltakarták a húsos, dagadt szemhéjak, és ha mosolygott – ami sokszor, és minden különösebb ok nélkül megtörtént – ez a két szem teljesen eltűnt ezernyi ránc között. Nem volt éppen elegáns. Már kora-ifjúságában felfedezte, hogy a „strómanság” jól jövedelmező, kényelmes foglalkozás, amelyhez különösebb észbeli képességek sem szükségesek. Mint látszat-főnök különösen jól megfelelt, mert szerény volt, és könnyen kielégíthető. Amíg fizetését, amely nem volt kicsi, pontosan megkapta, sohasem panaszkodott, nem igyekezett munkaadóját rávenni, hogy juttasson neki haszonrészesedést, és ha rosszul sült el valami, hangtalanul képviselte főnökét őfelsége valamelyik börtönében. Danny minden hétért, amit leült valaki helyett, kerek tíz fontot kért. Két fonttal többet, ha „szigorított” volt.

A rendőrség ravaszsága, és egy-két régebbi főnökének hanyagsága révén Dannynek ez igen jól jövedelmezett. Arról álmodott, hogy öreg napjaira visszavonultan, és aránylag luxusban fog élni, amire elég pénzt takarított meg. De ezt a tervet most veszély fenyegette. Négy éve állt Hayn szolgálatában, és Hayn hihetetlen ügyességgel elkerülte a rendőrség érdeklődését. Ez sehogy sem tetszett Dannynek. Ha nem volt dutyiban, legfeljebb rongyos hét fontot tudott hetente megkeresni, és ebből kellett még a megélhetését is fedeznie, ahelyett, hogy ezt az államra háríthatta volna át. Danny ezért nagyon neheztelt Haynra.

A klub elvben délután hatkor nyitott, de mert konyhája rossz volt, tagjai inkább máshol étkeztek. Az első vendégek este tíz óra felé kezdtek szállingózni, és tizenegy óra felé kezdődött a komoly forgalom. Hat órától, amíg a nagy „muri” meg nem kezdődött, ott ült kis fülkéjében a bejárat mellett ingujjra vetkőzve, szívta öreg piszkos pipáját, és a másnapi lóverseny-tippeket kereste a délutáni lapokban. Unalmat nem ismert: agya soha nem fejtett ki olyan nagy tevékenységet, hogy a különbségeket észrevette volna.

Egyik este nyolc óra körül itt talált rá Jerry Stannard. – Mr. Hayn itt van már, Danny? – kérdezte.

Danny feljegyezte, hogy mennyit nyerhet, ha Wilco megelőzi Urambátyámat a Lingfield-futamban, összehajtogatta az újságot és felpillantott. – Rendszerint csak későn jön be, Mr. Stannard – felelte. – Nincs még itt.

– Semmi baj… hivatott – jegyezte meg Stannard. – Ha megjön, mondja meg neki, hogy a bárban vagyok. – Ideges volt, beszéd közben állandóan pecsétgyűrűjével játszott, és Danny, akinek figyelmét kevés dolog kerülte el, észrevette, hogy a fiatalember nyakkendője félrecsúszott, mintha valaki illetéktelenül nyúlt volna oda.

– Igenis, uram – mondta Danny. Elvégre Stannard idegessége nem tartozott rá.

– Hogy el ne felejtsem…

– Tessék?

– Később érkezik majd egy bizonyos Mr. Templar. Bejöhet! Ha itt lesz, küldjön le értem, majd én beíratom.

– Igenis uram.

Danny visszamerült a lósport rejtelmeibe, Stannard pedig továbbment. Végigsétált a földszinti folyosón, és lement a folyosó végén a lépcsőre. Szemben a lépcsővel egy nagy függöny mögött rejtekajtó volt a faburkolatban, amely csak villanyáram által volt nyitható. Az áram-indító gomb Hayn irodájában az íróasztalra volt szerelve. E mögött az ajtó mögött lépcső vezetett fölfelé. Így juthatott az ember a legjobban jövedelmező helyiségekbe, ahol csillagászati számokban folyt a Chemin de Fer, Póker, Trente et Quarante és Baccarat.

Hayn irodája úgy volt elhelyezve, hogy egy szellemes tükörrendszer segítségével egy hangszigetelt ablakon át íróasztala mellől láthatta, ki jön a folyosón végig. Ezenfelül, ha a titkos ajtó kinyílt a gomb nyomására, egy másik tükörrendszer segítségével végiglátott a lépcsőkön a játéktermekig. Hayn rendkívül óvatos volt.

Kint, túl Hayn irodáján volt az asztalok által körülvett táncterem, de ott csak két pár vacsorázott. A terem túlsó végén a dobogó, amelyen a zenekar helyezkedett el, és a lépcső alatt nyílt a kis bárba vezető ajtó.

Stannard benyitott, italt kért, és mialatt itta, megjelent Hayn.

A nagy ember sápadtnak és fáradtnak látszott, szeme karikás volt. Rövid biccentéssel üdvözölte Jerryt. – Egy perc múlva rendelkezésére állok – mondta – csak megmosakszom kissé. – Ez nem volt Hayn szokásos felülről-lefelé-beszélése, Stannard elgondolkozva nézett utána.

Braddon az ajtó előtt várt, és követte Haynt az irodába. – Ki ez a fiú? – kérdezte, mialatt leült.

– Stannard? – Hayn átnézte az asztalán heverő postát. – Rendes fiatal bolond. Nyolcszáz fontot vesztett két hónap alatt. Isten tudja még mennyivel tartozik másfelé… sokat veszthetett már, amikor pénzt kezdtem neki kölcsönözni.

Braddon végigkutatta zsebeit s végre talált egy szivart. Leharapta a végét és kiköpte. – Vár valami örökséget? Vagy gazdag papája van?

– Nem. De jó a fellépése, és mindenütt bejáratos. Jól fel tudtam használni.

– Csak tudta?

– Azt hiszem, fogom is. És van egy menyasszonya… csak egyszer láttam… tetszik nekem!

– Jó nő?

– Azt hiszem, lehet vele valamit kezdeni. – Hayn most feltépett egy borítékot, de csak egy pillantást vetett a tartalmára, azután odalökte az asztalon át Braddonnak. A „Laserre” üzletvezetője kivette belőle a jól ismert rajzot.

– Ugyanilyet kaptam a ma reggeli postával – mondta Hayn. – Régi módszer! Azt hiszi, így meg tud félemlíteni.

– Hát nem tudja? – kérdezte Braddon gúnyosan.

– Az ördögbe is, nem! – vágta vissza Hayn vadul. – A Kígyó és társai tűvé teszik érte Londont. Márpedig ha Ganning ráakad, busásan megfizet neki a múltkori tréfákért! – Visszanyerte önuralmát. – Stannarddal kell vacsoráznom. Maga mit csinál most?

– Elmegyek én is enni valahová, és később visszajövök – felelte Braddon. – Azt hiszem, felnézek a játéktermekbe.

Hayn bólintott. Kikísérte Braddont az irodából, és bezárta az ajtót, mert még Braddonnak sem volt szabad egyedül maradnia a szentélyben. Braddon el is ment, Hayn pedig visszatért a bárba Stannardhoz.

– Sajnálom öregem, hogy megvárakoztattam – mentegetőzött, miközben igyekezett visszanyerni szokott, fölényeskedő magatartását.

– Addig én elszórakoztam – mondta Stannard egy sor üres pohárra mutatva. – Iszik velem egyet?

Hayn elfogadta, és Stannard órájára nézett.

– Hogy el ne felejtsem, egy óra múlva jön ide egy pasas. A minap akadtam összes vele, és jó palinak látszik. Állítólag dél-afrikai, és holnapután indul vissza. Panaszkodott, hogy egész Londonban még egyetlen igazi jó szórakozást sem talált. Hát megemlítettem, hogy tudok egy titkos játék-klubról, ahová be tudnám vinni, és a pali beugrott. Gondoltam, jól meg lehet majd kopasztani, miután már készül vissza Afrikába… meghívtam feketére. Rendben van?

– Tökéletesen, öregem.

Haynnak egy ötlete támadt. – Biztos, hogy nem valami spicli?

– Holtbiztos! Csak megismerem a hekusokat, eleget láttam már itt táncolni! És ennek a pasasnak – azt hiszem – sok a fölösleges pénze.

Hayn bólintott. – Úgy terveztem, vacsora közben mi is megállapodunk egymással. Ez a dél-afrikai pasas legyen az első jutalékos üzlete. Ha tetszik, menjünk vacsorázni.

Stannard követte, és leültek a számukra fenntartott asztalhoz. Hayn túl sokat „dolgozott”. Ha nem lett volna a feje tele ezer más gonddal, észre kellett volna vennie Stannard rosszul leplezett idegességét, és törhette volna rajta a fejét, hogy mi az oka. De nem vett észre semmi szokatlant a fiatalemberen. Mialatt az előételre vártak, Hayn egy kérdést vetett oda: – Hogy hívják ezt a dél-afrikait?

– Templar… Simon Templar – felelte Jerry.

A név Hayn számára nem jelentett semmit.

VI.

Vacsora közben Hayn megtette ajánlatát: húsz százalék jutalék a Stannard által szerzett üzletekből. Stannard egy kicsit gondolkozott fölötte.

– Remélem, nem akar kényeskedni – beszélte rá Hayn. – Tudom, hogy törvényellenes, de hát ez már szőrszálhasogatás. Alapjában véve a lóverseny is csak olyan játék. Mindig akadnak bolondok, akik munka nélkül akarnak meggazdagodni, és én nem látom be, hogy miért ne szabadítsuk meg őket a pénzüktől. Nem kell semmit tennie, amiért lecsukhatják, ámbár van olyan is az embereim közt, akit bezárna a rendőrség, ha kézre kerülne. De maga biztonságban lesz. A játék nem folyik hamisan… mi egyszerűen azért nyerünk, mert az a körülmény, hogy a vesztesek szaladnak a pénzük után s a játékszabályok, valószínűségek többsége a banknak kedvez.

Ez nem volt egészen igaz, mert akadtak még más tényezők is, amelyekkel szabályozni lehetett a szerencse forgandóságát. De ezt Hayn nem tartotta szükségesnek részletezni.

– Helyes, társulok magával – mondta Stannard. – Tudtam, hogy ez be fog egyszer következni, és maga nem a két szép szememért ad pénzt kölcsön, sem azokért a kis alkalmi szolgálatokért, amelyekre eddig igénybe vett.

– Édes öregem…

– „Édes öregem”-ezés már nem változtat ezen. Tudom, hogy többet, és mást is akar tőlem, mint hogy palikat szállítsak föl a játéktermekbe. Vagy el akarja hitetni: nem tudott róla, hogy a minap elkaptak a hekusok?

Hayn az állát dörzsölte. – Ezért még gratulálni akartam! Ahogy attól a kis csomagtól a kellő pillanatban megszabadult…

– A lényeg, hogy megszabadultam – vágott közbe Stannard. – Ellenkező esetben most a Brixton-börtönben csücsülnék. Nem panaszkodom, elvégre illő, hogy megdolgozzam a pénzért, amit nekem ad… de nem volt rendes eljárás a sötétben hagyni…

– Tudhatta…

– Csak gyanítottam. No, mindegy, most már nem panaszkodom. Csak azt akarom, hogy mindenbe beavasson, ha egyáltalán bevon az üzletbe. Szövetkeztem magával, semmi oka sincs tehát erre, hogy orromnál fogva vezessen. Rendben van?

– Rendben, ha már ilyen szigorúan veszi a dolgokat. De még a kábítószerüzlettel kapcsolatban sem kell kényeskednie. Ha az emberek mindenáron így akarják bolondjukat járatni, ez az ő dolguk. Csak nem szabad azon rágódnunk, hogy törvényellenes-e vagy sem. Elvégre az alkohol-árusítás sem tilos, és senki sem szólja meg a kocsmárost, ha vendégei részegen mennek haza tőle minden éjjel, s végre, akár delírium tremens-ben halnak meg.

Stannard bólintott. – Nincs értelme, hogy vitatkozzam. Mennyit kapok?

– Húsz százalékot, ahogy mondtam.

– Mennyit tehet ki ez hetente?

– Rengeteg sokat! Sehol olyan magas alapon nem játszanak, mint nálam. A kábítószereknél sincs nagy konkurencia. Azt hiszem, könnyen elérheti a heti hetven fontot.

– Hajlandó akkor egy szívességet tenni, Mr. Hayn? Sokfelé tartozom nagyobb összegekkel. Elfogadok háromezret az első évre, hogy mindent kifizethessek, és rendbe hozzam az ügyeimet.

– Háromezer, az csinos összeg – jegyezte meg Hayn bírálón. – Maga csaknem ezerrel tartozik nekem.

– Ha azt hiszi, hogy nem érek meg ennyit…

Hayn rövid ideig gondolkozott. Sikereinek titka gyors elhatározásaiban rejlett, és nem törődött semminek az árával, ha tudta, hogy megéri. Attól nem félt, hogy Stannard kijátssza. A „Danny Klub” többek között a Kigyó-bajtársak főhadiszállása is volt, és Stannardnak tudnia kellett, hogy ezek hányszor voltak már Hayn eszközei árulókkal szemben… Valószínűtlen, hogy Stannard ki merné játszani.

– Még ma éjjel megkapja a csekkjét.

Stannard túláradóan hálálkodott. – Nem fog ráfizetni – fogadkozott. – Templar biztos tipp, habár csak egyszer találkoztam vele. De ismerek még másokat is, régebbről, akik tele vannak pénzzel, és akik elsőrangú palik…

Tovább beszélt, de Hayn csak fél füllel hallgatott oda, mert másfelé akarta terelni a beszélgetést, és ezt az első adódó alkalomnál meg is tette. Olyan ürüggyel, hogy új ügynöke magánügyei iránt atyai érdeklődéssel viseltetik, kérdéseket intézett hozzá. A legtöbb válasz nem érte váratlanul, mert már régóta minden fontos adatot beszerzett a fiatalemberről, még akkor, amikor alkalmazását elhatározta. De Hayn a kérdéseket most úgy csoportosította, hogy a középpontba Stannard menyasszonya kerüljön.

Amit Gwen Chandler életéről és szokásairól tudni akart, azt fél óra alatt ügyes és ravasz kérdései folytán megtudta.

– Mit gondol, – elfogadná a meghívásomat jövő csütörtökre… vacsorára? – vetette fel a kérdést. – Csak egyetlen egyszer találkoztam vele, és attól tartok, hogy a maga révén előítélettel viseltetik velem szemben. A maga kötelessége, hogy ez rendbe hozható legyen.

– Meglátom, mit tehetek az ügy érdekében – felelte Stannard.

Ezután Haynt nem érdekelte tovább semmi, és közömbös tárgyakról folyt a beszélgetés mindaddig, amíg Simon Templar meg nem érkezett. Az Angyal szmokingban volt, amely úgy állt rajta, mint valamelyik nagyhatalom nagykövetén a diplomata-egyenruha udvari fogadáson.

– Halló, Jerry, édes angyalom! – kiáltotta oda Stannardnak már messziről. Akkor észrevette Haynt, és kinyújtott kézzel közeledett feléje. – Ön pedig biztosan Ambrozius bácsi – köszöntötte Haynt közvetlen modorban. – Örülök, hogy megismerhetem… ugye Jerry, ő az a nagybácsi, aki meghalt, és minden pénzét a macskaotthonra hagyta? Sajnálom, hogy ilyen jó színben van, Ambrozius bácsi!

Haynt kissé meglepte ez a furcsa üdvözlés. Ez a férfi nem úgy mozgott szmokingjában, mint általában a gyarmatiak, ha Londonba jönnek pénzüket elkölteni. Beszéde ugyan jellemző volt a sokszor, és sokat hallgató emberekre, akik ha alkalom nyílik, kitárják lelküket, de Hayn úgy találta, hogy a Piccadilly „nevelése” elterjedhetett a brit birodalom legtávolibb sarkába is. Felhúzott szemöldökkel fordult Jerry Stannard felé, aki most Simon háta mögött állt, és jellegzetes mozdulattal mutatott a homlokára, mint aki jelzi, hogy a pali kissé bolond.

– Tehát máma egy igazi, hamisítatlan játékbarlangot fogok látni! – jegyezte meg az Angyal egy széket húzva Hayn asztalához, és leült. – Nem mulatságos? Erre igyunk mindannyian!

Italt rendelt, és egy óriási bankjegy-kötegből fizetett, amelyet csak úgy lazán húzott ki a zsebéből. Hayn szeme felcsillant erre a látványra, és úgy döntött, hogy Templar különcködésére bőven lehet mentséget találni. Előrehajolt, és igyekezett szórakoztató lenni.

De az Angyal más véleményen volt a beszélgetés tárgyáról, és az első megfelelő alkalommal olyan megjegyzést tett, amely mutatta, hogy eddig alig figyelt arra, amit beszéltek.

– Vásároltam egy könyvet, amely kártyatrükkökről szól – mondta. – Gondoltam, ezáltal túljárhatok az esetleges hamiskártyások eszén. De a legérdekesebb része a kártyákból való jóslás volt. Húzzon egy kártyát, és minden bűnét megmondom. – Zsebéből új kártyacsomót vett elő, és odanyújtotta az asztal fölött Haynnak. – Maga kezdje, nagybácsi – ajánlotta. – És ügyeljen rá, hogy gondolatai ártatlanok legyenek, amikor kihúzza a lapot, mert különben a lap rossz benyomást fog adni. Dúdolja például kedvenc zsoltárát.

Hayn egyetlen zsoltárt sem tudott, de azért belement a játékba. Ha ennek a palinak ennyi a pénze, akkor igazán lehet kissé bolondos.

– Hát nem elragadó! – kiáltott fel az Angyal, felvéve az asztalról a lapot, amelyet Hayn húzott. – Jerry, öreg, Ambrozius bácsi a kör ászt húzta. Ez főúri bőkezűségre vall. Még egy brandyt iszunk, bácsikám, csak azért, hogy a valódi ízét megismerjük. Pincér!… három brandyt kérek. Ambrozius bácsi fizeti… próbáljon még egyszer szerencsét!

Simon Templar a Hayn által húzott második kártya fölé hajolt, míg az ital meg nem érkezett. Fel kell jegyezni, hogy közben válla néhányszor furcsán megrándult, és Hayn ezt ideges rángásnak nézte, amiben pedig súlyosan tévedett. Végre az Angyal felpillantott.

– Nem volt magának anyai részről egy nénikéje, akinek eperohama támadt egy német mészáros által levágott, disznóhúsból készült pecsenye elfogyasztása után? És nem volt neki három epilepsziás gyereke?

Hayn elképedve rázta fejét. – Egyáltalában nem volt nagynéném.

– Akkor sajnálom – felelte az Angyal, mintha Hayn nagynéni nélkül való élete mélyen megrendítette volna. – De akkor ez a nyavalyás könyv csupa hazugságot tartalmaz. No, nem baj. Ne törődjék vele.

Félrelökte a kártyacsomót. Kétségkívül bolond, – gondolta Hayn.

– Nem mesél nekünk többet? – kérdezte Stannard, és hunyorított Hayn felé.

– Ambrozius bácsi elpirulna, ha folytatnám – felelte Templar. – Nézze csak a hatást, amit máris kiváltottam belőle. De ha ragaszkodnak hozzá, megpróbálkozhatunk még egy lappal.

Hayn udvariasan mosolyogva helyeselt. Kezdte megszokni ezt a félbolondot. Nyilvánvalóan úgy lehet legjobban megférni vele, ha az ember enged a rögeszméinek.

– Csak azt remélem, hogy nem a káró ötöst húzza – jegyezte meg az Angyal komolyan. – Ahányszor ilyen kártyajóslást űzök, rémülten gondolok arra a lehetőségre, hogy valaki a káró ötöst húzza. Tudja, köteles vagyok az igazat mondani, és az igazat egy aránylag idegen embernek a szemébe vágni néha nagyon nehéz. Mert a könyvem szerint egy olyan ember, aki a káró ötöst húzza, köteles bármely pillanatban névtelen adományként tízezer fontot küldeni a Londoni Közkórháznak. Azonkívül a kártyában sincs az ilyennek szerencséje, ellenben egy utálatos gazember, akinek visszataszítóan csúnya az arca.

Hayn változatlanul mosolygott, és megnézte a lapját. – Káró ötös, Mr. Templar – jegyezte meg udvariasan.

– Lehetetlen! Igazán? – kiáltott fel Simon a legangyalibb csodálkozással. – Nicsak, nicsak, nicsak!… Látja, Jerry, figyelmeztettem, hogy a bácsikája zavarba fog jönni, ha folytatom. Most megsértettem. Beszéljünk gyorsan valami másról, mielőtt észreveszi. Mondja, Ambrozius bácsi, látott már veszett kutyát verekedni kilenc farkú macskával?… ne-em?… no keverje meg a kártyákat, és mutatok magának egy varázslattal határos kártyatrükköt.

Hayn kevert, és emelt; az Angyal pedig gyorsan kiválasztott öt lapot, amelyet színével lefelé fordítva átcsúsztatott az asztalon. Most nyílt rá Haynnak először alkalma, hogy közbevessen egy szót, és szükségét érezte, hogy tiltakozzék valami ellen.

– Ön úgy látszik tévedés áldozata, Mr. Templar, – jegyezte meg. – Nem vagyok Jerry nagybácsija… csak egyik jó barátja. Nevem Hayn… Edgar Hayn.

– Miért? – kérdezte az Angyal ártatlanul.

– Véletlenül erre a névre kereszteltek, Mr. Templar – jegyezte meg Hayn kissé élesebben.

– I-ga-zán!? – húzta az Angyal a szót. – Ismételten sajnálom!

Hayn homlokát ráncolta. Volt az Angyal modorában valami, ami dühbe hozta, és amellett furcsa borzongást futtatott végig a hátán.

– Én pedig sajnálom, ha ez önnek kellemetlen – vágta vissza.

Simon állhatatosan rábámult. – Kellemetlen is – felelte –, mert… ahogyan már előbb megjegyeztem –, hivatásból soha sem szabad tévednem, és így utálom, ha nincs igazam. A Somerset House kartotékjai szerint tudtommal önnek egyszer egészen más neve volt… nem Edgar Haynra keresztelték. És én ezt elhittem.

Hayn nem felelt. Mozdulatlanul ült, és a hátgerincén végigfutó borzongás most fölkúszott a nyakcsigolyákon keresztül a haja alá. Az Angyal világoskék szeme egy pillanatra sem tért le Hayn arcáról.

– Ha tévedek ezen a ponton – folytatta az Angyal lágyan – ugyanígy tévedhettem más dolgokban is. És ez kellemetlenebb lenne számomra, mint bármi. Nem szeretem hiába pazarolni az időmet. Sokat vesződtem, amíg módját találtam az önnel való megismerkedésnek, csak azért, hogy ez a kis beszélgetés itt létrejöjjön… úgy véltem, elérkezett az idő, amikor ismeretségünk személyesebb jelleget ölthet…, és megszakadna a szívem, ha most megtudnám, hogy mindez hiába volt. Ne mondja kedves Edgar… ne mondja, hogy hiába nyomoztam ki, miszerint ez a drága kis Jerry a barátai közé tartozik. Ne mondja, hogy hiába fáradtam, amíg fent nevezett Jerryvel meg tudtam ismerkedni csak ezért a ma esti találkozásért. Ne mondja ezt nekem, drága szívem!

Hayn megnedvesítette ajkát. Igyekezett legyűrni magában a feltüremlő rémületet, és az Angyal nyugodt, egyenletes hangja, gúnyos szeme mintha odaszögezték volna Edgar Haynt székéhez.

– Ne mondja, hogy nem érdekli az a kis bűvészmutatvány, amelyet külön magának akartam itt bemutatni – tette hozzá az Angyal leglágyabb hangján. Hirtelen kihúzta Hayn erőtlen ujjai közül a kérdéses lapokat, és felfelé fordítva az asztalra terítette őket. Hayn már néhány másodperccel előbb gyanította, hogy mit fognak ábrázolni.

– Ne mondja, hogy nem örül, ha személyesen nyújtom át névjegyeimet! – mondta most Simon kedvesen.

Fehér foga kivillant, ahogy mosolygott, és valami kalandvágyó nemtörődömség csillant fel szemében, miközben öt egyforma, angyalt ábrázoló rajz fölött Edgar Haynra nézett.

VII.

– És ha a fene fenét eszik – folytatta az Angyal azon a furcsa, bársonyos hangon, amelyben veszélyt jelző tűszúrások voltak elrejtve – ha akármit mutat is nekem, még csak mosolyra sem fog húzódni a szám, mialatt elmondom azt a mesét, ami miatt idejöttem. Ez a legújabb mesém, és egy gondtalanul élő csalóról szól, akit Haynnak hívtak, és aki egy pajtában született, ahová becsurgott az eső. Mindez, amit el akart rejteni, akkor derült ki, amikor meghalt… agya teljesen el volt üszkösödve. Hogy valaki a háttérben irányít, és mindenben benne tartja a kezét, azt én már régóta gyanítom, és életem legkeserűbb csalódása volna, ha gyanúmmal magánál rossz helyen járnék, szívecském.

Hayn széke nagy recsegéssel bukott hátra, amikor a gengszter felugrott. Elég furcsa, de most, hogy a gyilkosságot a szemébe vágták, és az első rémület elmúlt, mintha megkönnyebbült volna, és inkább érezné képesnek magát arra, hogy szembeszálljon a veszéllyel.

– Hát maga az a fiatal léhűtő, akit olyan régen keresünk! – kiáltotta.

Simon felemelte a kezét. – Az én nevem Angyal – mormolta. – De ne vesztegessünk erre több időt, fiam. Az utolsó embert, aki túl sok szót pazarolt velem szemben, hat hónapja akasztották fel Exeterben. Nem látszik egészséges gyógymódnak.

Hayn körülnézett. A vacsoravendégek már eltávoztak, és új vendég nem érkezett. De a szék recsegése három pincért csalt be a terembe, akik bizonytalanul bámultak feléjük. Ez azonban nem zavartatta az Angyalt, mert kényelmesen hátradőlt székében, zsebre vágta kezét, és arcán jóindulat tükröződött.

– Felteszem, hogy tudja, miszerint a rendőrség a nyomában van – vágta oda Hayn.

– Eddig nem tudtam – felelte az Angyal. – Ez érdekes. Miért?

– Maga összetalálkozott néhány férfival a brightoni vonaton és pókerezett velük. Jobbra-balra csalt, és amikor felelősségre vonták, rájuk támadt, és az egész pénzt elrabolta. Azt hiszem elég ok, hogy jó időre lecsukják.

– És ki akarja a személyazonosságomat bizonyítani?

– Az a négy ember.

– Maga meglepő dolgokat mond. Úgy emlékszem, hogy aznap ugyanaz a négy csirkefogó leütött egy szegény kis sánta bukmékert, név szerint Tommy Mitrét, és az ő pénzét rabolták el. Sajnos, nem volt a közelben rendőr… ügyesen rendezték… az átlagembereket a Kígyó túlságosan megfélemlítette, semhogy ellene merjenek tanúskodni. De a maga legalázatosabb szolgája, és még egynéhányan, szintén látták a dolgot. Sajnos, túl messze voltunk, így hát a Kígyó és társai már kereket oldottak, mire odaértünk, de a személyazonosságát még meg tudtuk állapítani. És vallani is mernénk ellene eskü alatt. Nem, szívecském, nem hiszem, hogy be akarná vonni ebbe az ügybe a rendőrséget. A történelem lapjain ez mint egy kis magán-csetepaté fog szerepelni köztem és a Kígyó közt. Küldjön ki egy pincért rendőrért, és engem adjon át neki, de azután ne okoljon, ha Ganning és társai magát vonják ezért felelősségre. Ahogy a hírüket ismerem, nem úsznák meg hat évi szigorított börtönön alul, és kötve hiszem, hogy ezért hálásak lennének maga iránt. Mindazonáltal tegyen úgy, ahogy jól esik.

Az érv biztos volt, ezt Hayn is belátta. Kezdett lehiggadni. Egyszerre nem értette, mit is akar Templar ezzel az egész jelenettel. Kezdett hinni benne, hogy az egész csak szemfényvesztés, és belátta, hogy csak árt magának vele, ha izgul. Sőt, miután most végre szemtől-szemben állt az ellenfelével, és nem kellett tovább a sötétben tapogatóznia, Hayn kezdett rájönni, hogy az Angyal sokat veszít ezáltal a hetvenkedés által. Az Angyal nyilván egyáltalán nem akarta bevonni az egész ügybe a rendőrséget. Akkor pedig még az sem számított ha az Angyal tudott Hayn viselt dolgairól, amelyek a rendőrséget is érdekelték volna. Az Angyal nyilván saját zsebére dolgozott, és nem hívta meg ehhez közvetítőül a rendőrséget. Haynnak most csak időt kellet nyernie. De szerette volna, ha az Angyal szakít gúnyos, öntelt modorával, amely mindig azt sejttette, hogy még Isten tudja hány ütőkártya van a tarsolyában.

Hayn ismét lábra állította székét, és lassan leült. A pincérek visszahúzódtak… inkább voltak gazemberek, mint pincérek, és már arra számítottak, hogy közbe kell lépniük. De Hayn, amikor leült, jobb kezét maga mögé tette – háttal ült a pincérekhez –, és ujjaival néhány jelet adott nekik. Az egyik pincér észrevétlenül eltűnt.

– Nohát, mit kíván tőlem? – kérdezte Hayn.

– Semmit. Itt hagyom magát – felelte az Angyal jóakarón. – Tudom, hogy nem tehet randa képéről, de mára eleget láttam belőle. Elvégeztem, amiért jöttem, és azt hiszem, nyugodtan itt hagyhatom: törje a fejét, hogy mit teszek legközelebb. Remélem, nemsokára viszontlátom mindannyiukat, szépségeim…

Az Angyal felállt, és sietség nélkül indult a lépcsők felé. Addigra azonban öt férfi állta el a lépcsőt, és semmi jelét nem mutatták annak, hogy utat engednének.

Vigasztalhatatlanok lennénk, ha mégis el kellene veszítenünk a társaságát, Mr. Templar – mondta Hayn.

Az Angyal megállt. Zsebre vágta a kezét, és egy pillanatig angyali mosollyal szemlélte az öt pincért. Azután megfordult.

– Hát ezek mit akarnak itt? – kérdezte udvariasan. – Díszgárda, vagy a tánctermi műsorhoz az öt szépségkirálynő?

– Azt hiszem, jobb lesz, ha ismét visszaül a helyére, Mr. Templar – ajánlotta Hayn.

– Én pedig nem hiszem – felelte az Angyal. Gyorsan visszament az asztalhoz – oly gyorsan, hogy Hayn ösztönösen félig felemelkedett ülő helyzetéből, és az öt pincér is elindult feléjük. De az Angyal még nem akart támadni. Megállt Hayn előtt – még mindig zsebre vágott kézzel –, és bár a Haynt annyira idegesítő mosoly még mindig ott játszott ajkán, volt valami rendkívül komoly a hangjában. – Azt mondtam, hogy elmegyek, tehát elmegyek – mormolta. – Csak azért jöttem, hogy hihetetlen fölényemet megmutassam. Azt hiszi, hogy meg tud akadályozni a távozásban? Olyat lát, amilyent még nem látott! Bebizonyítom, hogy nincs a világon olyan hatalom, amely meg tud állítani, ha el akarok menni. Megértett, drágaságom?

– Majd meglátjuk – felelte Hayn.

Az Angyal mosolya, ha lehet, még angyalibb lett. Ez a mosoly és ez a fölényeskedés, ami nála együtt járt, hihetetlenül idegesítette Haynt. Tudta, hogy mindez csak hetvenkedés; tudta, hogy az Angyal nagyobb fába vágta a fejszéjét, mint amit el tudott hasítani; tudta, hogy a helyzet most más, mint amikor Ganningékkel állt szemben a vasúton. És mégsem érzett biztonságot. Volt az Angyal hanyag tartásában valami, ami Haynt ostorszíjra, tömör gumira, összeszorított acélrugóra vagy nagy hatású robbanóanyagra emlékeztette.

– Néhány perc alatt – mondta az Angyal – olyan felfordulást fog itt látni, ami után a maga verekedői még annyit sem fognak érni, mint egy kilyukadt játékléggömb. De mielőtt leütöm őket, még meg akarok valamit mondani, amit közölhet a barátaival is: mi Angyalok általában békeszerető és jóakaratú emberek vagyunk. Csak a gengsztereket utáljuk, a vérszopókat, a bűnben és gazságban kereskedőket, és egyéb ilyen féregszerű alakokat, mint amilyen maga is. Le fogjuk mindet ütni, kiirtjuk és eltüntetjük Európából. Nem törődünk a törvény betűivel, mindig úgy cselekszünk, ahogy nekünk épp a legjobban tetszik, olyan büntetéseket mérünk ki, amilyeneket helyesnek tartunk, és senki se menekülhet előlünk. Ganning már megütötte a bokáját, de maga még nem hisz nekem. Pedig már soron következik, és mire végzek magával, intő példa lesz a többi számára. Csak ennyit akartam mondani, és ha eltávoztam, körbeírhat és terjesztheti a jó újságot. Most pedig megyek!

Hirtelen lehajolt, megragadta Hayn székének lábát, és egyetlen lendülettel székestől hátraborította Haynt. Amikor pedig Hayn kapálózva igyekezett lábra állni, belelépett az arcába, és ráborította az asztalt. Az öt erős pincér egy csomóban csörtetett feléje. Simon elkapta a legközelebbi széket, és teljes erejével átlendítette a termen, hat hüvelyknyire a föld fölött, úgyhogy az a legelöl jövő pincér térdébe és alsólábszárába vágódott. A pincér fájdalmasan felordított és összeesett.

Négy ellenfél maradt.

Mire a következő pincér elérhette volna, már egy újabb szék lendült a magasba. A gengszter karjával ki akarta védeni a fejére várható ütést és igyekezett megragadni az Angyalt, hogy dulakodás kezdődjék köztük.

De Templar hirtelen hátralépett, és váratlanul lefékezte a szék lendületét, úgyhogy az az ellenfél feltartott karja alatt, bordáinak zúdult.

Három…

A következő egyenesen belerohant az Angyal „balegyenesébe”, úgyhogy tíz lábnyit támolygott, mire földet ért. A megmaradt kettő tétovázott, de az Angyal lélegzetvételnyi időt sem engedett nekik. Odaugrott a hozzá közelebb állóhoz, és bal-jobb-bal-egyenes hármas ütéssel leterítette. Ebben a pillanatban az Angyal szinte hatodik érzékkel megérezte, hogy mögötte mi történik. Félreugrott, és a szék, amelyet Hayn röpített a fejének, ártalmatlanul suhogott el mellette. A dobás lendülete kihozta Haynt az egyensúlyból, és az Angyal egy gáncsvetéssel hozzásegítette, hogy estében jól bevágja a fejét.

Az utolsó ellenfél óvatosan közeledett. Az Angyal első ütése elől kitért, és egy jobboldali horogütéssel felelt. Erre az Angyal balkézzel cselezett, és jobb ökle elemi erővel vágódott a gengszter orrára. Ez szó nélkül rogyott le. Az Angyal megfordult, és megragadta Stannardot. – Küzdjön, hülye! – sziszegte oda, és fültövön vágta. – A látszat kedvéért!

Az ütés nem tartozott az Angyal legerősebb ütései közé, de azért meggyőzőn ütötte le a fiatalembert. Azután körülnézett az Angyal, hogy kit lehetne még kikészíteni, de nem volt senki. Hayn ismét feltápászkodott, és a többi közül is azok, akik képesek voltak rá, de a harci lelkesedés hiányzott már belőlük.

– Ha bárki további leckét kér a verekedésből, pocsék csirkefogók, – jegyezte meg az Angyal kissé kifulladva – csak írjon egy levelezőlapot, és házhoz jövök.

Ezúttal senki sem állta útját. Kivette a ruhatárból a kalapját, kesztyűjét és botját, azután nyugodtan végigment a folyosón. A bejáratnál a visszatérő Braddonba ütközött.

– Halló, édesem – mondta az Angyal. – Ballagjon csak be, és kérdezze meg a fiúkat a fellegvárban, milyen új viccen nevetnek éppen.

Braddon még a számára teljesen idegen férfi szokatlan üdvözlésének okán és jelentőségén törte a fejét, mikor az Angyal megfogta a gengszter kalapkarimáját, és lerántotta a kalapot Braddon szemére. Azután felfricskázta az orrát, és kedvesen búcsút intve a megdöbbent Dannynek, eltávozott. Danny nem volt gyorsmozgású, és mire Braddon lerángatta fejéről a kalapot, és kiért az ajtón, az utcán nyoma sem volt az Angyalnak.

Amikor káromkodási-szótára kimerült, Braddon lement, hogy megkeresse Haynt, de a látványtól, amely eléje tárult, tátva maradt a szája: Hayn csak most tért magához az Angyal győzelmes távozásának dühítő látványától, és Stannardnak támadt. Körülötte az erős pincérek jajgatva és nyögve szedelőzködtek fel. Ha az Angyal nem is volt közönséges ellenfél, ennyire mégse lett volna szabad kikapniuk. Hayn fogadni mert volna, hogy az Angyalnak még a nyakkendője sem csúszott félre. Össze-vissza verte őket anélkül, hogy csak egy hajszála is meggörbült volna! Hayn tehát Stannardra támadt s ebben az sem gátolta meg, hogy a fiatalember kapott egy jó ütést az Angyaltól.

– Átkozott hülye! – ordította. – Nem látta, hogy készül valamire? Hát magát mindenki beránthatja, aki valamilyen mesével jön?

– Én megmondtam, hogy nem felelek érte – tiltakozott Stannard. – De amikor összeismerkedtem vele, nyoma sem volt rajta ma esti viselkedésének. Lássa be Mr. Hayn, honnan sejthettem volna? Hiszen még most sem tudom, hogy mit akart. Ezek a kártyák…

– Dél-afrikai ángya térgye – szitkozódott Hayn.

Braddon közbeszólt. – Ki volt ez a fickó?

– Vegye a szemét a kezébe, maga holdkóros! – mutatott Hayn dühöngve az asztalra, és Braddonnak leesett az álla, amikor meglátta a kártyákat.

– Itt volt a csirkefogó a kezük közt?

– Mi az ördögöt kérdez annyit? Maga mellett valószínűleg elsétált. Azok után, amiket a Kígyó mesélt róla, és amit magam láttam itt, nem kétséges, hogy ő az Angyal. És ez a hülye Stannard hozta ide!

– Én előre megmondtam, hogy nem tudok róla sokat, Mr. Hayn – ellenkezett Stannard. – Előre figyelmeztettem, hogy nem felelek érte.

– Igaza van – szólt közbe ismét Braddon. – Ha túljárt a Kígyó eszén, mindenkién túljárhatott.

Ez az érv hatott végre, és Hayn megnyugodott.

– Még beszélünk erről, Braddon – mondta. – Van egy ötletem, hogyan vethetünk véget ezeknek a disznóságoknak. Nem lóghatott meg, mert utána küldtem Keldet. Még ma éjjel tudni fogjuk, hol lakik, és azt hiszem, hamarosan elintézhetjük. – Jerryhez fordult, aki idegesen piszkálta a körmét, és előzékeny lett. Nem lett volna értelme egy hasznavehető embert elkedvetleníteni. – Sajnálom, hogy túllőttem a célon, öregem. Belátom hogy maga nem tehet semmiről. De máskor legyen óvatosabb. Az Angyaltól óvnom kellett volna… veszélyes ember! Kér egy szivart?

Ez a szivar a békepipát jelképezte Haynnál, és Stannard elfogadta.

– Nem érzek megbántást. Sajnálom, hogy beugrattam.

– Ne is beszéljünk róla többet, öregem – mondta Hayn szívélyesen. – Ne haragudjon, ha itt hagyom, de Braddonnal üzleti megbeszélésem van. Remélem jól fog odafent szórakozni. De ne nagyon játsszék… hiszen tudja…

– Nem is akarok – mondta Stannard. – De Mr. Hayn…

Hayn megállt… – Tessék, öregem.

– Nem venné rossz néven, ha elkérném a csekket? Adok róla mindjárt váltót…

– Gondom lesz rá, hogy megkapja, mielőtt elmegy.

– Nagyon köszönöm, Mr. Hayn – hálálkodott Stannard. – Háromezerben állapodtunk meg.

– Nem feledtem el – szólt vissza Hayn, miközben óvatosan kerülgette a megvert pincéreket, akik még nem tápászkodtak fel egészen. Stannard elgondolkozva nézett utána. Eddig minden simán ment – de meddig még?

Az első táncolókat nézte, amikor egy pincér, akinek nagy sebtapasz éktelenkedett az arcán, lepecsételt borítékkal lépett hozzá. Stannard feltépte, megvizsgálta a csekket, és aláírta a mellékelt kötelezvényt, amelyet visszaküldött a pincérrel Haynnek.

Ámbár vacsora előtt, alatt, és után sokat ivott, most józan volt és mértékletes. Szódás brandyje érintetlenül állt előtte, és talán egy óráig hallgatta a néger-jazz lármáját, nézte a táncoló párokat, mielőtt kiitta volna. Azután felállt, és a lépcső felé tartott. Az ablakon át látta, hogy Hayn és Braddon még mindig komoly megbeszélést folytatnak. Megkopogtatta az üveget, Hayn fölpillantott. A titkos ajtó kinyílt, amikor odaért, és bezárult utána. Keresztülsétált a játéktermeken, üdvözölt néhány ismerőst, és érdeklődés nélkül nézte egy ideig a játékot. Korán távozott a klubból, csak arra várt, hogy túl korai távozása ne tűnjön fel.

Másnap reggel autót bérelt, és nagy sebesen kihajtott Londonból. A newmarketi országúton egy előre megbeszélt mérföldkőnél találkozott az Angyallal.

Egy ember követett – újságolta az Angyal sugárzó arccal. – Amikor a kocsimba ültem, taxit bérelt, kíváncsi vagyok, abbahagyta-e már az üldözést, vagy még mindig valahol az edmontoni országúton robog?

Adott Stannardnak egy cigarettát, és cserébe kapott tőle egy csekket.

– Ezer font – mondta Stannard. – Ahogy megígértem.

Az Angyal gondosan tárcájába rejtette.

– Hogy miért adom ezt magának, magam sem tudom, jegyezte meg Stannard.

– Ez az első bölcs cselekedete – felelt az Angyal. Kétezerből, amit meghagytam magának, fizesse ki az adósságait, és kezdjen új életet. Egy-két napon belül összes kötelezvényeit visszaszerzem Hayntól. Ezer font csak nem sok ezért?

– Kivéve, ha az egész összeget megtartottam volna, és Haynnak dolgoznék továbbra is.

– De maga jó útra tért – mondta az Angyal rábeszélően. – És azt hiszem, a tegnap esti előadás hozzájárul, hogy a helyes úton meg is maradjon. Ha egy követ fúj Haynnal, ne felejtsen ki engem a számításaiból.

Visszaült a kocsijába, és megnyomta az önindítót. De Stannard még kíváncsiskodott.

– Mit csinál a pénzzel? – kérdezte. – Azt hittem, hogy maga ellensége a gengszterizmusnak.

– Vagyok is – felelte az Angyal erkölcsösen. – A pénz jótékony célra megy, kivéve a tíz százalékot, amely gyűjtési jutalék. Ha akarok valamit, fog rólam hallani. Viszontlátásra!

VIII.

Körülbelül egy héttel azután, hogy Templar a Danny Klubjában látogatást tett, Gwen Chandler véletlenül találkozott Edgar Haynnal a Regent Streeten. Haynnak némi fáradságába került, hogy ezt a véletlent létrehozza.

– Nagyon ritkán látjuk magát újabban, drágám – mondta kezet fogva a lánnyal.

A fiatal lány szerény külsejű volt a mintás nyári ruhájában, szőke haja előbukkant kalapja alól, és búzakék szeme hűvösen tekintett a férfira.

– Ugyan… hiszen alig egy-két napja vacsoráztunk Jerryvel és önnel együtt – felelte.

– Egy-két nap nekem egész örökkévalóság – felelt Hayn nagy bölcsen. – Az ember nem telhet be az olyan elragadó társasággal, – mint a magácskáé.

Azon a vacsorán, amelyiken – bár nem szívesen – részt vett, Hayn mindent elkövetett, hogy elragadóan kedves vendéglátó legyen. De túlzott szívessége, és közeledő-kísérletei a fiatal lányt egy udvarló elefántra emlékeztették, anélkül, hogy mulatságosnak találta volna.

Hayn most is olyan vastagbőrű volt, mint az az állat, amelyre Gwent emlékeztette, és így a lány hűvös tartózkodása sem a kívánt hatást tette. Ernyőjével az üzleti kirakat felé intett, amely előtt álltak.

– Ismeri ezt a nevet, Miss Chandler? – kérdezte.

Gwen arrafelé nézett. – Laserre? Hogyne hallottam volna róla!

– Laserre én vagyok – mondta Hayn dagadó kebellel. – Már régen várok az alkalomra, hogy egyszer bevezessem hozzánk. Milyen szerencsés véletlen, hogy éppen az ajtó előtt találkoztunk.

Mielőtt Gwen ellenkezhetett volna, Hayn bevezette a lányt a bíbor tapétájú fogadószobába, ahol a cég készítményei voltak kiállítva.

Egy kiszolgáló-kisasszony sietett elő, de megjelent maga Braddon is, zsakettben, elegánsan, kezét dörzsölve.

– Ez az üzletvezetőm – mondta Hayn a hajlongó férfira mutatva. – Mr. Braddon, legyen szíves, mutasson néhányat legkitűnőbb készítményeink közül Miss Chandlernak.

A lány zavartan nézte, hogy a legkülönbözőbb bársonybélésű mahagóni tokokat hozták eléje a szekrényekből. Kristály illatszerüvegek és púdertartók kerültek elő a dobozokból. Szinte szédült a hiúság szolgálatába állított luxustárgyak ilyen tömegének láttán.

– Válasszon kérem, amit csak kíván – mondta Hayn. – Amiben csak kedvét lelné, drága Miss Chandler.

– De hát… én… hogyan tehetném ezt? – dadogta a fiatal lány.

Hayn egy kézlegyintéssel elintézte a szerénykedést.

– Ragaszkodom hozzá – mondta. – Mi hasznom lenne abból, hogy tulajdonosa vagyok egy ilyen üzletnek, ha még legkedvesebb barátaimnak se szerezhetnék vele egy kis örömet? Hát csak ajándékozhatok önnek egy ilyen csekélységet anélkül, hogy félreértené?! Legyen kegyes, és fogadja el, drága kisasszony. Nagyon megbántana, ha visszautasítaná.

Ez a közeledés nevetséges volt, de mégsem utasíthatta el. Megérteni vagy átérezni, hogy ez az ember miért tünteti ki éppen őt, nem tudta. Meleg nap volt, és Hayn erősen izzadt, mint általában a hozzá hasonló testalkatúak. A lány arra gondolt, nem ártott-e meg agyának a hőség, mert viselkedése már szinte nyugtalanította.

Végre kiválasztott egy kis doboz szépségápoló szert és egy kis parfümflakont. Hayn csalódottnak látszott a lány szerénysége miatt. Még egyéb dolgokat is ráerőszakolt; végre két nagy doboz púdert is el kellett fogadnia.

– Csomagolják szépen össze Miss Chandler részére, Mr. Braddon – mondta Hayn, és az üzletvezető a hátsó helyiségbe sietett a kiválasztott dolgokkal.

– Igazán kedves, Mr. Hayn, hogy így elhalmozott – mondta a fiatal lány zavartan. – Nem is tudom, mivel érdemeltem ki.

– Bájos lényével és szépségével, drága ifjú hölgy – felelte Hayn, aki szemlátomást igen jókedvű volt. Gwen attól félt, hogy a következő percben meghívja löncsre, és szabadkozni kezdett, mintha máris lekésett volna egy találkozóról.

– Kérem ne tartson neveletlennek, hogy elrohanok – mentegetőzött. – De máris borzasztóan elkéstem.

Hayn vigasztalhatatlannak látszott. – Lehet is önre haragudni – udvariaskodott tovább. – De hogy máris megfoszt a társaságától, pótolhatatlan veszteség számomra.

Gwen később nem is emlékezett a sok közhelyre amit még váltottak egymással, amíg Braddon meg nem jelent egy csinos kis csomaggal.

Hayn az utcáig kísérte. – Ígérje meg, hogy nem veszi rossz néven, ha felhívom és megbeszélünk egy napot, amikor szabad. Elviselhetetlen gondolat lenne számomra, hogy társaságom kellemetlen önnek.

– De kérem!… Örömmel!… És még egyszer nagyon köszönöm a sok szép ajándékot – búcsúzott Gwen kétségbeesetten. – De most már igazán rohannom kell!

Elsietett, szinte menekült. Hayn utánanézett, amíg el nem tűnt, azután feltette kalapját, és vissza sem térve az üzletbe, ellenkező irányba indult. A szeme furcsán csillogott.

Bement a sohói klubba, ahol azzal fogadták, hogy a Kígyó és néhány bajtársa várja. Hayn kissé megvárakoztatta őket. Megírt egy levelet Mr. Henri Chastelnek Athénba, poste restante. Éppen csöngetni akart, hogy jöhet a Kígyó, amikor kopogtak az ajtaján, és Danny lépett be.

– Itt vannak öten – jelentette.

– Öten, kik? – kérdezte Hayn türelmesen.

– Öten – magyarázta Danny – azzal együtt, aki múltkor Mr. Braddonnak szemére húzta a kalapot. Azt mondják, rögtön beszélniük kell önnel.

Hayn a gyomrában furcsa, tompa kavargást érzett, amely már elválaszthatatlanul összekapcsolódott benne az Angyal lenyűgöző egyéniségével. Az első figyelmeztetés óta, amit kapott, minden nap ott feküdt a reggelije mellett az ismert boríték a még ismertebb rajzzal. Minden este, ha bement Danny-beli irodájába, a postája közt egy hasonlót talált. Még akkor sem felejthette volna el az Angyalt, ha akarta volna, és a Kígyót társaival együtt éppen azért rendelte ide, hogy kidolgozzák terveiket a veszély elkerülésére.

Az Angyal eljárása megőrölte Hayn idegeit. Miután Templar ismerte Hayn viselt dolgait, kétségkívül csak azért nem szólt a Scotland Yardnak, mert így többet remélt elérni. De zsarolás még eddig nem történt, és csak a naponta kétszer ismétlődő figyelmeztetések bizonyították, hogy az Angyal érdeklődése nem csökkent. Hayn úgy érezte magát, mint az egér, amellyel a macska sportszenvedélyből játszik. Nem volt előtte kétséges, hogy Templar forral ellene valamit, de hét nap, hét éjjel minden fejtörése sem tudta rávezetni arra, vajon a következő támadás honnan és milyen módon fogja érni. Az egy heti, vihar-előtti csend az idegösszeomlás határáig kergette Haynt.

Most tehát az Angyal látszólag egész bandájával második látogatásra szánta el magát. A második forduló megkezdődött, és Hayn nagyobb sötétségben harcolt, mint valaha.

– Bocsássa be őket – mondta Hayn olyan hangon, amelyben alig ismert a sajátjára. Iratai fölé hajolt, hogy visszanyerje idegei fölött az uralmat, és minden erejét összeszedve nem pillantott föl, amikor lépések csoszogtak be a szobába.

– Csak befelé, lelkecskéim – hallatszott az Angyal félreismerhetetlen, lágy hangja. – Így ni… Helyezkedjetek el a fal mentén külön-külön, és álljatok kényelmesen.

Hayn csak most nézett föl, és megpillantotta az Angyalt, aki szemben állt vele az íróasztal előtt, és kissé előrehajolva szinte elragadtatva nézte.

– Jó reggelt, Edgar – mondta az Angyal nyájasan. – Hogy van, drágám?

– Jó reggelt, Mr. Templar – felelte Hayn. A fal mentén álló négy férfi felé pillantott. Leírhatatlan társaságot alkottak, és egyáltalán nem hasonlítottak olyan férfiakra, mint amilyeneket Templar társaiként elképzelt magának. A négy közül csak egy lehetett harminc éven alul, és mindnek a ruhája jobb napokat látott valaha.

– Ezek a bandám tagjai – mondta az Angyal. – A múltkor észrevettem, hogy követtek, amikor innen elmentem; gondoltam hát, hogy sok nyomozómunkától szabadítom meg, ha elhozom a többi Angyalkát is, és bemutatom őket. – Odafordult a többihez: – Szakasz, vigyázz! Angyalok, ez itt a kedves Edgar, akiről már annyit hallottatok. Úgy ahogy szólítalak benneteket balról-jobbra, aki meghallja a nevét, az emelje fel jobb kezét a homlokához, hajoljon meg szépen, húzza fel a szemöldökét; balkezét szorítsa a nadrágvarráshoz. Azután megint kényelmesen állhat… Az első, akit bemutatok, Edgarom, Winston Churchill. Emeld meg a kalapodat, Winny!… a következő Angyal George Robey. Szép magasra a szemöldöködet, George!… azután következik Herbert Hoover Angyal, az Egyesült Államok elnöke, és nem rokona a Vacuum Cleanernak. Integess szépen a zsebkendőddel ennek a bájos úriembernek Herb! Utoljára, de nem mint utolsót, bemutatom ezt a hórihorgas fehérszakállú G.B. Shaw-t. Mosolyogj szépen, G. B!… ez az én bandám, Edgar, és hogy magamat ki ne felejtsem, ha óhajtja, még én is bemutatkozom!

Hayn bólintott. – Ön igen előzékeny, Mr. Templar – mondta, és hirtelen jó ötlete támadt. – Csak ezért jött?

– Nem egészen, szívecském – felelte az Angyal fölülve az íróasztal sarkára. – Üzleti kérdéseket is meg akarok beszélni.

– Akkor remélem, nem siet túlságosan – mondta Hayn. – Várnak rám még mások is. Megbocsát egy percre, amíg szólok nekik, hogy jöjjenek vissza később?

Az Angyal mosolygott. – Magától értetődik, szívem – mondta. – Csak figyelmeztetni akarom: nincs semmi értelme, hogy a Kígyót és társait idecsődítse verekedésre, amikor elmegyek innen, mert egy háztömbbel arrébb egyik barátunk vár olyan levéllel, amely Teal főfelügyelőnek van címezve, és ezt a levelet azonnal kézbesítik, ha épen és sértetlenül nem térünk vissza tíz perc múlva.

– Sose féljen – mondta Hayn. – Nem becsülöm le az óvatosságát!

Kiment. Olyan hibát követett el, amelyet később sokszorosan megbánt: eddig még soha, legbensőbb munkatársait sem hagyta egyedül irodájában, hát még egy nyílt ellenséget. De ötletének sürgőssége e pillanatban minden más gondolatot kitörölt agyából, és így megint bebizonyosodott, hogy a legokosabb bűnöző is előbb-utóbb hibát követ el, – rendszerint olyan gyerekes hibát, amelyen csak csodálkozni lehet. Hayn Kígyó Ganninget és három társát a bárban találta, és már az ajtóban odakiáltott nekik:

– Az Angyal és bandája van az irodában – mondta, mire Ganning cifrát káromkodott. – Nem… nem lesz semmi verekedés. Szeretném kisütni, hogy mi járatban van. Ha a másik négy elmegy, kövessék tehát őket, és nyomozzanak ki róluk mindent, amit csak lehet. Jelentsék az eredményt ma éjfélkor. Addig megadom az utasításokat Templarról is.

– Mikor kapom már kezeim közé azt a disznót? – mordult fel dühödten Ganning. – Hogy végre a…

Hayn türelmetlen kézmozdulattal vágta el a szóáradatot. – Várni fog, amíg én végeztem vele – mondta. Ne rohanjon fejjel a falnak, mielőtt tudná, hogy mi van a fal túlsó oldalán. Majd én megmondom, mikor indíthat… arra mérget vehet.

Ezalatt a rövid idő alatt pedig az Angyal felhasználta az alkalmat, és szakértelemmel átkutatta Hayn íróasztalát. Négy vagy öt váltót és kötelezvényt talált Stannard aláírásával egy lezáratlan fiókban, és ezeket zsebre vágta. (Hihetetlen, hogy ez a Hayn milyen gondatlan volt!) És akkor az Angyal szeme megakadt egy borítékon, amelyen még alig száradt meg a tinta. A „Chastel” név azonnal megragadta figyelmét, és egy pillanatig habozott… Azután egy szemvillanás alatt firkantott valamit egy üres noteszlapra, és beletette egy üres borítékba. Az eredeti mintájára megdöbbentő élethűséggel utánozva Hayn keze írását, megcímezte a borítékot…

– No, most akár egy óráig is rendelkezésére állok, ha óhajtja – mondta Hayn visszatérve, és az Angyal ragyogó mosollyal fordult feléje.

– Ennyi időre nincs is szükségem, apukám – felelte. – De azt hiszem, hogy az események tovább nem is érdeklik a többit, és mehetnek a dolguk után. Most, hogy megismerte őket, azt hiszem, nem lesz kifogása ellene, ha elbocsátom a társaságot.

– Csöppet sem, Mr. Templar. – Hayn szemében megelégedettség villant fel, de az Angyalon nem lehetett meglátni, hogy észrevette-e.

– Jobbra át, kettős díszoszlopban, stb. stb. – vezényelt az Angyal. – Értelmes polgári nyelven, lelépni!

Négy kísérője egy pillanatnyi tétovázás után kifejezéstelen arccal eltávozott. Egy szót sem szóltak az egész idő alatt, és itt mindjárt fel kell jegyezni a történelmi hűség kedvéért, hogy Kígyó Ganning társai tizenegy vesződséges és eredménytelen órát töltöttek azzal, hogy egy utcasarki cipőfűző árust, egy kőfaragósegédet, és két nyugalmazott kintornást[3] kövessenek, akiket az Angyal fejenként tíz shillingért bérelt erre az alkalomra. Meg kell jegyezni azt is, hogy a négy „Angyal” egy közeli tejcsarnokban ünnepelte meg szerencséjét, és egy cseppel sem volt kevésbé meglepetve mindazon, amit látott, mint a négy Kígyó-bajtárs, amikor rájött nyomozása eredményére, illetve kudarcára.

Ilyenek voltak az Angyal tréfái… úgy látszik humorérzéke nem volt túlságosan fejlett.

IX.

– No most nézzünk az üzlet után… ahogy a velencei kalmár mondta Petrucciónak – mormolta Simon, elővette cigarettatárcáját, és egy cigarettát veregetve hüvelykujjának körméhez. – Nagyon fontos kérdést kell feltennem.

Hayn leült. – Halljuk, Mr. Templar…

– Mit szólna hozzá – kérdezte az Angyal bizonytalanul – ha azt mondanám, hogy szeretnék tízezer fontot?

Hayn mosolygott. – Rokonszenves lenne – felelte. – Nem maga az egyetlen, aki ilyen könnyen szeretne tízezer fonthoz jutni.

– De tegyük fel – folytatta Simon rábeszélően – éppen csak tegyük fel, hogy én egy kis aktacsomót juttatnék ellenkező esetben Teal főfelügyelőhöz, amely elmesélné mindazt, ami itt a fejünk fölött lévő termekben, és a Maison Laserre belső szobáiban történik? Azt hiszem, eleget tudnék mesélni Tealnek ahhoz, hogy magát ötévi kényszermunkához juttassam.

Hayn tekintete a falon lógó naptárra esett, amelyen egy vörös karika jelezte a dátumot. Agya gyorsan dolgozott. Hirtelen nagyon bizakodó lett; a naptárról karórájára nézett és mosolygott.

– Azonnal kiállítanám a csekket – felelte.

– És a folyószámlája kibírná?

– Minden vagyonom a folyószámlámon van – felelte Hayn. – Azt hiszem, meg fogja érteni, hogy akinek olyan az üzleti beosztása, mint nekem, mindenkor könnyen kell tudni rendelkezni a pénze felől.

– Akkor írjon, kérem – mormolta az Angyal.

Hayn szó nélkül kihúzta fiókját, kivett egy csekk-könyvet, és kiállította a csekket. Kitépte, és átnyújtotta Templarnak, az Angyal szeme pedig megvillant, amikor elolvasta.

– Maga jó kisfiú, Edgar – mondta az Angyal. – Úgy örülök, hogy nem kellett semmilyen kézzelfogható érvet használnom. Az olyasmi mindig rendkívül kínossá teszi az egyszerű ügyeket.

Hayn vállat vont. – Magának megvannak a módszerei – mondta. – Nekem pedig az enyémek. Kérem, nézzen az órára. – Megkopogtatta mutatóujjával a karóráját, miközben az Angyal felé tartotta. – Fél egy elmúlt, és szombat dél van. Ezt a csekket csak hétfő reggel kilenc órakor tudja beváltani. Ki tudja, mi minden történhet magával még addig? Megjósolom, hogy sohasem fogja ezt az összeget befizetni a saját folyószámlájára. Nem is félek ennek a kimondásától. Tudom, hogy nem fogja a rendőrséget hétfő reggelig rám uszítani, mert azt hiszi, nyerhet… mert azt hiszi, hogy hétfő reggel kilenc órakor ott ülhet sértetlenül a bank küszöbén, várva a nyitást. Én pedig tudom, hogy sohasem fog odaérkezni. Komolyan azt hiszi, hogy egy ilyen összegre meg hagyom magam zsarolni… körülbelül annyi pénzre, mint amennyit öt év alatt gyűjtöttem?

A válság, amelyre már oly régen várt, most itt volt. Nyitott lapokkal játszottak, és az egyetlen dolog, amin Edgar Hayn még törte a fejét, az volt, hogy miért várt az Angyal ilyen sokáig az előállással?

Templar végignézett Haynon, és most ő is tudta, hogy a kocka el van vetve. – Maga páratlan fickó – mondta. – Az a baj, hogy mindent túl komolyan vesz. Azért fogja elveszteni a harcot, mert nincs humorérzéke… különben minden másodrangú bűnöző közös jellemvonása ez. Maga nem tud nevetni.

– Azt hiszem, én nevetek majd utoljára, Templar, – mondta Hayn.

Az Angyal mosolyogva fordult meg, kezébe fogva kalapját. – Önmagát áltatja – mondta udvariasan. – Nem volna szabad, drágám. – Botját ügyesen ujjai közt forgatta, és kék szemében harci kedv csillogott. – Azt hiszem, hogy névtelenül fogom a londoni közkórháznak küldeni kegyes adományát, fiam.

– Ez majd hétfőn válik el – felelte Hayn.

Az Angyal bólintott. – Nem hinném, hogy belelát a kártyáimba – mondta higgadtan. – Maga talán azt hiszi, hogy én is csak olyan fajta gengszter vagyok, aki történetesen más gengszterek zsebére pályázik. Rossz feltevés, drágám. Én veszítek ezen az üzleten. De csatagép vagyok, harcos, akinek a nyugodt élet kínszenvedés. Nem vagyok hekus mert senkitől se fogadok el parancsot. De azért ugyanazon az oldalon harcolok. Keresem az ártalmas férgeket, amilyen maga is, hogy kiirtsam őket. Nyugodt lehet, ezt a rendőrség is el tudná végezni. De létezésem igazolására gondoskodom arról, hogy fentnevezett férgek illetéktelenül szerzett vagyonuk nagy részét jótékony célra adják, és be fogja látni, hogy ezt a rendőrség nem tehetné meg. Mindig bosszantott, hogy olyan csirkefogók, mint maga, összecsalnak és lopnak egy nagy halom pénzt, és ha azután kiszabadulnak a dutyiból hosszabb vagy rövidebb idő után, szabadon élvezik vagyonuk gyümölcsét. Ezt akarom helyrehozni. Abból a pénzből, amit elszedtem a Kígyótól, először is visszafizettem Tommy Mitrének jogos tulajdonát, hozzátéve egy kis fájdalomdíjat. De a Kígyó sovány falat nekem. Maga annál zsírosabb. Gondoskodom hát róla, hogy a maga adománya arányban álljon jelentőségével.

– Majd meglátjuk – mondta Hayn.

Az Angyal állhatatosan rászegezte szemét. – Hétfő éjjel a Marlborough Streeten levő rendőrségen fog aludni – mondta közömbösen. A következő pillanatban már nem volt a szobában.

Simon Templarnak kedvtelései közé tartozott az olyan távozás, hogy a másik félnek percekre legyen szüksége, amíg magához tér a meglepetéséből.

Hayn mozdulatlanul bámulta a bezárult ajtót. Azután maga elé nézett, és szeme a borítékra tapadt, amelyen saját kézírásával látta a Henry Chastelnak írt címzést. Kimeredt szemmel bámulta az írást, mert habár az utánzat akárki mást félrevezethetett volna, ha ismerte is Hayn írását, ő maga elég jól ismerte saját keze vonásait, hogy meglássa a hamisítást. Mégis percekre volt szüksége, amíg összeszedve minden erejét, remegő ujjakkal felnyitotta a borítékot. Kihúzta belőle a noteszlapot, és agya egyszerre mintha elzsibbadt volna. Mintha valamilyen kábítószerrel itatták volna át az agyát, látta meg Hayn, szinte ködön keresztül, hogy milyen végső veszélyben van. Minden hetykesége, és mókázása mellett az Angyal néhány pillanatra megmutatta valódi képességeit, és terveinek következetes komolyságát, Hayn pedig felismerte, hogy milyen könyörtelen ellenféllel áll szemben. Újra fülébe csengtek az angyal búcsúszavai: „Hétfőn éjjel a Marlborough Street-i rendőrségen fog aludni.” Mintha bírói ítéletet mondtak volna ki fölötte, Edgar Hayn arca hamuszürkére fakult.

X.

Az Angyal a Piccadilly koktélbárjában olvasta el Edgar Hayn levelét, miközben egy Martinit ivott. De pohara sokáig érintetlenül állt, mert sokáig kellett olvasnia, mielőtt felfogta, hogy milyen nagy fogást csinált Edgar Haynnal. Azután elgondolkozva két cigarettát szívott el egymás után, és azalatt gondos részletességgel terveket szőtt a következő negyvennyolc órára. Fél órán belül egész haditerve készen állt, de még egy további negyed órát töltött új cigaretta mellett azzal, hogy az egész tervet át- meg átkutassa, nem maradt-e valahol hiba. Csak akkor itta ki poharát, amikor megbizonyosodott róla, hogy a terve kifogástalan.

Első dolga volt elmenni a Piccadillyn lévő postahivatalba, ahol egy hosszú táviratot adott fel bizonyos Norman Kentnek, aki az Angyal megbízásából éppen Athénban tartózkodott. Az Angyal ezért hálát adott a sorsnak; hisz eldönthette az egész ügyet. Azután belépett egy telefonfülkébe, felhívott egy számot, és tíz percig beszélt rendkívül komolyan egy bizonyos Roger Conway-val, akinek aprólékosan részletező utasításokat adott. Elismételtette valamennyi utasítását, mert meg akart győződni róla, hogy Roger mindent tökéletesen megjegyzett. Az eredmény kielégítette.

– Ebben a percben Hayn már valószínűleg rájött arra, hogy ismerem Chastelhez való kapcsolatait – fejezte be a magyarázatot – kivéve, ha megnézés nélkül, azonnal postára adta a levelet. Abból a feltevésből kell kiindulnunk, hogy rájött. Így hát minden téren biztosra kell mennünk. Felteszem, hogy a következő negyvennégy órában jó néhány kísérletet fog tenni a kiirtásomra, és nem lenne jó, ha valami elkerülné a figyelmedet. A kedves Edgaron nem fog múlni, ha hétfőn reggel nem fekszem kiterítve a Kensal-Green-i halottasházban.

Conway tiltakozott, de az Angyal szavába vágott:

– Sokkal többet használsz nekem, amikor a háttérben dolgozol – mondta. – Sajnálom, ha természetes hiúságod a nyilvánosság felé űz, de rivaldafényben csak egyikünk lehet, és miután engem már ismernek, nekem kell szem előtt maradnom. Ne félj, sohasem szerettem hullát játszani, és úgy érzem, most sem fogom vállalni ezt a szerepet!

Remek hangulatban volt. A döntő eseményekre való közvetlen kilátás mindig felvidította. Vére forrásba jött, szeme villogott, és áldotta a sorsot, hogy idegei és izmai tökéletes rendben vannak. Az, hogy biztosítótársaságok csak ötszáz százalék lefizetése ellenében lettek volna hajlandók életét biztosítani, nem izgatta. Ő már csak ilyen maradt!

Miután néhány óráig semmi nem volt várható, boldogan élvezte a gondtalanság perceit. Cseppet sem zavarta, hogy utána milyen lüktető iramú, és száz veszélyt jelentő órák következnek. Azt persze nem tudhatta, hogy Hayn egyáltalán észrevette-e a levelek elcserélését, de ez Templar minden íráshamisítási készsége ellenére valószínű volt. Különben is Hayn olyan bizakodó hangulatban adta a csekket, hogy hétfő reggel előtt még döntő eseményeknek kellett történniük. Templart az vezette ki száz veszélyes helyzetből – szinte a csodával határos módon, – hogy mindig a legrosszabb eshetőségre számított, és nem vállalt fölösleges kockázatot.

Löncs után moziba ment, és csak fél hétkor jött ki onnan. Hazament átöltözni, és csalódottan állapította meg, hogy Athénból még nem kapott távirati választ. Azután elment a Kit-Cat-ba vacsorázni és táncolni az elragadó, tökéletes szépségű Patricia Holmmal, mert elvégre az Angyal is csak olyan férfi volt, mint akárki más, sőt talán még inkább, és Patricia Holm volt a gyengéje.

A meleg időben gyalog sétáltak hazafelé a Regent Streeten, élvezve a friss levegőt. A Hanover Square és Brook Street sarkán pillantotta meg Simon az első viharfelhőt, és minden teketória nélkül vállánál fogva visszarántotta a lányt a sarokról. Éppen arra jött egy taxi. Az Angyal megállította, és beletuszkolta Patriciát, mielőtt a lány egy szót is szólhatott volna.

– Megmondom, hogy hajtson a Savoyba – mondta az Angyal. – Kibérelsz egy szobát, és még csak csinos orrocskádat sem dugod ki onnan, amíg érted nem jövök. Biztos lehetsz benne, hogy minden üzenet vagy küldönc csapda. Nem hiszem, hogy megláttak, de nem akarok semmit kockáztatni! Ne bízz senkiben, ne higgy semminek, csak ha én személyesen jövök. Ha nem leszek ott legkésőbb hétfő délre, kapd el Tealt meg a fiúkat, és indulj keresésemre… de ne előbb!

A lány gyanakvón ráncolta homlokát. – Angyal – mondta azon a vészjósló hangon, amit a férfi olyan jól ismert, és annyira szeretett – te megint ki akarsz engem hagyni a játékból.

– Édes öregem – felelte az Angyal nyugodtan – már régen lemondtam róla, hogy kihagyjalak a játékaimból, és biztos, tiszteletre méltó életet engedjek. Tudom, hogy ez lehetetlen. Velem jöhetsz minden kalandba, és nem bánom, egész gengszterbandák ellen is harcolhatunk New-Yorkban, Chicagóban, Berlinben vagy Londonban. De egyfajta mocskos ügyben nem vehetsz részt, és ez most olyan. Megértettél, kedves Pat?… Akkor viszontlátásra!

Becsukta a taxi ajtót, megadta a sofőrnek, hová hajtson, és a taxi után nézett, amíg csak el nem tűnt hátsó lámpája a sarkon. Az Angyal most sóhajtott egyet, azután kihúzta magát, és elindult a Brook Streeten.

Előbb, amikor be akart fordulni, meglátott egy nagy autót a kapuja előtt, és négy alakot, akik a járdán álltak, látszólag ártatlanul beszélgetve. A legrosszabbra volt felkészülve. A négyes szám – úgy látszik – Hayn kabalája volt, és az Angyal mindjárt sejtette, hogy ezek négyen rá várnak.

Kényelmes lépésekkel ballagott a ház felé. Bal kezét zsebébe süllyesztette, és elővette a kapukulcsot, jobb keze pedig erősen megmarkolta botját, amelyet ezekben a napokban sohasem hagyott el. Fekete puha kalapját hátratolta feje búbjára, és minden külső jel arra mutatott, hogy angyali gondtalansággal és eleganciával sétál ártalmatlanul hazafelé. Az Angyal soha nem volt hűvösebb, mint amikor körülötte minden szinte vörösen csillogott a veszélylámpáktól. Mihelyt a kis csoport közelébe ért, észrevette, hogy hirtelen elhallgatnak, és feléje fordulnak. Az Angyal egy kis táncdalt dúdolt. Minden olyan egyszerűnek látszott. A kulcsot levette a kulcskarikáról, és egyik oldalzsebébe süllyesztette, ahonnan könnyebben, gyorsan ránthatta elő.

– Bocsánat – szólította meg a négy várakozó közül a legmagasabb, egy lépést előre téve.

– Attól tartok, nem bocsáthatok meg, Kígyó – felelte az Angyal, és gyorsan hátralépett, amikor Ganning ólmosbottal feléje sújtott. Az Angyal érezte az ütés szelét, és villámgyors, alulról fölfelé irányított horogütést mért a Kígyó állkapcsára, úgyhogy Ganning hátratántorodott a társai karjába. Mielőtt a meglepetésükből magukhoz térhettek volna, az Angyal már fenn termett a kapunál, és bedugta a kulcsot a zárba. De mialatt megfordította a kulcsot, három megmaradt ellenfele utána nyomult, otthagyva főnöküket a járda szélén, ahonnan az az úttestre gurult, és az Angyal már csak akkor fordult meg, amikor háta mögött a kapu nyitva állt. Botját két kézre fogva nagyot ütött a bottal a levegőbe, miáltal a pálcából hosszú, keskeny acélpenge villant elő s ez egyenesen belefúródott a legelöl feléje rohanó gengszter vállába. A másik kettő meghökkent.

Az Angyal fogai kivillantak, amikor – már csöppet sem kedvesen – rájuk mosolygott.

– Mindhárman neveletlen, rossz gyerekek vagytok – mondta az Angyal –, és félek, hogy be kell majd árulnom titeket a vasárnapi iskola tanítójának. Menjetek a fenébe, és vissza ne gyertek soha.

A vékony kard kettőt villant a kezében, és a két gengszter, aki még sértetlen volt, kétségbeesetten menekült, miután arcukra írta véleményét az éles acéllal. Mire ismét támadhattak volna, az Angyal beugrott a kapun, és orruk előtt becsapta azt. A kardot ismét visszacsavarta tokjába, és minden különösebb sietség nélkül ment föl a lépcsőn lakására, mely az első emeleten volt.

Amikor az ablakából lenézett, látta, hogy a négy ember dühös kézmozdulatokkal beszélget. Egyikük az öltönye alatt egy nem éppen tiszta zsebkendővel a vállát nyomogatta, a Kígyó pedig állát tapogatva, erőtlenül dőlt neki az autónak. Többször mutogattak föl vita közben az Angyal ablakai felé. Azután beszálltak a kocsiba és elhajtottak.

Az Angyal érverése eggyel sem ütött többet a szokásos hetvenötnél percenként. Most nyugodtan meggyújtotta a lámpát, félretette kalapját és botját, még mindig kedélyesen dúdolva az előbbi slágert. Asztalán feltűnően elhelyezve egy táviratot talált. Az Angyal előbb sietség nélkül whiskyt töltött, rágyújtott egy cigarettára, azután elővett egy kis fekete noteszt titkos fali szekrényéből, és nekilátott a távirat megfejtésének.

„Elefánt visszafordult” így kezdődött az üzenet. Valamivel később ott volt a Chandler név, és a vége felé a következőt olvasta. „Hernyó, tíz káró, négy pikk semmi kör, (coeur), gazember kontrázik.”

„Elefánt” volt a kódszó Haynra; a „hernyó” Chastel volt. „Visszafordult” annyit jelentett, mint „megváltoztatta terveit”. És az utolsó mondatot is majdnem teljesen meg tudta fejteni, amelyben a hiányzó „Coeur”-ról, azaz szívről, és „kontrázásról” volt szó.

A kis fekete noteszben az ötvenkét lapos francia kártya mindegyik lapjára, mint jelszóra, szerkesztett az Angyal egy-egy összefüggő mondatot, de kódszóként szerepelt minden bridzs –, és póker – szakkifejezés is. Ezt a kódot csak az Angyal legközelebbi munkatársai ismerték. Az így megfejtett üzenet mindenben igazolta gyanúját, amely már akkor támadt, amikor elolvasta Haynnak Chastelhez írt levelét, és így az Angyal meg volt elégedve. Kinyitotta kis hordozható írógépét, és leült levelet írni. Ez volt az Angyal első hivatalos közleménye.

Teal főfelügyelő úrnak, a bűnügyi nyomozócsoport főnökének,

Új Scotland Yard. S. W. I.

Uram,

figyelmébe ajánlom Edgar Haynt (azelőtt Heine), címe Hamstead, Portugal Mansions 27. Ő áll a sohói Danny's Club mögött, és egy jól rendezett, váratlan razzia ez ellen a vállalat ellen, különösen ügyelve a titkos ajtóra, amely a földszinti folyosó végén van (csak a Hayn íróasztalán elhelyezett villanygomb által nyitható), érdekes betekintést fog Önnek nyújtani a kártyabarlangok életébe és a hamiskártyások művészetébe.

Ennél sokkal fontosabb az, hogy Hayn tulajdonosa a Regent Street-i Laserre-illatszertárnak is. Az üzletvezető George Edward Braddon, nem stróman, hanem tevékeny társ. Ha gondosan fogják figyelni ezentúl a kontinensről érkező küldeményeket, rá fognak jönni, hogy a Laserre-cég kokain-csempészést és eladást kendőz. A kábítószert olyan kozmetikás-dobozokban csempészik Angliába, mint aminőkben Hayn külföldi megbízottjaitól nyíltan, elvámolva kapja a szépségápoló szereket. Minden ládában van egy csomó púderdoboz, de köztük sok olyan doboz is akad, amely kokaint tartalmaz.

Hayn európai megbízottja egy francia nemzetiségű, közel-keleti születésű alak, akit Henri Chastelnak hívnak. A mellékelt levél, amelyet Hayn saját kezűleg írt, bizonyítja, hogy Hayn és Chastel nyakig benne vannak az egész európai kábítószer-csempészetben.

Chastel most Athénban van, és megbízottam ott le fogja kapcsolni. Sajnálom, hogy nem adhatom át a rendes igazságszolgáltatásnak, de a különböző állampolgárságok következtében előálló kiadatási eljárások nehézségei ezt már lehetetlenné tennék.

Mire ezt a levelet megkapja, valószínűleg felvettem már azt a jótékony célra szánt összeget, amelyet Hayntól ki akarok csikarni, és azután önnek rendelkezésére bocsátom, hogy elnyerje méltó büntetését. Azonnal tegye meg a szükséges lépéseket, hogy letartóztatását biztosítsa. Az Edgware-i repülőtéren saját gépe van, amely állandóan startra készen várja esetleg társait is, ha hírtelen szökni kellene. Tartsák tehát szemmel a repülőteret, hogy Haynnak ilyen terveit is keresztezni tudják.

Ezentúl sűrű időközökben várhat tőlem további híradást.

Amidőn biztosítom mindenkori készséges szolgálataimról, maradtam stb., stb.,

AZ ANGYAL.

A levelet, Hayn levelét, és lassanként hírhedtté váló művészi védjegyét borítékba zárta. Megcímezte a levelet, és miután végignézett az utcán, hogy a Kígyó, vagy más az ő képviseletében nem tért-e vissza, elment a közeli postaládához, és bedobta a levelet. Ezt csak hétfőn reggel fogják kézbesíteni, és az Angyal kiszámította, hogy van idő mindarra, amit még el akar végezni.

Visszatérve lakásába felhívta segédei közül a harmadikat, Dick Tremayne-t, és pontos utasítást adott Gwen Chandler védelméről. Azután felhívta Jerry Stannardot, aki már ágyban volt, és megadta neki is utasítását. Most meg volt elégedve; mindent, ami szükséges, megtett.

Odament az ablakhoz, félhüvelyknyire óvatosan félrehúzta a függönyt, és újra lenézett. A Brook Streeten kissé följebb egy csukott, kék Furillac sportkocsi állt a túlsó járda mellett. Az Angyal megelégedetten mosolygott.

Eloltotta a lakószobában a villanyt, átment a hálószobába, és vetkőzni kezdett. Amikor jobbkarjáról lekerült az ingujj, alsókarjához erősítve feltűnt egy lapos kis bőrtok, amelyben remekmívű, körülbelül hat hüvelyk hosszú, borotvaéles kés volt elrejtve. A késnek körülbelül három hüvelyk hosszú elefántcsont fogantyúja volt. Ez volt Anna, az Angyal kedvenc dobókése. Annával húsz lépés távolságból egy kipattanó pezsgősdugót el tudott találni. Most túl kockázatosnak találta a kés helyét, levette, és jobb bokájához kötötte. Végre pedig meggyőződött róla, hogy cigarettatárcájában elég különleges cigaretta van-e.

Kint az utcán egy autóduda különleges ütemű jelzést dudált. Előre megbeszélt jel volt, s az Angyalnak nem kellett kinéznie, hogy tudja: Ganning visszatért. Azután pedig majdnem azonnal megszólalt a kapucsengő, és az Angyal felmordult: – Úgy látszik azt hiszik, hülye vagyok!

De tévedett… megfeledkezett a tűzlétráról, amely a lakásajtó előtt jutott a tető alá. Egy pillanattal később a kis hallból tompa reccsenés és összetörő fal hangja jött feléje. Azonnal tisztában volt vele, hogy nem csak neki vannak előre megbeszélt jelei, mert a kapucsöngetés csak arra volt jó, hogy a tető felől bemászó társaiknak jelezzék Kígyóék a jelenlétüket. Az Angyal elismerte, hogy lebecsülte Edgar Hayn szervezőképességét. Hálószobájában feledte pisztolyát, és a konyhán keresztül a hallba lépett, mire a betörők feléje fordultak. Köztük Hayn is, és a kezében villogó pisztolyon hangfogó volt.

– Ejnye no, nononó! – húzta az Angyal a szavakat. A veszély pillanataiban volt hangja mindig a leglágyabb, és mialatt ezt mondta, egyenesen feje fölé tartotta mindkét kezét.

– Elmegyünk utazni, Mr. Templar – mondta Hayn. – Azonnal indulunk, és nem tudom megmondani, hogy maga mikor jön vissza. Legyen szíves fordítson hátat, és tegye hátra mind a két kezét.

Simon Templar szót fogadott. Csuklóit megkötötték, mégpedig kíméletlen erővel.

– Még mindig olyan derűlátó, Angyal? – ugratta Hayn, miközben ellenőrizte a gúzsolást.

– Inkább, mint valaha – felelte az Angyal kedveskedve. – Éppen így képzelek el magamnak egy éjjeli kiruccanást… ahogy Shaw mondatja Tanner Johnnak. – Ismét szembefordult velük.

– Levinni! – intézkedett Hayn.

Néma menetben baktattak lefelé, és az Angyal semmiféle ellenállást nem mutatott. A kapu nyitva állt, s egy rekedt hang csak ennyit suttogott:

– Minden rendben van. Az éjjeli őr tíz perce ment erre, és fél órába tart, amíg egyszer körüljár.

Az Angyal keresztülment a járdán, és két ember kíséretében beült a várakozó autóba. A harmadik gengszter a sofőr mellé ült. A kocsi azonnal elindult nyugat felé. Ugyanebben a pillanatban a Furillac padlójáról egy kuporgó alak emelkedett föl, megnyomta az önindítót, és a nagy erejű gép sebesen nekiiramodott.

A kocsi, amelyben az Angyal Haynnal ült, egyre gyorsabban robogott, s a kék Furillac illendő távolságban követte. Roger Conway hajtott. Zsebéből ismétlőpisztolya dagadt ki, és komoly arccal meredt maga elé az úttestre. Arckifejezése meghökkentette volna azokat, akik könnyelmű és jókedvű lényét ismerték. Simon Templarnak sikerült egy pillantást vetnie a sofőr feje fölött elhelyezett tükörbe, és abban meglátta a mögöttük robogó kocsit. Elégedetten mosolygott.

XI.

Gwen Chandler egy egészen kis lakásban lakott Bayswaterben, amelyet apja után maradt örökségéből fizetett. Maga takarított, és keresetéből nemcsak a megélhetésre futotta, hanem néha valami szórakozásra is. Rokonaival alig érintkezett. Baráti körben nagyon jól érezte magát, mindaddig, amíg meg nem ismerkedett, és bele nem szeretett Jerry Stannardba. A fiú akkor huszonhárom éves volt. A lány tudta, hogy az utolsó két évben milyen züllött életet folytatott, ideje és pénze legnagyobb részét éjjeli kártyaklubokban töltötte, s rendszerint hajnalban került ágyba. Azt is tudta, hogy egyre több adósságot csinál, és apja halála óta mind lejjebb csúszik. Meggyőződése szerint a fiú rossz társasága okozta a bajt; mert akiket Jerry barátai közül megismert, kivétel nélkül rendkívül ellenszenvesek voltak. Kérdéseire és tanácsaira a fiú durcásan felelt, úgyhogy végre is magába fojtotta aggodalmait.

De néhány nappal ezelőtt a vőlegény mogorvasága hirtelen eltűnt. Ámbár látszólag tovább is megmaradt züllött életmódjában, most állandóan mosolygott, és rendkívül kedves volt a fiatal lányhoz, már amikor találkozott vele. Azután egyszerre csak kibökte, hogy minden adósságát rendezte és új életet kezd. Többet azonban nem tudott kiszedni belőle, kérdéseire szófukar lett, de a régi hevesség nélkül utasította vissza a lány keresztkérdéseit. Néhány nap múlva remélhetőleg mindent elmondhat majd.

Gwen tudta, hogy Jerry szeret reggel sokáig ágyban maradni. De ezen az emlékezetes vasárnapon – a lány legnagyobb meglepetésére – korán reggel beállított hozzá. Gwen éppen a reggelit készítette. A fiún látszott, hogy igyekszik izgatottságát leplezni; Gwen mégis észrevette, mennyire nem az előbbi zaklatott idegállapot ez, hanem valami egészen más.

– Adhatnál nekem is reggelit? – kérdezte Jerry. – Azért jöttem ilyen korán, mert nem hiszem, hogy közben még egyszer ide tudok jönni. Siess kérlek, mert nagyon fontos dolgom van, és nem érek rá.

– Egy perc alatt készen leszek – felelt a lány.

Jerry kiment Gwen után a konyhába, és nézte, ahogy a lány a tojást ráütötte a sonkára. Élvezettel szívta be a jó reggeli párolgó szagát.

– De jó szaga van – jegyezte meg. – És ma remek az étvágyam.

A lány néma reggelizésre volt elkészülve, amikor látta, hogy a vőlegénye milyen ideges, de Jerry folyton csevegett.

– Évek óta nem voltál rendesen nyaralni – mondta a férfi. – Jót tenne egy kis pihenés neked is. Mit szólnál hozzá, ha jövő héten diszpenzációval[4] megesküdnénk, és átmennénk Deuvilleba nászútra? – Nagyot nevetett hozzá, amikor látta a fiatal lány megdöbbenését.

– Most el tudom intézni, és van is rá pénzem. Adósságom nincs többé, és két hét múlva tisztességes munkát vállalok: öt fontot fogok keresni hetente.

– Hogyan csináltad ezt?

– Egy ember, akit Simon Templarnak hívnak, segített hozzá. Találkoztál vele talán már életedben?

A lány fejét rázta. A csodálkozástól nem is jutott szóhoz.

– Azért az emberért mindent megtennék a világon – mondta Jerry.

– Mesélj róla – kérlelte Gwen.

– Jerry most mesélni kezdett… csodálatos megmeneküléséről, első megbeszélésükről, Templar rábeszélő képességéről, a megállapodásról, amelyet kötöttek. Haynról is mesélt a lánynak, de bármily részletesen is számolt be mindenről, a Maison Laserre titkos üzelmeit nem említette, mert arról még ő sem tudott. A lány megrendülve hallgatta, hogy milyen életet folytatott Jerry eddig, és folytatott volna esetleg még tovább is. De minden aggodalma eloszlott, amikor meghallotta, hogy Stannard becsületszavát adta Templarnak, és máris az ő szolgálatában dolgozik. Pedig az Angyal sem járt mindig egyenes utakon.

– Azt hiszem, ő is gengszter bizonyos szempontból – jegyezte meg Stannard. – Haynt és társait börtönbe akarják juttatni, de előbb lefölözik a maguk kis külön hasznát jótékonyság címén. Nem tudom, hogyan csinálják. Más szempontból, az, amit számomra szereztek Hayntól, nem több, mint amennyit biztosan vesztettem az ő kártyabarlangjában.

– De miért hagyott Hayn állandóan tovább játszani, és adott neked még hitelt is, csakhogy játszhass, ha tudta, hogy már nincs pénzed.

Stannard félrehúzta a száját. – Mert végre is kényszeríteni akart, hogy lépjek be a bandájába. Be is léptem… de csak azért, mert Templar azt mondta, hogy tegyek meg bármit, amit mond, a háromezer fontos csekkért.

Gwennek egy kis idő kellett mire mindezt megemésztette. A vállalkozás, amelybe Jerry az Angyal oldalán belement, cseppet sem aggasztotta. Mint a legtöbb nő, ő is csak a gonosz – ebben az esetben Hayn – bűnösségét látta, és megbüntetésének feltétlen szükségét. Csak egy dolog aggasztotta.

– És ha elfognak…

– Akkor se lesz semmi baj – vágott közbe Jerry. – Templar megígérte, és ő az a fajta, akinek mindent el lehet hinni. Elvégre én nem követek el semmi törvénybe ütközőt. Egy-két napon belül túl is leszünk az egészen. Templar az éjjel felhívott.

– Miért? Mi történt?

– Éppen ezt nem akarta elárulni. Azt mondta, menjek tizenegy órára a Splendide szállóba, és várjak ott egy Tremayne nevű emberre, aki legkésőbb egy órára ott lesz. Ez majd minden továbbit elmond. Tremayne Templar bandájához tartozik.

A lánynak csak most jutott eszébe előző napi találkozása Haynnal, és annak a különös viselkedése. A csomag, amelyet Hayntól kapott, még bontatlanul feküdt öltözőasztalán. Jerryt ez az ügy nagyon érdekelte. Hayn kapcsolatairól a Laserre-céggel – mint már említettük – nem tudott, és így az egész történetet nem nagyon értette.

– Azt hiszem beléd szédült – jegyezte meg a végén. – Mindenesetre megemlítem majd ezt is Templarnak, ha beszélek vele.

Alighogy elkészült a reggelivel, felállt. – Most mennem kell – búcsúzott, magához ölelve a lányt. – Ha csak egy kis szerencsénk van, hamarosan túl leszünk az egészen, és akkor rövidesen el is felejthetjük a csúnya múltat. Sietek vissza minél előbb.

Gwen megcsókolta a fiút. – Isten áldjon meg drágám, és vigyázz magadra!

A férfi visszacsókolta, és vígan dudorászva ment el.

Jerry Stannard szépnek találta a világot ezen a reggelen. A fiatal lány azonban idegesen összerezzent, amikor az ajtó becsapódott, és balsejtelmek kínozták. Minden olyan egyszerűnek látszott, amikor Jerry a maga derűlátó módján előadta a dolgokat; de alaposan visszagondolva, egész sor nehézséget és veszélyt látott meg egyszerre. Azt szerette volna, ha ezen a napon mellette marad. Úgy érezte, hogy ez mindkettőjük szempontjából jó lett volna, és aggodalma nemsokára igazolódott is.

Fél órával azután, hogy Stannard elment, megszólalt az előszoba-csengő, és amikor Gwen ajtót nyitott, Edgar Hayn állt előtte. Mindaz után, amit Jerry elmondott neki, szerette volna becsapni az ajtót, de Hayn már be is lépett. A férfi előrement a szobába, s a lány félelemmel és bosszankodva követte. Csak bent látta, hogy Haynnak milyen karikás a szeme, és beesett az arca.

– Mit óhajt? – kérdezte a lány hűvösen.

– A rendőrség – mondta. – Nyomomban vannak… és a magáéban is. Azért jöttem, hogy figyelmeztessem.

– De miért lennének az én nyomomban? – kérdezte a lány csodálkozva.

Hayn szemmel láthatóan borzasztó idegállapotban volt. Keze állandóan idegesen babrált valamivel, és egyszer sem nézett a lány szemébe.

– Kábítószerek! – vetette oda röviden. – Kokain. Érti, miről beszélek? Most már nyugodtan megmondhatom, hiszen egyforma bajban vagyunk mind a ketten. Tegnap megfigyelték, hogy együtt voltunk, és követték magát.

– De honnan tudja maga mindezt?

– Vannak barátaim a Scotland Yardon – felelte. – Ez szükséges, és hál'Istennek, akad még rendőr, aki megvesztegethető. Ezúttal azonban – sajnos – későn kaptam az értesítést. Házkutatást fognak magánál tartani.

– Nem találhatnák semmit, ami törvénybe ütköző lenne.

– Éppen itt a tévedés! A dolgok közé, amelyeket tegnap adtam, keveredett egy idegen doboz is. Éppen most jöttem rá. Ezért is vagyok itt. Majdnem húsz deka kokain van ebben a lakásban.

A lány szeme tágra meredt, és megtántorodott. Szíve vadul dobogott. Mindez olyan hihetetlen volt… És amellett mégis olyan ijesztő tökéletességgel egészítette ki mindazt, amit előbb hallott Jerryről. Azon törte a fejét, hogy a bíróság el fogja-e hinni neki, mennyire tudtán kívül, és ártatlanul keveredett bele az egészbe. Hayn megsejtette, mire gondol, és azonnal megfosztotta minden reménytől.

– Azt tudja, hogy Jerry milyen életet folytat. Senki sem hinné el, hogy maga nem vett részt az ügyekben. – Kinézett az ablakon, és amikor a lány követte a pillantását, látta, hogy két széles vállú, keménykalapos férfi lép be a kapun. – Itt vannak! – mondta Hayn, – De talán akad egy lehetőség: megismertem az egyiket… jó barátom. Talán el tudom terelni a figyelmét.

A csengő megszólalt.

Hayn egy névjegyre firkált néhány szót. – Vegye ezt magához – mondta. – Kint áll a kocsim. Ha el tudom terelni a figyelmüket magáról egy pillanatra, szökjön ki a lakásból, és mutassa meg ezt a kártyát a sofőrnek. Van egy házam Hurleyben. Oda fogja magát vinni, és én később szintén kimegyek. Ott aztán megbeszélhetjük, hogyan szöktetjük ki magát és Jerryt az országból.

A csengő újra megszólalt, most már sürgetőbben. Hayn a lány kezébe nyomta a kártyát. – Mit tétovázik? – szólt rá Gwenre. – Be akarja magát záratni?

A lány alig tudta, hogy mit tesz, csak becsúsztatta a kártyát kézitáskájába.

– Menjen, és nyisson ajtót – utasította Hayn. – Különben még betörik.

Mialatt beszélt, egy még sürgetőbb csöngetés hallatszott, és a lakás visszhangzott a dörömböléstől.

A lány engedelmeskedett, és közben azon törte a fejét, vajon Jerry, vagy új főnöke, ez a Templar mit csinálnának ilyen kétségbeejtő helyzetben. De most kétségkívül Hayn terve látszott legjobbnak. Egyetlen gondolata az volt, miként tudna úgy megmenekülni a rendőrség elől, hogy Jerry biztonságát ne veszélyeztesse. Időt kellett nyerni, hogy kimenekülhessenek ebből a csapdából, amibe Hayn rántotta bele őket.

A két széles vállú férfi minden különösebb formaság nélkül belépett. – Baker felügyelő vagyok, a Scotland Yardról – mondta az egyik hivatalos hangon. – Parancsom van rá, hogy tartsak itt házkutatást. Az a gyanú ön ellen, hogy törvénytelen úton nagyobb mennyiségű kokainhoz jutott.

A másik férfi megfogta a lány karját, és bevezette a szobába. Hayn homlokát ráncolva jött előre. – Tiltakoznom kell – mondta. – Miss Chandler kifogástalan jó barátom.

– Az csak önre nézve baj – hangzott a rideg válasz.

– Mindjárt beszélek Bakerrel – mondta Hayn hevesen, és e pillanatban Baker lépett a szobába. Kezében egy kis kartondobozt tartott, amelyen a Laserre-cég címkéje látszott. „Poudre Laserre” állt a címkén, de a púder fehér volt, és kristályos szemcsékből állt.

– Azt hiszem, ez az, amit keresünk – mondta Baker, és Gwen elé lépett. – Őrizetbe veszem, mert…

Hayn közbelépett. – Szeretnék magával előbb egy szót váltani – mondta halkan.

Baker vállat vont. – Ha sok a vesztegetni való ideje…

– Ennyi még van – mondta Hayn. – De négyszemközt, kérem.

Baker a másik szoba felé bökött a hüvelykujjával.

– Kísérje át Chandlert a másik szobába, Jones.

– Jobb lesz, ha Jones marad – szakította félbe Hayn. – Amit mondani akarok, őt is illeti. Ha megengedi, hogy Miss Chandler egy percre kimenjen, felelek érte, hogy nem kísérli meg a szökést.

Még vitatkoztak egy ideig, de végre is Baker beleegyezett. Hayn kinyitotta a lány előtt az ajtót, és amikor Gwen kiment, majdnem észrevétlenül intett neki. Gwen bement a hálószobába, és felkapta a telefont. Egy örökkévalóságnak tűnt, mire a Splendide telefonszolgálata megtalálta Jerryt. Amikor végre odament a telefonhoz, a lány elmondta neki, hogy mi történt.

– Hurleybe megyek, Hayn házába – fejezte be. – Most ez az egyetlen mód a menekülésre. De mondj el mindent Tremaynenek, ha odamegy, és keresd meg Templart. Csinálj valamit, de gyorsan!

Stannard ellenkezni kezdett, kérdéseket tett fel, de ilyesmire most nem volt idő, és a lány visszaakasztotta a kagylót. Fogalma sem volt róla, milyen módon akarja Hayn elterelni Baker figyelmét, és meddig tudja félrevezetni a detektíveket. Így hát lábujjhegyen kiosont az előszobába, és kisurrant a házból.

Hayn, Baker és Jones az ablakon át figyelték, hogyan siet keresztül a járdán, és ül be a kocsiba. – Remek pofa ez a kislány – jegyezte meg Baker gúnyosan.

– Minden remekül ment – jegyezte meg Hayn. – Ha egyszerűen elrabolom, rengeteg nehézséget okozott volna. Így pedig boldogan meg fog tenni mindent, amit mondok.

Dick Tremayne két perccel azután ért oda, hogy Hayn kocsija elhajtott a ház elől. Már egy órával előbb ott kellett volna lennie, de a sors szeszélye halomra borította az Angyal egyik legjobban felépített tervét. A park Lane-nél egy autóbusz szaladt bele Tremayne kocsijába, a kicsinyes rendőr végtelen kérdéseket tett fel, azután összetört kocsijának elszállítása is időt vett igénybe, és amikor végre egy taxin továbbroboghatott, a forgalmi akadályok egész sorozata késleltette. Most tehát kénytelen volt saját legjobb belátása szerint cselekedni.

Egy percnyi tétovázás után Tremayne rájött, hogy csak egy dolgot tehet. Ha Hayn és emberei még nem érkeztek meg, nincs semmi baj; ha pedig igen, akkor azt kell tennie, amit a helyzet diktál. Egyenesen bement a házba, és a lépcsőn találkozott Haynnal, és két másik emberrel, akik lefelé jöttek. Gondolkodásra nem volt idő.

– Éppen magukat keresem, jómadarak – szólt rájuk Tremayne, elállva az utat. – Hancock felügyelő vagyok. – Hayn feléje sújtott. Tremayne lebukott, és a következő pillanatban pisztoly villogott a kezében.

– Vissza a lakásba, ahonnan kijöttek – vezényelt, és a három férfi meghátrált a fegyver elől.

Megálltak a lakás ajtaja előtt, és Tremayne megparancsolta Haynnak, hogy csöngessen. Vártak.

–Úgy látszik, nincs itthon senki – jegyezte meg Hayn gúnyosan.

– Csöngessen még egyszer – intézkedett Tremayne mogorván.

Eltelt még egy perc.

– Nem lehet itthon senki – jegyezte meg Hayn.

Tremayne összehúzta szemét. Volt valami Hayn hangjában.

– Maga disznó! – sziszegte Tremayne a foga között. – Mit csináltak vele?

– Kivel? – kérdezte Hayn hirtelen.

– Gwen Chandlerrel!

A következő pillanatban Tremayne legszívesebben leharapta volna a nyelvét. Átkozott meggondolatlansága, amely mindig bajba rántotta! Látta, hogy Hayn hirtelen visszanyeri biztonságát, és nincs többé értelme a blöffölésnek.

– No nézd csak! Hiszen maga egy Angyal! – mondta Hayn nyájasan.

– Igen, az vagyok! – vetette oda Tremayne hányaveti módon. – És ha nem akarják, hogy szitává lőjem magukat…

Közben csak Haynra figyelt, és nem vette észre, hogy a másik kettő egyre közelebb megy hozzá. Egy kéz a pisztolya után kapott, és kicsavarta a kezéből… Amikor Dicky Tremayne öklével a gengszter állára sújtott, Hayn már a háta mögött volt, és egy kis gumibottal fejbevágta…

XII.

Jerry Stannard később sohasem értette meg, honnan vette a türelmet, hogy egy óráig kitartson a Splendide-ben. Még kevésbé: hogyan bírta ki még fél óráig, amit ráadott Dickynek. Talán Simon Templaron kívül senki ilyen kitartást nem tudott embereinél elérni. Stannard gyanította, hogy az Angyal előre felállított haditerv szerint dolgozik, amelybe az is pontosan bele volt illesztve, ki hol és meddig várjon a másikra. Gwen már úgysem volt lakásában, tehát nem kellett sietnie; még bele talál szaladni a rendőrség karjaiba. A lány pedig éppen ettől akarta megmenteni.

Amikor fél kettő is elmúlt, és Tremayne-nek még mindig nyoma sem volt, a várakozás elviselhetetlenné vált. Stannard eredménytelenül telefonálta végig Londonnak olyan klubjait, szállóit és vendéglőit, ahol Simon Templar megfordulhatott. Az Angyal lakásán sem felelt a telefon. Ami pedig Dicky Tremaynet illeti, még látásból sem ismerte; egyszerűen azt mondták neki, hagyja névjegyét a portásnál, és Tremayne majd megkeresteti. Közben két óra lett, és Tremayne nem jött meg. Gwen Chandler telefonja sem felelt.

Jerry Stannard megemberelte magát. Talán az Angyal csak próbára akarta tenni, mennyire önálló a váratlan helyzetekben. Most tehát cselekednie kell. Habár éppenséggel nem tudott Haynról eleget, mégsem akarta, hogy Gwen Chandler a szükségesnél tovább maradjon vele.

Hirtelen elhatározással telefonált egy garázsba, ahol régebbről ismerték. Amíg várt, megírta Tremaynenek az események láncolatát, és közölte, hogy mit szándékozik tenni. Fölösen vesztegette így az időt, de Stannard ezt nem tudhatta.

A kocsi megjött. Jerry elküldte a sofőrt, és kihajtott Hurleybe. Egyike a kevés dolgoknak, amiket igazán jól tudott, az autóvezetés volt. Az elérhető legnagyobb sebességgel repítette a Buickot nyugat felé. Úgyszólván egyszer sem lassított útközben. Még így is majdnem öt óra lett, mire kiért, és csak ekkor ébredt tudatára az akadályoknak. Hurleyben sok ház állt, és neki fogalma sem volt melyik lehet Hayné. Sem postahivatal, sem a rendőr-őrszoba nem tudott felvilágosítást adni, Stannard pedig nem mert nagyon feltűnően kutatni. Utolsó reménye a lakosságban volt: óvatosan kérdezősködni fog személyleírás alapján, mert arra a meggyőződésre jutott, hogy Hayn hamis név alatt él Hurleyben. Ezzel a halvány reménnyel indult a Belli-szálló felé, ahol meglepő és váratlan szerencse érte. Amikor a bejárat elé érkezett, egy férfi lépett ki, aki lelkesen üdvözölte.

–Hála Istennek, csak hogy végre itt van! – mondta Roger Conway minden bevezetés nélkül. – Jöjjön be, és igyon velem valamit.

– Maga kicsoda? – kérdezte Jerry Stannard megdöbbenve.

– Nem ismer, de én jól ismerem magát, – felelte a férfi. – Én az Angyal egyik segédje vagyok.

Ezután komoly arccal végighallgatta Stannard beszámolóját.

– Valahol hiba történt – mondta, amikor Jerry végzett. – Az Angyal azért hagyta magát sötétben tapogatózni, mert félt, hogy természetes felháborodásában meggondolatlan cselekedetekre ragadtatja el magát. Haynnak tervei voltak a maga menyasszonyával… ezt talán észrevette. Az Angyal elcsípett egy levelet, amelyet Hayn írt Chastelnak… Hayn külföldi ügynökének… ebben Edgarunk a többi közt megírja, hogyan akarja Gwent hatalmába keríteni. Ezt úgy akarta véghezvinni, hogy Gwen birtokába juttat piperecikk ajándéka révén nagyobb mennyiségű kokaint, megjátszik egy rendőrségi házkutatást, és úgy tesz, mintha ő mentené meg a lányt a rendőrség elől. Azután, ha a lány már azt hiszi, hogy a rendőrség az ő és a maga nyomában van… Hayn azzal akarta rémíteni, hogy maga is bele van keveredve az ügybe… úgy vélte, könnyű lesz magával vinni Gwent külföldre.

– És az Angyal semmit se tett, hogy ezt megakadályozza? – kérdezte Jerry halálsápadtan és remegő ajakkal.

– Türelem! Az Angyal ezzel a résszel nem foglalkozhatott személyesen, mert másfelé volt elfoglalva, de rábízta Tremayne-re, akivel magának a Splendide-ben kellett volna találkoznia. Tremaynenek el kellett volna mennie Gwenhez, még mielőtt Hayn odaér, és elmondani neki mindent. Azután elvitte volna magával a Splendide-be, ahol találkoztak volna. Maguk ketten vitték volna Gwent autón az Angyal Maidenhead-i nyaralójába, és ottmaradtak volna, amíg minden el nincs intézve.

A fiatalember idegességében körmét rágta. Amíg ideautózott, elég ideje volt átgondolni az egész helyzetet, és Conway elbeszélése csak megerősítette mindabban, amit maga is következtetett. A kilátások megdöbbentők voltak.

– Mit csinált az Angyal egész idő alatt? – kérdezte kissé szemrehányón.

– Ez másik hosszú történet – felelte Conway. – Végre megkapta Hayn csekkjét, amely egy öt számjegyű összegre volt kiállítva, és így a játszma már egészen nagy tétbe ment. Csak egy módon lehetett megnyerni.

Roger röviden elmondta, miként állított be az Angyal Haynhoz a négy ütött-kopott ál-angyallal.

– Miután ezt így megjátszotta, Simon kiszámította, hogy Hayn azt hiszi majd, miszerint az egész Angyal-banda csak a mesék birodalmában él, és csak az Angyal egyedül áll vele szemben. Így meg merte kockáztatni a Gwennel való játszmát, bár tudta, hogy az Angyal ismeri ezt a tervét. Azt hitte, el tudja tenni Templart láb alól. Haynnak csak két dolog közt lehetett választani: elteszi-e láb alól az Angyalt, vagy börtönbe jut Templar jóvoltából. Nem volt kétséges, hogy melyiket választja. Az Angyal tisztában volt vele, hogy Hayn nem fogja egyszerűen meggyilkolni, mert akkor még gyilkosságért is köröznék. Inkább arra kellett számítani, hogy elrabolják Templart, és majd valami csendes helyen végeznek vele. Az Angyalnak tehát hétfő reggelig orránál fogva kellett vezetni Haynt, mert ha a gengsztert előbb tartóztatják le, önműködően zárolják bankszámláját, és az Angyal nem kapja meg a csekk ellenértékét. Múlt éjjel egy igen nagy sebességű autóban őrködtem a ház előtt, ahol az Angyal lakik, arra az esetre, ha valami történne. Az Angyal szembe akart velük szállni. Valahogyan mégis hatalmukba kerítették… Láttam, amikor megkötve egy autóba ültették, és elrobogtak vele. Idáig követtem őket. Tremaynenek az volt az utasítása, hogy várja meg ma délben két órakor a Splendide-ben az én telefonhívásomat. Ezt meg is kíséreltem, de ugyanúgy mint maga, én sem tudtam Tremayne nyomára jutni. Londonba meg nem merek visszamenni, mert nem veszíthetem szem elől az Angyalt, illetve a házat, ahol őrzik. Ezért örültem meg úgy, amikor magát megláttam.

– De miért nem szól a rendőrségnek?

– Simon ezt sohasem bocsátaná meg. Azon dolgozik, hogy „az Angyal” legyen az alvilág réme, de nem azáltal, hogy egyszerűen besúgója lesz a rendőrségnek. A terv az, hogy hasznos módon büntessék meg a gengsztereket mielőtt az igazságszolgáltatás kezére juttatjuk őket, és sikerünk attól függ, sikerül-e az öttagú számjegyből álló összeget eljuttatni jótékony célra. Tudom jól, hogy a kockázat rendkívül nagy. Lehet, hogy az Angyalt már meg is ölték. De ő mindig tudja, mit csinált. A parancs úgy szólt, hogy ne lépjünk közbe, és elvégre ő a feje az egésznek.

Stannard felugrott. – De Hayn hatalmában tartja Gwent, Roger! Nem lézenghetünk itt ölbe tett kézzel, mialatt Gwen…

– Nem is lézengünk itt tovább – felelte Roger nyugodtan. Erősen megszorította Jerry karját, és a fiatalember mintha ettől a fogástól visszanyerte volna önuralmát. Conway a dohányzószoba ablakához vezette, és kimutatott.

– Látja ott azt a háztetőt? – kérdezte. Múlt éjjel visszament Londonba, és kocsija csak két órával ezelőtt jött vissza. Nem láthattam, hogy ki ül benne, de bizonyára Gwen volt. No már most…

Hirtelen elhallgatott. A csöndben tisztán hallatszott egy nagy, erős autó közeledő zúgása. Azután a kocsi elrobogott az ablak alatt, de Roger a nagy sebesség ellenére megpillantotta a benne ülőket.

– Hayn, Braddon, és köztük Dicky Tremayne! – mondta, és minden idege megfeszült. Épp idejében kapta el Jerry karját, aki el akart rohanni. – Hová az ördögbe akar így elszaladni? – szólt rá erélyesen. – Egyenest Hayn karjába, hogy szaporítsa foglyainak számát?!

– Nem tétovázhatunk! – lihegte Stannard, küzdve Roger szorítása ellen.

Conway elég durván lenyomta egy székbe, és megállt előtte. A fiatalember olyan tehetetlen volt Conway kezében, mint egy gyermek.

– Idefigyeljen! – utasította rendre Roger éles hangon. – Most egy pohár ital mellett nyugodtan megbeszéljük a tennivalókat. És magával ráadásul még megetetek néhány szendvicset is, mielőtt bármit tennénk. Órák óta izgul, reggel óta nem evett semmit… látszik. Azt akarom, hogy hasznavehető legyen.

– Ha felhívnánk a rendőrséget…

– Szó sem lehet róla!

Roger Conway nemhiába volt az Angyal jobbkeze; ilyesmibe nem mehetett bele. A tökéletes szárnysegéd titka, hogy minden esetben tudja, mit akarna főnöke hasonló esetben. A válság eloszlatási módjának lehetőleg bele kellett illeni az Angyal terveibe is.

– A rendőrség csak végső esetben kerülhet számításba – mondta. – Előbb nézzünk utána nem tudjuk-e mi ketten is megoldani ezt a feladatot. Bízza csak rám.

Két nagy pohár szódás whiskyt, és egész halom szendvicset rendelt. Mielőtt meghozták, írt egy levelet, és leragasztotta. Azután megkereste a főnököt, akit régebbről ismert.

– Ha nem vagyok itt két óra múlva, hogy visszakérjem ezt öntől, akkor – kérem – nyissa fel ezt a levelet, és tartalmát telefonálja meg a Scotland Yardnak. Megteszi ezt a nagy szívességet anélkül, hogy kérdezné, miért?

A szálló-tulajdonos csodálkozott ugyan, de megígérte.

– Valami beugratás? – kérdezte jóhiszeműen.

– Lehet, hogy az lesz belőle – felelte Roger. – De arra becsületszavamat adom: ha nyolc órára nem térek vissza, maga pedig nem nyitja fel a levelet, és tartalmát nem telefonálja meg szóról-szóra a rendőrségnek, a következmények cseppet sem lesznek tréfásak.

XIII.

Az Angyal aludt. Alighogy megérkeztek a Hurley-i házba (Simon tudta, hogy Hurleybe vitték, mert előző nyáron sokszor autózott végig ezen az úton), belökték egy hiányosan berendezett hálószobába, és magára hagyták. Mivel keze hátra volt kötve, nem sokat tehetett, és rövid vizsgálódás a szobában meggyőzte arról, hogy a szoba kitűnő börtönnek. Az ablakot nem csak zsalu fedte, hanem kívülről ráccsal is ellátták, az ajtó három hüvelyk vastag tölgyfából készült, és a kulcsot kívülről lehúzták, amikor bezárták. Az ablak vagy ajtó áttörésére legfeljebb a könnyű asztalt, valamelyik széket vagy az ágy lábát használhatta volna. Az Angyal ezeket fel is használta volna, miután béklyóit átvágta, – mert amikor végigmotozták, nem találták meg az alsólábszárához erősített kést – de úgy találta, hogy az idő még nem érett meg ilyen erőszakos módszerekre. Amellett fáradtnak is érezte magát, és mivel megerőltető időt várt, takarékoskodni akart erejével. Ezért – amennyire hátrakötött keze engedte – kényelmesen elhelyezkedett az ágyon, és hamarosan mély álomba merült. Úgy találta, hogy ez most a leghelyesebb dolog, amit tehet.

A nap már besütött a zárt ablakzsalu résein, amikor az ajtó nyílására felébredt. Megfordult, és egyik szemét kinyitva két férfit látott belépni. Az egyik ételt hozott be egy tálcán, a másik pedig egy nagy bunkós botot tartott a kezében. Az Angyalt nagyon szórakoztatta, hogy még megkötözött állapotában is ilyen óvatosak az érintkezésben.

– Ez igazán édes maguktól – mondta, és ezt valóban gondolta is, mert éhes volt, és nem számított ennyi előzékenységre. – De jótevő angyalkáim, így mégsem ehetek.

A két gengszter egy székre ültette Templart, két bokáját a szék lábaihoz kötötték, és azután levették a kötelet csuklójáról. Végre kinyújthatta meggémberedett karját. Nézték, hogyan eszik, de gúnyos megjegyzéseit, amelyekkel az étkezést kísérte, válasz nélkül hagyták. Csak akkor feleltek, amikor az időt kérdezte: egy óra elmúlt. Mihelyt végzett, az egyik férfi ismét hátrakötötte a kezét, mialatt a másik a nagy bunkóval készenlétben állt. Azután feloldották bokáját, és kivitték a tálcát. A kutatásnál meghagyták cigarettatárcáját és gyufáját is; most hát addig ügyeskedett, és csavargatta testét jobbra-balra, mígnem sikerült rágyújtania. Húsz percig tartott. De mivel a délután hosszúra nyúlt, lassanként nagy ügyességre tett szert ezen a téren. Unalmában már azon se törte a fejét, vajon Dick Tremayne hogyan végezte dolgát Bayswaterben, és öt óra felé már majdnem megállás nélkül ásított.

Azzal szórakozott, hogy tizenhét biztos eredményű módszert eszelt ki csalók becsapására anélkül, hogy a törvénnyel összeütközésbe kerüljön.

Ha nem lett volna a keze hátrakötve, sokkal kényelmesebben érezte volna magát, de elhatározta, hogy addig nem szabadul meg béklyóitól, amíg erre nincs valami fontos oka. Az Angyal tudta, milyen döntő fontosságú, hogy egy ütőkártyát az ember mindig tartalékoljon. A szoba szellőzés hiányában egyre melegebb és dohosabb lett, amit a sűrűsödő cigarettafüst még növelt. Az Angyal abbahagyta a dohányzást, és ismét lefeküdt az ágyra. Előbb egy autó zúgását hallotta, és így remélte, hogy Hayn hamarosan jelentkezik, ami mégis csak némi változatosságot jelent. Közben pedig ismét elszundított…

Megint a nyíló ajtó ébresztette fel, és sóhajtva nézett arrafelé. Ezúttal valóban Edgar Hayn lépett be. Testileg sokkal rosszabb állapotban volt, mint az Angyal, mert péntek óta jóformán egy szemet sem aludt, és egyre újabb gondok tornyosultak feje fölé. Arca sápadt volt, szeme dagadt, de úgy viselkedett, mint aki ura a helyzetnek.

– Jó estét – köszönt Simon udvariasan.

Hayn az ágy mellé lépett, és ajkán egy csöppet sem barátságos mosoly játszott.

– Még mindig olyan nagyszájú, Templar? – kérdezte.

– Nem vagyok én neveletlen – felelte az Angyal –, és csak magát szeretem.

Az a gengszter, aki előbb a furkósbottal őrizte reggelizés alatt, most is ott állt az ajtóban. Hayn hátranézett, és intett neki.

– Barátai érkeztek – mondta –, és szeretném, ha mindannyian egy helyen lennének.

– Boldog lennék, ha elnyerném legmagasabb tetszését, és rendelkezésére állhatok… ahogy Peer Gynt mondta a mesebeli hercegnek – felelt az Angyal.

A bunkós gengszter most felsegítette az ágyról, és lekísérte a földszintre. Hayn követte őket. Lent egy ajtó előtt megálltak, ahonnan hangok szűrődtek ki, s amikor kinyitották és belökték rajta, három férfit látott meg, akik közül az egyik Dicky Tremayne volt. Aztán Gwen Chandlert. Hayn becsukta az ajtót, és a szoba közepére lépett. – No, mit szól ehhez? – kérdezte.

– Vajon mit is? – ismételte az Angyal. Álmos szemmel nézett végig a társaságon. – Üdvözlöm, Herr Braddon – mormolta. – Adj' Isten, Kígyó… Uram-teremtőm, Kígyó!… mi történt az arcával?

– Mi a baja az arcommal? mordult rá Ganning.

– Semmi, semmi, drágaságom – húzta az Angyal a szavakat. – Elfelejtettem, hogy ilyen rondának született.

Ganning egészen közel lépett hozzá, és szeme villámokat lövellt. – Magának még tartozom valamivel – mondta, és mindkét ökle működni kezdett.

Az Angyal kitért az ütések elől, és irgalmatlanul belerúgott a Kígyó alsó lábszárcsontjába. Ekkor Braddon elgáncsolta az Angyalt, és miközben Simon lezuhant, Ganning mindkét lábával belerúgott.

– Ez egyelőre elég – lépett közbe Hayn. Galléron ragadta Templart, és egy székbe ültette.

– Piszkos disznók! – dühöngött Tremayne, és homlokán kidagadtak az erek. – Ronda férgek…

Braddon két erős ütést mért a szájára, hogy elhallgattassa.

– Halljuk Hayn megnyitóbeszédét – szólt közbe Simon. – Hallgass Dicky! Nekünk ugyan mindegy lenne, de Gwennek ez mégse szép látvány. – Átpillantott a lányhoz. – Minden rendben van, Gwen, édes lányom – mondta jól ismert mosolyával. – Mosolyogjon, Jerry kedvéért. Nem tehetnek ezek a piszkok semmit ellenünk.

Hayn most az Angyalhoz lépett. – Egy-két kérdést fogok feltenni, Templar – mondta –, és ha nem akarja, hogy a Kígyó még jobban kikészítse, akkor ragaszkodjék az igazsághoz.

– A legnagyobb készséggel – felelte az Angyal. – George Washington volt gyermekkorom eszményképe.

Minden terve romba dőlt. Gwen Chandlert és Dickyt elfogták. Utolsó reménye Roger Conway volt… de kérdés, hogy mikorra fedezi fel a bajt, és lép munkába. Az Angyal elhatározta, hogy cselekedni fog.

– Hányan vannak? – kérdezte Hayn.

– Hetvenhatan – felelt az Angyal. – Kettő az ötből, pont ahogy maga a Borstalban[5] volt.

Az Angyal mögött most nem állt senki. Lassan egészen hátratolta az ülés alatt a lábát, és óvatosan lenyúlt hátrakötött kezével a késért.

– Fölösleges, hogy tovább kérdezzen. Mondok magának valamit. Sohasem fog így célt érni. Csak nem képzeli, hogy elárulom a szervezetem titkait, meg hogy beavattam-e a rendőrséget, és azután maga megteheti az ellenfogásokat?! Akarja, hogy szívből kacagjak?

– Eszem ágában sincs!

– Akkor annyi esze sincs, mint egy álomkóros vakondnak. Azt hiszi, tegnap jöttem a világra? Ide hallgasson, kisöcsém! Tegnap este feladtam egy levelet Teal főfelügyelőnek, amelyet hétfőn reggel megkap. Mellékeltem Henri barátjához írt levelét, és így az én közlésem is hitelre talál majd a hekusoknál. Nincs velem szerencséje, Edgarkám!

Hayn úgy hőkölt hátra, mint akit arcul vágtak, és hamuszürke lett. Az Angyal sohasem hitte volna, hogy közlése ilyen óriási hatást fog rá tenni.

– Mondtam, hogy baj lesz! – tombolt Braddon. – Maga hülye… én megjósoltam.

– Én is figyelmeztettem – mondta az Angyal. – Ó Edgar, miért nem hallgatott a jó öreg Simon bácsira?

Hayn kiegyenesedett, és szeme villámlott. Braddon felé fordult.

– Fogja be a száját, gyáva kukac! – parancsolta. – Mindannyian számítottunk rá, hogy egyszer balul üt ki valami… épp ezért tartottuk készenlétben a repülőgépet. Ma éjjel elrepülünk, és Teal bottal ütheti a nyomunkat. – Az Angyal felé fordult. – Maga velünk jön, meg a barátja is. Valahol majd a csatorna közepén szépen kiejtjük magukat. Templar, maga évek munkáját rombolta össze, és én ezért busásan megfizetek. Meglógok, és egy idő múlva visszajövök, és újrakezdem. De maga…

– Én dicsfénnyel a fejem körül vonulok be a Paradicsomba – mormolta az Angyal. – Milyen szép gondolat! – És mialatt ezt kimondta, érezte hogyan vágja át a kés a béklyóit.

– Mindent elveszítünk, amit kerestünk – nyafogott Braddon.

– A szabadságukat is beleértve – mondta az Angyal.

Mindannyian ránéztek. Volt valami a hangjában, a testtartásában, a személyéből áradó erőben, ami szinte megbénította őket. Azt hitték, fegyvertelen, és meg van kötözve, mégis ura lett egyszerre a helyzetnek. Gyilkos gyűlölet lövellt feléje a szemükből, mégis kényszeríteni tudta őket, hogy meghallgassák.

– Megmondom, miért veszítette el a játszmát, Hayn – szólt az Angyal rendíthetetlen nyugalommal. – Maga azzal álltatta magát, hogy csak blöffölök, amikor beígértem a börtönt. Azt hitte, hogy nekem többet ér a korlátlan zsarolás lehetősége. Önmagáról ítélt, és el se tudta képzelni, hogy egy eszményért is kockára lehet tenni mindent. Azt hitte, hogy én is gengszter vagyok, és ezen bukott el. De én azt akarom, hogy az alvilág rettegjen tőlem. A rendőrségtől már úgyse félnek. Megszokták a hekusokat, paroláznak velük, amikor letartóztatják magukat, a börtönt már semmibe sem veszik. Hát megtanítom magukat arra, hogy rettegjenek… a nagy Ismeretlentől. Őrjöngeni fognak miattunk még a dutyiban is, és az egész világ hallani fogja jajongásukat. Elrettentő példák lesznek a többi számára. A rendőrségen nem fogják azt megmondhatni, milyen a külsőnk, mert mindig maradnak olyanok, akiket nem ismernek, sose láttak. Ha pedig nekünk itt ma valami bajunk történne, a többi elbánik magukkal, arra mérget vehetnek. Érti már? Sohase mer majd beszélni…

– És azt hiszi, hogy maga képes lesz még egyszer beszélni, Templar? – kérdezte Hayn remegve, és keze benyúlt a hátsó zsebébe.

Az Angyal diadalmasan felnevetett. – Ebben biztos vagyok! – mondta, és felállt, mialatt béklyói a földre hullottak. Kése mint egy higanysugár repült a levegőben, és Hayn, aki már félig kihúzta zsebéből pisztolyát, olyan fájdalmat érzett a vállában, mintha tüzes vas égette volna keresztül, és ujjai elerőtlenedtek. Braddon már támadni akart, de az Angyal gyorsabb volt. Vaserővel ragadta meg Haynt, és maga élé tartotta, úgyhogy Braddonnak, ha lőni akart, először Haynt kellett eltalálnia.

– Mögéje, Kígyó! – kiáltotta Braddon, de mire Ganning megmozdult, az Angyal elérte a szoba sarkát.

– Vegyétek elő a lányt, marhák! – lihegte Hayn, miközben az Angyal a torkát szorította. Templar csak egyik kezével fogta Haynt, de a szorítás majdnem elviselhetetlen volt. Másik kezével cigarettatárcájáért nyúlt.

Braddon pisztolyát most Gwen Chandler arcának szegezte, mialatt a Kígyó hátraszorította a karját. Ekkorra azonban az Angyalnak már cigaretta volt a szájában, és egy kézzel rá is gyújtott.

– No, megadja magát? – kérdezte Braddon.

– Majd ha megbolondultam! – kiáltott az Angyal. Az égő gyufa megérintette a cigaretta végét, és ugyanabban a pillanatban Templar messze eldobta magától a cigarettát. Sziszegő robbanás hallatszott, mint amilyen a begyújtott rakéták hangja, és a következő másodpercben mindent sűrű füst és köd takart be.

Templar belökte Haynt a sűrű füstbe. Halálos pontossággal tudta, hogy kése hová esett, és így csak le kellett érte nyúlnia. Négy gyors vágással megszabadította Tremaynet. De ebben a pillanatban ablakcsörömpölés hallatszott, és egy árny igyekezett át a gomolygáson.

– Gwen! – Jerry Stannard volt. A lány felelt, megtalálták egymást a sötétben is.

Hirtelen huzat támadt, amely kivitte a füst és köd egy részét. Stannard a lányt karjában tartva látta, hogy az ajtó nyitva áll, és a beáradó fényben ott áll az Angyal.

– Nagyon hatásos, kedves Roger – mondta az Angyal.

– Az ilyen csekélységeket mindig rám bízhatod – mondta Conway szerényen, mint váratlanul megjelent kísértet. Edgar Hayn, Braddon, és Kígyó Ganning egy csomóban álltak a hall egyik sarkában Conway pisztolyának csöve előtt.

XIV.

Átkísérték a három gengsztert egy szobába, ahol nem volt füst.

– Elvégre is a menyasszonyom – mentegetőzött Jerry Stannard.

– Persze, persze, – mondta az Angyal elnézően. – Dicky, be kell érjed Braddonnal. Elvégre ő ütött meg, amikor meg voltál kötözve. De senki ne nyúljon a másik kettőhöz.

Fél óráig tartott, mire mindent elmondtak egymásnak. A három gengsztert szorosan székekhez kötözték.

– Volt itt még két alak – mondta az Angyal reménykedve.

– Azokat én lefegyvereztem, és Jerry még fel is peckelte a szájukat – felelte Conway. – Bezártuk őket egy emeleti szobába.

Az Angyal sóhajtott. – Azt hiszem, ott is hagyjuk őket – mondta. – Részemről unom az egészet. Pocsék küzdők ezek, ha nyílt harcra kerül a sor.

Ekkor Conwaynak eszébe jutott a levél, amit a vendéglősnél hagyott, és így rohanva beültek az autóba, amely Conwayt és Stannardot idehozta. Még ott találták a levelet sértetlenül, és aztán nyugodtan leültek vacsorázni.

– Azt hiszem legjobb, ha fátyolt borítunk az egész ügyre – mondta az Angyal kényelmesen elnyúlva székében, amikor a feketekávénál tartottak. – A csekket hétfőn reggel beváltjuk, és a kérdéses összeget az eredeti terv értelmében elküldjük a Londoni Közkórháznak, levonva persze tíz százalék jutalékot, amit igazán megérdemeltünk. Azt hiszem mellékelni fogom lassanként közismertté váló önarcképeim egyikét… az ilyen ügyet hatásosan kell befejezni.

Nyújtózott, és friss cigarettára gyújtott, amely nem robbant. – Mielőtt ma lefekszem, írok egy sort Teal barátunknak, és közlöm vele, hol találhatja meg ezeket a jómadarakat. Most pedig gyermekeim azt ajánlom, térjünk vissza Londonba.

– Ki tart velem? – kérdezte Tremayne.

– Én maga nélkül megyek vissza – felelte Jerry Stannard –, és Gwen velem jön.

Megvárták, amíg a Buick eltűnt a szemük elől, s aztán az Angyal kényelmesen elhelyezkedett a Furillac hátsó ülésén.

– Mr. Conway fog vezetni – jegyezte meg. – Útközben gyakorolhatjuk azt a dalt, amit barátunk temetésére… akarom mondani esküvőjére komponáltam. A szerelmes ifjú Jerryről lesz szó, akinek csak a házasság volt jó. Ha bandánk vad kalandban élt, Jerry néha kissé félt. Sőt nagyon! Napon, fagyon!… Vigyél a Savoyba, Roger, találkám van.

A repülő rendőr

I.

Amikor a következő történet lejátszódott, már mindenki hallott az Angyalról. A statisztikusok kiszámították, hogyha mindazokat a cikkeket, amiket a lapok írták róla, egymás mellé tették volna, az így kapott papírcsík a New-York-i Woolworth Building keleti sarkától a londoni May Fair szálló sarkáig ért volna a Berkeley Streeten. Azt már nem remélhette, hogy tovább is a névtelenség homályába tud burkolózni, mint amikor először szerepelt a nyilvánosság előtt. A rendőröknek is van intelligenciájuk, – az Angyal hadjáratai pedig eléggé kihívóak voltak. Teal főfelügyelő kezdte gyanítani, hogy Simon Templar többet tud az Angyalról, mint amennyit a külvilággal közöl, és így Templar – amikor néhány napos távollét után hazatért – első pillantásra megállapította, hogy távollétében idegenek turkáltak holmija között –, miután az engedélye nélkül lépték át lakása küszöbét. A detektívek, akik felfedezték, hogy hősünk a Brook Streeten lakik, kimerítő házkutatást végeztek, hisz ez volt a kötelességük. Nem találtak ugyan semmit, de kutatásuk nyoma mindenütt látszott.

– Takaríthattak volna, mielőtt elmennek – jegyezte meg az Angyal.

Orace, az Angyal hű inasa, végighúzta ujját a kandalló párkányán, ahol vastagon feküdt a por, és undorító orrhangokat hallatott. Még este is, amikor már le kellett volna feküdni, állhatatosan küzdött a rendetlenség és piszok ördögei ellen.

Másnap reggel, amikor az Angyal kiment a fürdőszobába, egy félig nyitott ajtón át megpillantotta az újjászületett nappali szobát. Benézett a konyhába is, ahol Orace éppen rántottát sütött a reggelihez.

– Látom, elvégezte a tavaszi nagytakarítást – jegyezte meg az Angyal.

– Igen – felelte Orace dühösen. – A reggeli egy perc múlva kész.

– Jó munkát! – bólintott az Angyal, és bevonult a fürdőszobába.

Eszébe sem jutott, hogy úgy viselkedjék, mint olyan ember, akire vadásznak. Nyugodtan elment hazulról, járt a dolgai után, és öt napba telt, mielőtt a rendőrség tudomást szerzett a visszatértéről. Vannak esetek, amikor a nyíltság a legfelismerhetetlenebb álruha. De persze ez se tarthatott örökké. Némely rendőröknek csak az a dolguk, hogy fel-alá sétálva mindent feljegyezzenek, amit az utcán látnak és ami nem egészen köznapi esemény. Egyik éjjel az Angyal, amikor kinézett a függöny mögül az utcára, két keménykalapos férfit látott, akik hosszan bámultak föl a kivilágított ablakra, amelynek sötétnek kellett volna lenni. Azonnal tudta, hogy a Törvény legrövidebb időn belül ki fogja tüntetni különleges érdeklődésével.

Másnap délben ebédidőben Roger Conway lépett be hozzá. Az Angyal még házikabátban volt, lábát feltette az ablakpárkányra, szájában vékony szivar füstölgött, és Roger azonnal meglátta egészen egyéni „angyali” arckifejezésén, hogy valami történt.

– Itt volt Teal – állapította meg Roger, miután éles tekintetét körüljártatta a szobában.

– Claud Eustace Teal, személyesen – mormolta az Angyal elragadtatva. – Miből találtad ki?

– Egy darabka agyonrágott gumi van a hamutartóban, és a rózsaszín papír, amibe csomagolva volt, ott fekszik a kandallón. Hozzávéve közismert képességeimet, mint Sherlock Holmes…

Simon bólintott. – Kezded már veszedelmesen azt a látszatot kelteni, mintha intelligens lennél, kedves Roger. Igen, Teal itt volt. Tudtam, hogy eljön, mert ő maga közölte velem.

– Hazudsz! – mondta Conway előzékenyen.

– Telefonon mondta meg – folytatta az Angyal elnézően. – Felhívtam, és megkérdeztem, ő pedig megmondta.

– Ez nem igaz!

– Pedig így van. Azt mondtam a telefonon, hogy Barney Malone vagyok, a Clarion munkatársa. Hozzátettem, hogy hallottam nyomozásairól, amelyek az Angyal nyomára vezették, és kértem, mondjon erről valamit. „Még nem mondhatok semmit”, felelte Teal, akinek a sajtó a gyengéje, „de éppen ma reggel készülök utánanézni. Jöjjön ide löncs után, és megkapja az interjút.” „Rendben van”, feleltem. Ugye milyen egyszerű az egész?

– Neked aztán jó idegeid vannak, Simon!

– Nem olyan veszélyes az egész, szívecském. Utána felhívtam az ügyvédemet, és Éliás bácsi azonnal átjött; fogta a kezem, amíg vártuk a Törvény érkezését, ami tizenegy óra harminckor be is következett. Volt némi vita, és azután Teal szépen hazament. Remélem, nem fog túl sokáig várni délután Barneyra.

Roger Conway cigarettáért nyúlt. – Kezes volt mint egy bárány?

– Mint egy bárány. Összes kalandjainkban ő szegény mindig csak a sértett felekkel kerül össze, azok pedig óvakodnak vádaskodni. Mondtam neki, hogy igyekezzék bizonyítékokat gyűjteni ellenem, és megjátszottam az ártatlan, jogtalanul gyanúsított polgárt. Ő persze blöffölt, ahogyan csak bírt, de Éliás bácsival megmutattuk neki, hogy ezzel nem megy nálunk semmire.

– Így hát testvéri szeretetben váltatok el.

Az Angyal vállat vont. – Inkább fegyverszünetnek nevezném. Teal megkérdezte, hogy folytatni akarom-e. Azt feleltem, hogy nincs mit folytatnom. Hozzátettem, hogy az erény fénye izzik bennünk, és így a sötétben már világítunk is.

– És ez volt minden?

– Végül kikötött egy komoly, és törvényes erőkre hivatkozó figyelmeztetésben, mert hát persze nem hisz nekem. Éliás bácsit az egész beszélgetés mélyen megrendítette, és zavarodottá tette. Mindazonáltal, ha kinyújtanád a karodat, és csöngetnél kettőt, Orace azonnal tudná…

Némán koccintottak a két söröskorsóval, amelyet Orace valóban azonnal behozott a csengőjelre. Azután Roger szólalt meg: – Van itt egy ügy, amely talán érdekelne…

– Szakmába vág?

– Lehetséges. Azzal kezdődik, hogy nyáron megismerkedtem Torquayban egy fiatal lánnyal.

Simon sóhajtott. – Hogy miért kell neked a külföldi fürdőhelyeken mindig ismeretségeket kötni? No csak folytasd. Tehát, mit is mondtál?

– Megismerkedtem a fiatal lánnyal, akinek van egy nagybácsija…

– Lehetetlen!

– De van egy bácsikája, azzal él együtt, és a bácsinak háza van Newtonban. A bácsi vagy hét éve építette a házat, és az volt a szándéka, hogy élete hátralévő részét nyugalomban tölti el ott. Most pedig jön egy ember, és mindenáron meg akarja venni tőle a házat.

– Mi az, hogy mindenáron?

– Úgy látszik, a rögeszméje…

– Tisztázzunk csak előbb egyet-mást, fiacskám. Hogy hívják a bácsit?

– Sebastian Aldo.

– Ilyen névvel gazdag kell, hogy legyen.

– Jól bírja magát.

– És ki az, aki meg akarja venni a házát?

– A nevét nem tudják. Csak a titkárát küldte el, egy utálatos, hízelgő alakot, Gilbert Neave a neve.

Az Angyal még mélyebben belesüppedt a karosszékébe. – No most halljuk a mesét.

– Nem sok az egész… legalábbis máig nem. A bácsi nem volt hajlandó eladni, Neave egyre többet, és többet ígért… már húszezer fontnál tartottak, azt hiszem, mikor a bácsi megunta az erőszakosságát és kidobta.

– És aztán?

– Három nappal később a bácsi kint kertészkedett a ház előtt, amikor lerepült a kalap a fejéről. Mire fölvette, egy lyuk volt benne, amit golyó szakított. Egy héttel később autózott az öreg, s egy keresztútnál valami üres autó jött teljes sebességgel, vezető nélkül. Ha a bácsi gyorsan hajt, és nem tud idejében fékezni, az összeütközés halálát okozta volna. Egy héttel később az egész ház titokzatos módon megbetegedett, és a vegyész arzént talált a tejben. Két nappal később Neave telefonált, hogy a bácsi meggondolta-e már magát?

– Sebastian bácsi persze dühbe gurult.

– Betty azt mondja, úgy vágta oda a kagylót, hogy a drótok több mérföldnyi körzetben szikráztak.

– Betty? Ki ez?

– Az unokahúg, akivel Torquayban megismerkedtem.

– Értem. És mikor temették a bácsit?

Roger előhúzta zsebéből a legfrissebb déli lapok egyikét. – Betty mindezt levelekben közölte, mialatt veled Maidenheadben voltunk. Most olvasd el ezt a cikket.

Simon átvette az újságot. Roger rámutatott a kérdéses hasábra, ami azonban felesleges volt. A cím mindenkinek figyelmét azonnal megragadta volna, hát még olyan valakiét, mint az Angyal. Mert ezzel a címmel a szerkesztő egy közönséges, talán kissé titokzatos bűnügyecskéből jó nagy szenzációt csinált. „A repülő rendőr” így szólt a cím, és a történet lényege az volt, hogy három nappal előbb egy rendőr jelent meg egy Sebastian Aldo nevű úrnál. Az események igazolták, hogy nem volt egészen közönséges rendőr, mert rövid beszélgetés után Aldo úr beült a rendőrrel a kocsijába azzal, hogy löncsre visszatér. De sem ő, sem a rendőr nem került többé elő, és a környék egyetlen rendőre sem hiányzott a létszámból. A rendőrőrszobák pedig nem is tudtak arról hogy valakit elküldtek volna Aldo úrhoz.

– Látom, hogy Miss Aldo akkor Ostendeben volt, és csak nagybátyja eltűnésének hírére tért vissza. Az újság legalábbis ezt írja.

– Igen, mondta nekem is még annakidején hogy átmegy egy hétre Ostendebe, ahol barátai vannak. Van valami ötleted?

– Számtalan – felelt az Angyal.

Az ajtó kinyílt, és Orace bedugta a fejét. – Egy perc múlva löncs!

Az Angyal fölállt. – Számtalan ötletem van, öregem. De egyik se adja meg a választ arra, hogy miért ragaszkodik valaki ilyen megátalkodottan éppen egy bizonyos házhoz Newtonban. Másrészt, ha valami szépet akarnál énekelni, amíg felöltözöm, és közben még egy koktélt is keversz, talán támad egy egészen csodálatos ötletem, mialatt kiiszom az itókát.

Eltűnt, és érthetetlenül rövid idő múlva, tökéletesen felöltözve jelent meg, hogy kiigya a Martinit, amit Roger kevert, miközben Orace behozta a levest. Az Angyal öltözködési gyorsasága állandóan barátai irigy csodálatát váltotta ki.

– Az ügy érdekel bennünket – jelentette ki fölényes hangon, miközben bírálva szemlélte a világosság felé tartott poharát –, és támadt egy egészen csodálatos ötletünk.

– Éspedig?

– Löncs után elmegyünk, szerzünk egy szép kocsit, és még ma délután lekocsikázunk Newtonba.

– Legalább idején érkezünk, hogy együtt vacsorázhassunk Bettyvel.

– Ha ragaszkodsz hozzá…

– Van valami kifogásod ellene?

– Csak féltem szegénykét tőled…

– Nagyon helyes kislány… Egészségedre – emelte fel Roger a poharát.

– A tiédre! – Kiitták italaikat. – Hogy lásd a tervemet nagy vonalakban… keresünk majd egy helyet, ahol vásárolhatunk neked egy rendőri egyenruhát. A szükséges szárnyakat magad növesztheted…

Roger rábámult. – Egyenruhát? Szárnyakat?

– Mint repülő rendőr – folytatta az Angyal – azt hiszem, nagy sikered lesz. Remek ötletemnek ez az egyik része.

Vidáman állt barátja előtt világosszürke öltönyében, sötét haja tökéletesen simult a fejéhez, világoskék szeme villogott a harci kedvtől, és barnára sült arcán szinte kamaszos lelkesedés fénylett. Pedig akkortájt az Angyal már szinte természetellenes mértékben higgadt, és józan volt. Huszonnyolc éves korára többet látott, mint más nyolcvan év alatt, és többet cselekedett, mint más száznyolcvan alatt. Pedig még hol volt a beteljesüléstől ez a viharos élet! Templar úgy érezte, hogy csak a kezdet kezdetén áll. A külvilág számára azonban ő „az Angyal” maradt, egy nagyszájú piperkőc, akiben egy keresztes vitéz szíve dobogott, aki vívás közben nevet, hányaveti, mosolygó, hetvenkedő, férfiak körülrajongott, nagytehetségű vezére, akit barátai vakon követtek.

Löncs alatt türelmetlen volt, de azért végigette.

Alighogy rágyújtott azonban cigarettájára, felugrott, mintha nem tudná magát tovább féken tartani, és elkiáltotta magát: – Indulás! – Nagyot ütött Roger vállára, belekarolt, és így siettek. Roger ugyanoly szívesen követte volna, ha az Angyal bejelenti, hogy útjuk célja a Tanácsház Timbuktuban.

II.

Ha Simon Templar mafla lett volna, úgy beszéltek volna róla, mint valakiről, aki nem illik bele a korába. Valóban, kivéve a nagy autók őrült iramban való vezetését, repülőgépek öngyilkossággal határos használatát, és bokszkesztyűk kíméletlen kezelését, az Angyal úgyszólván hasznavehetetlen volt. A golf untatta. A teniszlabdát erővel, de nem valami sikerrel püfölte, bármikor készségesen részt vett egy krikett-partiban, amelyet perceken belül össze tudott zavarni, és amikor egyszer tagja lett egy baseball-csapatnak, amely Amerikában vendégszerepelt, könnyeket csalt a szakértő nézők szemébe. De adjatok vívótőrt a kezébe, dobjátok bármilyen hullámzó, veszélyes vízbe, ahol úszni kell, hagyjátok fára vagy egy ház külső falára mászni, ültessétek a világ legvadabb lovára, tartsatok eléje egy névjegyet, hogy találja el késsel, vagy egy treff-ászt, hogy lője át húsz lépés távolságból mindhárom levelét a treffnek, gyanúsítsátok meg, hogy nem tud kilőni két ujjatok közül ugyanilyen távolságból nyíllal egy barackot… olyat fogtok látni, amiről még nagypapa-korotokban is lesz mit mesélnetek! Hát persze, hogy nem illett bele a korába. Minden kor inkább lett volna neki való, mint a jelenkor… minden kor, melyben a felsorolt képességek révén társai vezérül választották volna. Korszerűtlenségét mégsem vették észre, mert nem volt mafla. Fáradozásai révén olyan világ alakult ki körülötte, amelyben szívesen élt. Hiszen tudjuk, hogy a kaland csak kalandoroknak való. Simonban volt valami regényes, és kalandvágyó, ami úgy vonzotta hozzá a kalandokat, mint a mágnes a vasreszeléket. De azt majd csak következő nemzedékek fogják eldönthetni, hogy ezekből a kalandokból mennyinek volt ő maga az előidézője. Mert a kaland csak ott születik meg, ahol két kalandor akad össze: a legnagyobb kalandor sem kezdhetne semmihez, ha egy tökfilkóval kerülne össze, és egy tökfilkó sohasem keverednék kalandokba, akármilyen nagy kalandorral is hozná össze sorsa. Az Angyal mindenütt felfedezte a kaland csiráját, előbb, mint bárki más, és elősegítette a kivirulását a szenvedélyes kalandorok egész vakbuzgóságával. Így volt ez a repülő rendőr esetében is.

– Egy olyan málé, mint te – jegyezte meg az Angyal, miközben Devonshire felé hajtott a Desurioban, – mégpedig oly gyorsan, hogy a sebességmérő ezt a tempót már nem is tudta jelezni – egy ilyen málé nem is gondolt volna ilyen lehetőségre.

– Bizony nem – helyeselt Roger buzgón, miközben a Desurio úgy siklott el két másik kocsi közt, hogy mindegyik oldalon nem fért volna el egy gyufásdoboz.

– Egy ilyen málé – folytatta az Angyal jóságos, oktató hangon – két lehetőséget vett volna számításba: 1. biztonságba helyezte volna Bettyt vénkisasszony-nagynénje házában, Stratfordban…

– Stratford on Avonban…

– Úgy van, Shakespeare szülőfalujában, Stratford on Avonban, és 2. elsáncolta volna magát Aldo-nagybácsi newtoni házában, hogy védje azt az ellenséggel szemben.

– Bizony, egy olyan málé, mint én, ezeket a lehetőségeket vette volna számításba.

Az Angyal elhallgatott egy pillanatra, hogy megelőzzön egy Packardot, amely hatvan mérfölddel mászott az országúton. – De egy ilyen málénak a tervei – folytatta az Angyal – nem vinnének bennünket előre. Kezeskedem róla, hogy ha állandóan őrködünk, és pontosan célzunk, hetekig meg tudjuk akadályozni az ellenség behatolását. De ettől még mindig nem tudnánk, hogy milyen erő áll Mr. Neave mögött… ha ugyan nem dolgozik saját szakállára.

– Így hát te azt ajánlod…

– Hogy a harcteret az ellenség táborába helyezzük át. Gondold csak meg, mi a harci helyzete annak az erőnek, amely Neave mögött áll, és amelyet ettől kezdve röviden Whiskers-nek fogunk nevezni. Whiskers tehát kieszelt egy tervet, amelynek értelmében embereket rendőr álruhában elrabol. Nem megvetendő ötlet! Ki gyanakodik egy rendőrre? Fogadni mernék, hogy az álrendőr csak ennyit mondott az öreg Aldonak: elfogtak egy embert, akiről feltehető, hogy ő mérgezte meg a tejet, jöjjön Mr. Aldo a rendőrszobára és nézze meg, nem hasonlít-e az illető Neavere. A nagybácsit így el tudták rabolni afféle kényelmetlenségek, és zavarok nélkül, amelyek egy erőszakos emberrablásnál mégis csak felmerülhetnek.

Tehát most mi is megjátsszuk az álrendőrt?

– Nyilvánvaló! Képzeld el a nyilvánosság megrökönyödését. Néhány nappal a bácsi elrablása után az unokahúg eltűnik egy titokzatos rendőrrel. Félek, hogy Betty észbeli-, és főképp ítélőképességéről az embereknek lesújtó véleményük lesz, de ezen már nem segíthetünk. Tény azonban, hogy Whiskers a rejtekhelyen szintén fogja olvasni az eseményeket, és azonnal észreveszi, hogy valaki belekontárkodott az ő üzletébe. Kíváncsi lesz az illető személyére, állig felfegyverkezik, és elindul, hogy megkeressen, és megbüntessen bennünket.

– Mi pedig még segítünk is neki azáltal, hogy nyomokat hagyunk hátra, amelyek egyenest a csapdánkba vezetnek.

Az Angyal sóhajtott. – Te fejlődsz… ahogy Shakespeare Dudása mondatja Zubolynak – mormolta. – Agyvelőd már természetfölötti kezd lenni. No most folytasd, és találd ki a Whiskersnek állítandó csapda részleteit, mert én mára eleget gondolkoztam, és fáradt vagyok. – Hátradőlt, és arra összpontosította minden figyelmét, hogyan lehetne még jobban kijátszani az összes autóvezetési előírásokat. Roger Conway pedig lehunyta szemét, elmondott néhány „Miatyánk”-ot, és elkezdte törni a fejét, ahogyan az Angyal megparancsolta.

Shaftesburyben megálltak egy itókára. Amikor kimentek a kocsmából, Roger felajánlotta, hogy most ő vezet.

– Nem vagyok fáradt – felelte az Angyal.

– Hiszen épp az imént mondtad, hogy fáradt vagy gondolkozni!

– Ha vezetek, nem gondolkozom – felelt az Angyal.

Roger szerette volna azt felelni, hogy ezt minden további nélkül elhiszi, nem is kell külön mondani, de félt a megtorlástól, és inkább hallgatott.

A következő nyolcvanöt mérföldet nem egész két óra alatt tették meg. A harang éppen fél nyolcat ütött, amikor Aldóék háza elé értek.

– Úgy rémlik, – jegyezte meg az Angyal, miközben a féket behúzta – hogy táviratoznunk kellett volna, mielőtt megérkezünk. Tudja ez a lány egyáltalán, hogy ismét Angliában vagy?

Roger a fejét rázta. – Én nem közöltem vele.

Az Angyal kiszállt a kocsiból, nyújtózott, és elindultak a kapu felé. Az egyik földszinti ablakból komor arc figyelte őket, és mielőtt az első lépcsőre tehették volna a lábukat, az ablak kinyílt s egy éles, gyanakvó hang szólt ki rajta:

– Sajnálom… de Miss Aldo nincsen itthon.

Az Angyal megállt. – Hová ment?

– A rendőrőrszobába.

Simon felmordult. – Csak nem egy rendőrrel?

– De igen, egy rendőrrel. Ezúttal igazi volt. Miss Aldo felhívta a rendőrőrszobát, és meggyőződött róla. Megtalálták Mr. Aldót.

– Él még?

– Igen, él.

Az Angyal feszült figyelemmel bámult föl az égre, és lassan fordult a sarkain, mintha egy felhő vonulását követné tekintetével.

– Ez valahogy több, mint amit el lehet hinni, – mondta udvariasan.

Conway közbeszólt: – Telefonált az őrszobára.

– Igen – mondta az Angyal, és közben teljesen megfordult – Ez pontosan az, amit minden épeszű ember elvárna a jelen körülmények közt egy intelligens lánytól.

– De…

Az Angyal keze hirtelen a magasba mutatott. – A telefonhuzal ott vezet el a mező fölött. A huzalt azonban annál a facsoportnál elvágták, úgyhogy ha egy ember el van látva készülékkel…

– Nahát! – kiáltotta Roger, de Simon már futott is vissza a kocsihoz.

– Mennyi idővel ezelőtt indultak el? – kérdezte Templar, a most már rémült házmesternétől.

– Még öt perce sincs, uram. Éppen fel akartam tálalni a vacsorát, amikor beült a kocsijába…

A házmesterné mutatta az irányt.

Az Angyal már indított is, mialatt Roger beült melléje. – Mi a véleményed Roger? Ha Exeter felé haladtak, okvetlenül látnunk kellett volna őket.

– Tehát Bovey Tracey felé mentek… kivéve ha letértek Ashburton felé…

Az Angyal oly hirtelen fékezett, hogy Conway majdnem kirepült a kocsiból. – Most vezethetsz. Te ismered ezt a vidéket, én nem. Hajts, ahogy bírsz, és ne törődj semmivel. Fogadni mernék, hogy Ashburton, és Two Bridge felé mentek. Sehol olyan jól nem lehet eltűnni egész Angliában, mint Dartmoor vidékén.

Mialatt Templar megkerülte a kocsit, Conway már a volánnál ült, és mire az Angyal a hágcsóra lépett, már indult is. Simon nyugodtan beült, miközben a kocsi sebessége egyre növekedett, meggyújtott két cigarettát, és az egyiket Roger szájába dugta.

– Igazán kedves Whiskerstől – jegyezte meg rendíthetetlen derűlátással, amely még ilyenkor sem hagyta el, – hogy mindent elvégzett helyettünk. Még az álrendőrt is szállította nekünk. Ha meggondolom, mennyi fáradságot takarítottunk meg ezáltal…

– Ha elcsípjük! – jegyezte meg Conway, miközben egészen előredőlt a kormánykerékre. – Akkor majd beszélhetsz.

– El fogjuk csípni – jelentette ki az Angyal.

Simon Templar vakmerő vezető volt, de Roger Conway semmivel sem maradt el mögötte, ha a szükség úgy kívánta. És ami a legnagyobb sebességnél is többet ért, minden centiméterét ismerte az útnak. A Desurio szinte repült a makadám fölött; két keréken vették a kanyarokat, anélkül, hogy Roger egy pillanatra is elvesztette volna az uralmat a kocsi felett, és úgy siklottak keresztül a forgalmon, mintha másoknak sem lettek volna idegeik. Mert az Angyal csak névről ismert idegeket, és ezt megkövetelte munkatársaitól is.

– Furcsa, hogy milyen dolgok érnek bennünket – húzta az Angyal a szavakat, miközben a Desurio hajszálnyira került csak el egy biztosnak látszó összeütközést. – Állandóan ez a hajsza, amiben élnünk kell. Miért nem hagynak békében éldegélni, ahogy szeretnék?

Roger nem felelt. Csak azt tudta, hogy ő miért nem élhet békében; mert történetesen Simon Templar barátja. Templar pedig olyan ember volt, aki csak hajszában érezte jól magát.

III.

Pedig az Angyal úgy érezte, hogy nem is oka ezeknek a hajszáknak. Hiszen az események láncolata nem belőle indul ki. A lány Roger flörtje volt, az eseményeket eddig Roger tartotta kezében, és a romantikus végkifejezést szintén Roger fogja lefölözni, ha ugyan lesz ilyen. Tehát mindennek Roger volt az oka. Mindazonáltal az Angyal boldog volt, hogy van egy kis hajsza. Lehunyt szemmel hátradőlt, és élvezte cigarettáját. Megvolt rá a tehetsége, hogy az események rohanásában előálló szüneteket pihenéssel töltse ki, és semmi izgalmat ne érezzen. Ha aztán ismét működésbe kellett lépni, egy pillanat alatt megint teljesen éber volt. Szerinte ettől maradt fiatal: semmit sem vett olyan komolyan, mint ahogy kellett volna.

E pillanatban valami illetlen kis történetet talált ki, amelyben egy zsiráf játszotta a főszerepet, amikor Roger megszólalt: – Kocsi a láthatáron!…

– Csak nem? – mormolta az Angyal álmosan. – Összeütközünk vele? – De szeme máris tágra meredten bámult előre az úton, és ő is látta a kocsit, amely éppen egy kis emelkedés tetején száguldott keresztül. – Milyen kocsi az ott?

– Morris…, és Bettynek is Morrisa van. Egy férfi vezet, egy nő ül mellette, de a férfin közönséges puha kalap van.

– Édes, öreg hülyém – oktatta az Angyal – hát persze, hogy rendes civil öltöny volt rajta az egyenruha alatt, és a zsebében hozott magával egy puha kalapot is. Elvégre magánautókat vezető rendőrök mégiscsak feltűnnének! Nyilván a mi emberünk. Adj kicsit több gázt a kocsinak, fiam!

– Az ördögbe is! A gázpedál nem akar jobban lemenni, hacsak nem nyomom keresztül a kocsi-padlón.

– Akkor nyomd keresztül a kocsi-padlón – bíztatta az Angyal és friss cigarettára gyújtott.

Az előttük robogó kocsi eltűnt az emelkedés mögött, de Roger teljes sebességgel vette az emelkedőt is, latbavetve a kocsinak mind a nyolcvan lóerejét. Fél perc múlva ők is fent voltak a legmagasabb ponton, és úgy mentek lefelé a lankás másik oldalán, mint a szél.

– Angliában – jegyezte meg az Angyal elnézően, és épp csak az elméleti érdekesség szempontjából – húsz mérföld az óránkénti maximális megengedett sebesség.

– Valóban?

– Bizony.

Hát, akkor remélem elégedettek vele...

– Ez igazán kedves öntől, Mr. Conway honpolgár.

Ismét egy emelkedő következett, amelynek tetején isteni csoda folytán, tulajdonképpen nem is érthető, hogy miként, nem törték össze magukat a két ellenkező irányba haladó kocsi között. A következő kanyar után a Morris már csak negyed mérföldnyire volt előttük. A Desurio úgy falta ezt a köztük lévő távot, mint egy éhes vadállat.

– Látom a számot! – kiáltott fel Roger rekedten. – Betty kocsija…

– Oké öreg fiú!

Az utolsó kanyart halálmegvető sebességgel „vették”, és a Morris most már csak harminc yardra volt előttük. Roger a villanykürttel jelzett, és a gengszter előttük intett, hogy kerüljék el.

– Lassíts, amikor melléje érsz! – intézkedett az Angyal. – Én átlépek. Mehet?

– Kész.

– Hát akkor rajta!

Az Angyal kinyitotta az ajtót maga mellett, kilépett a hágcsóra, gondosan becsukta megint az ajtót, és lelkiismeretesen végigszívta cigarettáját, mialatt a Desurio orra egy vonalba került a Morris hátsó kerekeivel. Ilyen pillanatokban az Angyal hidegvéréhez képest egy jégszekrény túlfűtött gázsütőnek tetszett volna.

A Morris vezetője most meglátta a vezető fölé szerelt tükörben a kívül álló Angyalt, és fokozta a sebességet. Simon látta, hogy egyik kezével elereszti a kormánykereket, és hátsózsebébe nyúl.

– Maradj le, mihelyt átléptem – mondta az Angyal. – Most!

Egy pillanatig a két kocsi ötven mérföldes sebességgel rohant egymás mellett. Köztük alig volt egy lábnyi távolság. Az Angyal átlépett a Morris hágcsójára, mintha másvalaki egy kerti sétaúton lépegetne. A Desurio azonnal lemaradt, fékei csikorogtak. De ideje is volt, mert a Morris hirtelen keresztülvágott az úttesten. Az Angyal egyik kezével elkapta a kormánykereket, másik kezével kettőt sújtott… A gengszter feje oldalt bukott, és pisztolya kiesett kezéből a kocsi padlójára. Simon félkézzel, kívül állva, biztosan vezette a kocsit, amely egyre lassított, mert a vezető lába lecsúszott a gázpedálról. Még ez volt a szerencse, mert különben sohasem úszták volna meg a legközelebbi kanyart élve. A kanyaron túl, alig húsz yardnyira, egy kis ösvény ágazott el az országútról. Az Angyal jelezte, hogy oda befordul, azután behajolt a kocsiba, megragadta a kéziféket, és teljes erejéből behúzta. Néhány métert futottak még így is az ösvényen, és azután a kocsi megállt. Roger mögötte állt meg a Desurióval.

A lány egész idő alatt nem adott életjelt. Szeme csukva volt, mintha aludnék. Az Angyal elgondolkozva nézte a lányt, és azután óvatosan nyúlt bele a gengszter zsebeibe. Roger közben rázta Bettyt, és eredménytelenül szólítgatta a nevén. Most fölpillantott Simonra.

– Elkábították!…

– Igen – felelte az Angyal egy kis fecskendőt vizsgálgatva, amely még félig tele volt egy sápadt, szalmaszínű folyadékkal. – Rendíthetetlen nyugalommal fölhúzta kissé a gengszter kabátujját, és a megmaradt folyadékot meztelen karjába fecskendezte. Az üres fecskendőt az útszéli árokba dobta.

– Azt hiszem, Roger – jegyezte most meg az Angyal –, ajánlatos lesz kissé sietnünk. Vedd ki a bőröndödet a kocsiból, és csomagold ki a rendőri holmikat. Szeretnélek abban a gyönyörű egyenruhában látni.

– De hát hova megyünk?

– Mialatt átöltözöl, majd gondolkozom rajta. Csak annyit tudok, hogy azonnal el kell innen tűnnünk. A házi tündér Aldóéknál azóta már fellármázta az ottani rendőrséget, és nekünk még el kell valahová jutnunk, mielőtt lezárják az összes utat. Mozogj tehát, szépséges angyalom!

Az Angyal néha azt állította, Roger túl csinos ahhoz, hogy igazán intelligens legyen. Kiadott intézkedéseket viszont remekül tudott végrehajtani. Ebben az esetben is így történt. Mialatt Conway átöltözött, Templar kiemelte a vezetőt a Morrisból, és átvitte a Desurióba, ahol hátul elhelyezte.

– Merre mehetünk még? – kérdezte közben Conway. – Newton-on keresztülhajtani nem volna biztonságos, és mégsem vághatunk neki csak úgy a vak világnak…

– Miért ne? „Vakvilág” egy remek hely! Úgyis szükségünk van egy kalóz-főhadiszállásra. Mellesleg még az a nagy előnye is megvan, hogy előttünk még senki sem használta. Ettől függetlenül azonban vagy megyünk Tavistock, és Okehampton irányába, vagy pedig Barnstaple, és Minehead felé. Esetleg megkockáztatjuk Exetert is.

– Azt hittem, meg akarod magad mutatni a világnak…

– Akarom is… de nem ott, ahol meg is állíthatnak bennünket. Bármelyik faluban csak hadd lássanak bennünket, de Exeterben le is tartóztathatnak…

– Ez igaz. Kelet felé tehát nem mehetünk, hacsak nem vissza a Brook Streetre.

– Teal tudja, hogy ott lakom. Bármikor beállíthat oda. Esetleg vénkisasszony-nagynénéd Stratford on Avonban…

– Te nem ismered őt – hördült fel Roger felpróbálva fejére a rendőrsisakot.

– El tudom képzelni – felelt az Angyal. – Nem sértjük meg szegényke érzelmeit. El tudom képzelni, hogy milyen izgatott lenne, ha Whiskers egész bandájával megostromolná a házat, és vissza akarná szerezni Bettyt.

Roger levetett ruháját, és bőröndjét átvitte a Morrisba. Az Angyal ott ment mellette; csak néhány sűrű bokor takarta el őket az országút felé.

– Merre menjünk tehát? Ne feledd, hogy bármit tud meg rólunk Whiskers, az a lapokon megy keresztül, és így a rendőrség még hamarabb értesül róla. Erre nem gondoltunk.

– Bizony nem – hagyta rá az Angyal elgondolkozva.

– Tehát? – kérdezte Roger, mintha csak a világ legtermészetesebb dolga lett volna, hogy az Angyal azonnal tudjon egy megoldást. Az emberek ezt mindig elvárták tőle, és a leglehetetlenebb kérdéseket intézték hozzá.

Fél órával előbb (tudta, hogy csak fél óra telt el azóta, mert az Angyal két cigarettát szívott el, márpedig Templar egy óramű pontosságával négy cigarettát szívott él egy óra alatt) még nyugodtan kocsikáztak egy newtoni ház felé, és remek vacsorára, kellemes beszélgetésre, meleg fürdőkre, és jól megérdemelt éjszakai nyugalomra volt kilátásuk, mielőtt hozzáfognak az ügy megoldásához.

Most pedig legalább egy tucatszor kockáztatták a nyakukat egy gyilkos autóhajszában, elfogtak egy menekülő autót, ártalmatlanná tették annak vezetőjét, és beoltották saját kábítószerével; két öntudatlan ember feküdt kocsijukban, és legalább huszonnégy órára előre ki kellett építeni terveiket. Simon Templar pedig olyan nyugodt volt, mintha misem történt volna.

– Tulajdonképpen – mondta az Angyal, és elgondolkozva nézte az öntudatlan lányt – egyetlen hely van egész Angliában, ahol a rendőrség soha nem fog keresni senkit.

– Ez pedig?

– Sebastian bácsi háza.

Roger már régen leszokott arról, hogy bármin csodálkozzék, amit az Angyal ajánl. Azonkívül most gyorsan meg is értette, miről van szó.

– Azt hiszed, hogy most odamenjünk?

– Csakis.

– De a házitündér…

– Az tele van félelemmel, és régen hazaszökött a családjához, bárhol lakik az. Először elhajtunk egy kis szállóhoz, amelyről tudok… St. Marychurchben, és ott ellátjuk magunkat bőségesen enni-, innivalókkal…

– De nem ebben a nadrágban – ellenkezett Roger a ruházatára mutatva.

– De bizony ebben – felelte az Angyal, – csak nem ebben a kabátban, és csákóban. Legjobb lesz, ha föléje húzod a civil kabátot, a rendőrsapkát meg zsebre vágod, mert még ma szükséged lesz rá, és ki tudja lesz-e annyi időnk, hogy átöltözz. Siess angyalom: a „Nagy Agy” működésbe lépett…

Roger nem érezte magát ugyan a legjobban, de azért engedelmeskedett. Az Angyal segítette belebújni a második kabátba.

– A további részleteket útközben majd kieszelem – jegyezte meg az Angyal. – Újabb remek ötletem támadt, amihez azonban szükséges, hogy az elkábított jómadár magához térjen, és egy zavartalan helyen legyünk. Én megyek a Desurión, és viszem a jómadarat, te pedig vedd a Morrist, és szívszerelmedet. De aztán tüzesedjen ám át alattunk az országút!

Már ott is termett a Desuriónál, beleült, és kezdett kihátrálni az ösvényről az országútra. Roger is beült a Morrisba. Amikor Conway kiért az országútra, a Desurio éppen elsiklott mellette, és az Angyal kihajolt belőle.

– Így külsőre igazán helyes lány – jegyezte meg. – Szeretném, ha mindkét kezedet a kormánykeréken tartanád, amíg haza nem érünk! – Már el is robogott, jókedvűen integetve vissza. Roger rákapcsolt a Morrisra, hogy nyomában maradjon.

Még világosban haladtak, mert augusztus volt. A nap sugarai rézsútosan sütöttek, és visszaverődve a piros égaljáról rózsaszínben fürösztötték a tájat. A madarak esti énekeiket dalolták, és a kora őszi est levegője úgy szállt Roger fejébe, mint a friss bor zamata. Minden figyelmét arra kellett volna fordítania, hogy a Desurio nyomában maradjon, de gondolatai elkalandoztak. Miközben mindkét kezét áhítatosan a kormánykeréken tartotta, hosszas oldalpillantást vetett a mellette ülő lányra. Egyik kezével tovább is a kormánykereket tartva, másik kezével óvatosan levette a lány fejéről a kalapot… természetesen csak azért, hogy a friss levegő hamarabb magához térítse. Betty haja fekete volt, sima, és fényes. Arca szabálytalan, szeme rendkívüli, orra lehetetlenül pisze, szája cseresznyésen nevetséges, de a bőre tökéletes. Magas volt. – Csak magas nővel nem kikezdeni! – gondolta Roger, aki szakértő volt ezen a téren. – Habár! – folytatta gondolatait változatlan szakértelemmel – talán lehet valamit kezdeni. Ha az ember ügyesen kezeli…

A szálló St. Marychurchban, amelyre mindketten gondoltak, előnyös volt, mert a tulajdonos biztosan nem fog kényelmetlen kérdéseket feltenni. Az „elkábított jómadarat” leszállíthatták egy csöndes pincébe, ahol zavartalanul kivallathatták, alkalmazva minden rendelkezésükre álló, és nem éppen kíméletes módszert. Utána, talán, sor kerülhet a lányra is… – A szája igazán nevetséges – gondolta Roger. – De izgató. És elvégre, ha egy férfi, és egy lány belegabalyodnak egy ilyen kalandba, és a férfi semmilyen romantikus előnyhöz e réven nem jut, milyen jogon nevezi magát férfinak? – Roger cigarettára gyújtott, és megbékélt hangulatban hajtott tovább.

IV.

Amikor egyenesen behajtott St. Marychurchbe, az „Aranysas-szálló”-ba, Conway már ott találta az Angyal Desurióját. Templar nem volt ott, de az elkábított jómadár még a kocsi mélyén feküdt. Szája nyitva állt, és falrengetően hortyogott.

Roger kiemelte a lányt a kocsiból, és a hátsó bejáraton át, amely mindjárt a garázs mellett volt, bevitte a szállóba. Senki sem látta meg, mert a vendégek az étteremben tartózkodtak. A folyosó egyik csöndes sarkában letette a lányt egy karosszékbe, és ment a dolgára. Ezt senki sem kérhette tőle számon, mert Roger szabad idejében azzal foglalkozott, hogy tulajdonosa volt a szállónak. Továbbment a folyosón, és kiért a hallba, ahol Simon Templar éppen az üzletvezetőnővel tárgyalt.

– Tudja kérem – mondta az Angyal ütemesen dadogva – cs-cs-csodálatos muri v-v-volt. Pezsgő, és b-b-brandy, és s-sör. Egész halomban. – Bizonytalanul dülöngélt, miközben kitárt karjával mutatta, milyen nagy halom ital volt. – És nem megyünk haza reggelig – énekelte – nem megyünk haza reggelig, nem megyünk haza re-he-ge-he-lig… – Most észrevette Rogert, és rámutatott, miközben másik kezével szenvedélyesen megragadta az üzletvezetőnő kezét. – Ni-ni, ni-ni! Itt az öreg Roger is! Kérdezze csak meg a jó öreg Rogert, nem volt-e cs-cs-csodálatos muri. Épp ezért nem megyünk haza reggelig, nem megyünk hazaza…

– Attól tartok – lépett közbe Conway és a megbotránkozás arcára volt írva, – hogy a barátom kissé be van rúgva.

Az Angyal megfenyegette ujjával. – Én berúgva? – kérdezte méltóságteljes haraggal. – Roger, édes öregem, ez igazán nem szép tőled. Nagyonis nem szép tőled! Ha még Desmondról mondanád ezt… Sze-e-egény öreg Dismal Desmond, az jól kikészült… Lent hagytam a kocsiban. És ő sem megy haza reggelig, nem…

A megrökönyödött üzletvezetőnő félrevonta Rogert. – Nem engedhetjük így be, Mr. Conway – tiltakozott remegve. – Olyan vendégek vannak a szállóban…

– Van üres szobánk?

– Egyetlen egy sem. És a vendégek néhány percen belül kijönnek a vacsoráról…

– Pedig – dalolta az Angyal olyan hamisan, ahogy csak kifért a torkán – mi nem megyünk haza re-he-ge-he-lig… ez az egyhangú vélemény. Adjatok innom.

Az üzletvezetőnő tehetetlenül nézett körül. – Még hányan vannak?

– Egy lent van a kocsiban, de számára egyelőre meghalt a külvilág.

– Miért nem dobja ki őket?

– Italt – nyögdécselt az Angyal átszellemülten. – Sok-sok italt. Amíg i-hi-tal van a vi-hi-lágon…

Roger végignézett a folyosón, és meglátott egy vörös képű urat, aki a dohányzó ajtaján nézett ki, hogy megtudja a lárma okát. Fel is fedezte, orrát belefújta egy vadonatúj, hófehér zsebkendőbe, megbotránkozva visszavonult, és becsapta a dohányzó ajtaját. Az üzletvezetőnő azon a ponton volt, hogy hisztérikus rohamot kapjon.

– Nem tud itt csinálni valamit, Mr. Conway? – kérdezte kezét tördelve.

Conway vállat vont. – Nemigen dobhatom ki – jegyezte meg – miután nagyon régóta ismerem, és azért jött, hogy egy ideig itt maradjon. Mellesleg ritkán van ilyen állapotban.

– De hát hol helyezzük el?

– Mit szólna a pincéhez?

– Mit? A borosüvegek közé?!

Rogernek most már gyorsan kellett határoznia. – Itt a portás szobája. Beviszem oda, amíg kissé ki nem józanodik. Oda legalább bevihetem a másikat is.

– Ital nélkül nem lehet énekelni – magyarázta az Angyal, mintha a világ legnagyobb titkára jött volna rá. – Igazán, szívem, nem lehet ital nélkül énekelni.

Conway erélyesen belekarolt. – Akkor legjobb lesz, ha velem jössz, és egy újabb italt próbálunk meg.

– Ez nagyon jó ötlet – bólintott az Angyal, Roger nyakába csimpaszkodva. – Menjünk inni. Egész éjjel igyunk. – Megfordult, és csókot dobott az üzetvezetőnő felé. – Viszontlátásra holnap reggel, öreg csata paci, mert nem megyünk haza reggelig, nem… hukk!… Roger, vén görögdinnye, miért hullámzik ez a folyosó annyira? Már igazán megcsináltat…

Élethű dülöngélés közt érték el a portás szobáját, és bebotorkáltak. Az Angyal azonnal kiegyenesedett.

– Hozd fel gyorsan Dismal Desmondot, fiam. Hol hagytad a kislányt?

– Egy karosszékben a folyosón. Mondd, így kellett igazán viselkedned?

– Bizony, drága szívem, Dismal Desmond miatt. Bettyt vidd fel egy szobába. Tettesd magad bolondnak, ez nem fog nehezedre esni.

A szó legszorosabb értelmében kirúgta Conwayt az ajtón, és danázása végigcsendült a folyosón. Conway nem a legjobban érezte magát. Felhozta az elkábított embert az Angyal kocsijából a portásfülkébe. Csak a kétségbeesett üzletvezetőnő látta. A kinyíló ajtón kihallatszott az Angyal hangja: – Hűha, hűha! Itt a jó öreg Desmond is! Hogy vagy, Desmond, vén ananász? Épp mondtam…

Roger becsukta az ajtót, és hivatalos arcot öltve visszatért az üzletvezetőnőhöz. – Valóban minden szoba el van foglalva?

– A hetes épp üres, de oda még ma éjjelre várunk vendéget…

– Félek, hogy annak nem lesz szerencséje. Egyik lánypajtásom is velünk van, és neki szobát kell adnom. Mondja meg a később érkező vendégeknek, hogy borzasztóan sajnálja, de véletlenül kétszer jegyezte elő a szobát, és küldje őket máshová.

Sarkon fordult, és végigment a folyosón. Az üzletvezetőnő megdöbbenve állt a helyén, miközben a folyosó végéről odahallatszott a beszélgetés, amelyből csak Roger némely szavait érhette. És azután megjelent Conway, karján a lány.

Bokszbajnokok most divatosak – mondta Conway erejét fitogtatva. – Ugye nem fogsz ellenkezni, Betty drágám? – Gyorsan elkerülte a megbotránkozott üzletvezetőnőt, és elindult a lépcsőn. – Kellemes, ha így viszlek? Még jobban szeretsz akkor? Hogyan? Jó szívem, csak tettesd magad halottnak, amíg bele nem ejtelek a fürdődbe…

Roger eltűnt a fordulóban, de a kedélyes csevegés tovább is lehallatszott.

Amikor Roger ismét megjelent – egyedül – a lépcsőn, az üzletvezetőnő ott állt a lépcső alján, és Conway úgy érezte, hogy tekintélyének örökre vége. És ebben igaza is volt.

– Óhajt vacsorázni, Mr. Conway? – kérdezte a hölgy fagyosan.

Roger elvigyorodott. – Készíttessen szendvicset húsz személy részére, és mondja meg a portásnak, hogy készítsen két tízliteres üveg bort. Kimegyünk a rétre egy holdfénymajálisra, és nem jövünk haza reggelig.

Aztán otthagyta az üzletvezetőnőt. Templart a portás ágyán ülve találta. Szájában cigaretta füstölgött, és a földön fekvő gengsztert figyelte. Amikor Roger belépett, felhúzta jobb szemöldökét, mintegy kérdezve, hogy mi újság.

– Otthagytam a folyosón. A történtek után vagy nekem, vagy neki távozni kell a szállóból.

– Úgy kell neked. Szálló-igazgatás nem való egy becsületes gengszternek, Betty most hol van?

– Felvittem a hetes számú szobába.

– Észrevétlenül?

– Azt hiszem.

– Nagyon jó. No most te kerülsz sorra. – Felállt, és hirtelen mindkét kezével végigsimogatta Roger arcát. Conway hátrahőkölt.

– Mi az ördögöt…

– Kuss – mondta az Angyal szelíden. – Csak semmi izgalom. – Megmutatta Rogernek mindkét tenyerét amelyeken vastagon volt a por. – Mondd meg a portásodnak, hogy az ágy alatt is illik takarítani. Most azonban használ ez nekünk, mert így legalább igazán gengszternek látszol. No most… le a gallért, és a nyakkendőt, egy apacs-sál sokkal jobban fog állni. Például kösd a nyakadra ezt a zsebkendőt… – Nagy tarka selyem zsebkendőt húzott elő a zsebéből. – Ugye mindjárt jobban hasonlítasz önmagadra. Hajtsd fel hátul a kabát gallérját, így ni, most már csak egy mici-sapka hiányzik. Fölteszem, hogy akad itt olyasmi… elvégre minden vidéki portásnak van… – Mindjárt kinyitotta a portás szekrényét, és turkálni kezdett benne. Meg is találta a szükséges sapkát. – Tedd föl ezt a fejedre. Ne úgy! Szerencsétlen! Húzd rá az egyik füledre, és jól a szemedbe. Úgy teszel, mintha még sohase láttál volna striciket. No végre, most megvan a formád.

Roger vakon engedelmeskedett. Az Angyal villámgyors intézkedései ilyen esetekben mindenkit lenyűgöztek volna. – De hát mire jó ez az egész?

– Csak várj a sorodra! Egy szabályos vallatás túl sok lármával járna, és nincs is arra megfelelő helyünk, így hát túl kell járnunk Desmond eszén, hogy szólásra bírjuk. Vállaltam volna magam is ezt a feladatot, de esetleg megismer. Így hát neked jut a megtiszteltetés. Időközben fönt leszek Betty szobájában, és felvilágosítom az eseményekről, ha magához tér.

– Igen… csakhogy…

– Képzelőerődre bízom, hogy milyen mesét találsz ki Desmond számára, ha felébred. Lényeg csak az, hogy te is a bandához tartozol, és vele együtt téged is elfogtak. Mindketten az Angyal foglyai vagytok, és te nem tudod, hogy hol vagytok. Erről a szobáról igazán nem lehet tudni semmit. – Fölmutatott a magasan fekvő ablakra, amelyből csak a tűzfalat lehetett látni. – Ódivatú, és egészségtelen, de a jelen esetben célszerű. Keresztülbújni sem lehet rajta. Az ajtót pedig bezárom, és a kulcsot magammal viszem. Fél óra múlva bemegyek az emeleti személyzeti szobába, amelynek ablaka ugyanígy nyílik, és ha végeztél, integess a zsebkendőddel az ablakon. Akkor lejövök.

– Még mindig nem értem, mire való az egész – jegyezte meg Conway, aki már szinte szédült az intézkedések pergőtüzében.

– Pedig világos a terv – felelt az Angyal rendíthetetlen nyugalommal. – Megvan az az előnyöd, hogy azalatt vallathatod Desmondot, amíg kábult. Mint társa a bajban, talán bizalmas nyilatkozatokra fogod bírni, és valamit kombinálni is tudsz majd abból, amit mond. Legfontosabb az, hogy megtudd, milyen név alatt ismeri a rendőrség Whiskerst, és hol kellett volna Desmondnak találkozni vele, és átadni Bettyt.

Roger leült az Angyal helyére, az ágyra. – És mindezt még ma éjjel akarod tudni?

– Persze! Whiskers ma éjjel várja Bettyt, hogy egy helyen legyen az Aldo-család mindkét tagja. És ez meg is fog történni. Magam fogom Bettyt elvinni, Dismal Desmondnak öltözve. Amikor aztán Whiskers rájön, hogy becsapták, megjelensz te a rendőrruhádban, és mindannyiunkat letartóztatsz. Remek történet lesz mi?

Roger lelkesedéssel nézett fel mesterére. – Jó vicc lesz, az bizonyos!… És ha aztán hatalmunkban lesz Whiskers?

– Akkor a Sebastian-bácsi háza körül eloszlik a titok homálya.

Az Angyal még egyszer körülnézett, az asztalról elvett egy ottfelejtett szálló-röpcédulát, és zsebre vágta, azután kicsavarta a szoba egyetlen izzólámpáját a foglalatból. – Sötétedik, és a félhomály segítségedre lesz. Minden rendben?

– Az ilyen csekélységeket mindig rám bízhatod – felelte Roger szokás szerint. Az Angyal pedig, mintha csak egy megszokott szertartást végeznének, vigyorra húzta száját.

Roger nem volt a banda sztárja, ha különleges agymunkát kellett végezni, de megbízhatóság szempontjából eszményibb segédet el se lehetett volna képzelni.

Az Angyal most óvatosan kinyitotta az ajtót, és kikémlelt. A folyosó üres volt. Még egyszer visszafordult:

– Használj fel minden eszközt, és ha Dismal Desmond unalmassá válik, vagy ha akadékoskodni talál, akkor csak húzzál egyet a fejére és lobogtasd meg a zászlót.

– Meglesz, Angyalom!

– Viszontlátásra szépséges jobb kezem.

– Viszlát.

Roger hallotta a kulcsot fordulni a zárban, azt, ahogy az Angyal kihúzta a kulcsot, de Templar távolodó lépéseit a folyosóról nem hallotta. Cigarettára gyújtott, és kinyújtózott az ágyon. Egyik szeme a földön fekvő emberen volt, gondolatai pedig elkalandoztak egy igen izgalmas vonalú száj felé.

V.

A cigarettának vége lett, és Conway nyugodtan bámult föl a mennyezetre. Egy ideig azzal szórakozott, hogy világító karóráján a percmutatót figyelje. De ezt is elunta. A szobára mély homály borult, és Roger nagyokat ásított. Azon törte a fejét, nem méretezte-e túl az Angyal a kábítószeradagot; hiszen nem is tudta, milyen méreg van a fecskendőben. Igaz, hogy a fecskendő félig volt, de ebből még nem következett, hogy a másik fele Bettybe vándorolt. Talán soha nem is volt tele, és Betty csak néhány csöppet kapott belőle. Roger egy gyilkossági főtárgyalás esélyeit latolgatta. Sohasem tudta magáévá tenni azt az álláspontot, hogy tekintet nélkül a törvényes következményekre, és fütyülve az emberi élet értékére, ki lehet irtani valakit, ha szokásai nem tetszenek, vagy az arca ellenszenves. Simon Templarnak ilyen gátlásai nem voltak.

De Dismal szüntelen hortyogása, bármily kellemetlen volt, megnyugtatta, hogy a gengszter még él. Roger tehát egy újabb cigarettára gyújtott…

További tíz perc telt el, és ekkor a földön fekvő ember végre az ébredezés jeleit mutatta. Roger oldalt fordult az ágyon, és könyökére támaszkodva figyelte az eseményeket. A gengszter felhúzta, és újra kinyújtotta egyik lábát, de azután egy ideig megint nem mozdult. Majd nagyot mordult, és élénkebben kezdett nyújtózni.

– Jaj a fejem – nyögte a gengszter még ködös aggyal. – Leütött…

Csönd.

– Halló, bajtárs – szólította meg Roger.

Ismét mély csönd. Azután nehezen jöttek a szavak:

– Ki az?

– Úgy látszik jól kikészítettek, pajtás – jegyezte meg Roger.

– Ketten voltak egy kocsiban… Az egyik átugrott, és leütött… A fene egye meg a fejemet… Miért van olyan sötét?

– Mert éjjel van. Sokáig voltál eszméletlenül.

Újabb hosszú csönd. Roger tudta, hogy a gengszter most küzdi le a kábítószer utolsó hatását. Azután a földön fekvő alak újra megszólalt: – Hát te ki vagy?

– Engem is elcsíptek.

– Carris, te vagy?

– Igen.

A másik most igyekezett tekintetével áthatolni a homályon; Roger látta a sötétben világító szemgolyókat.

De hiszen ez nem is Bill Carris hangja…

– Persze, hogy nem. George Carris, Bill öccse. – Roger most leszállt az ágyról, és kezét a felülő alak vállára tette. – Gyere, feküdj le az ágyra – ajánlotta. – Mindjárt jobban érzed magad.

A gengszter közelről Roger arcába kémlelt. – Te nem is hasonlítasz Billre.

– Hiszen mondom, hogy nem vagyok Bill, hanem George.

– Attól még hasonlíthatnál rá. Hogyan kerülsz te ide?

– Billel voltam.

– A telefonnál?

– Igen.

– Bill azt mondta, hogy egyedül jön.

– Meggondolta magát… Ha most segítek, fel tudsz kelni, és oda tudsz menni az ágyhoz?

– Megpróbálom. Rettenetesen szédülök…

Roger fölsegítette, és többé-kevésbé támogatva odajuttatta az ágyra. Azután melléje ült, és nézte. Lepillantott az órájára: harminc perc telt el, amióta az Angyal magára hagyta.

– Hogy hívnak?

– Hát azt se tudod?

– Még újonc vagyok. Nem ismerek a bandából mást, mint Billt.

– Hazudsz – horkant fel a gengszter. – Nem is tartozol a bandához. Te…

– Tisztára hülye vagy! – vágott vissza Roger, és nagyot káromkodott… Azt hiszed, itt lebzselnék, ha engem is nem csíptek volna el?

Ez az érv hatott. A gengszter látszólag megnyugodott. – Hol vagyunk?

– Nem tudom. Én is eszméletlen voltam, amikor idehoztak. Mit is mondtál, pajtás, hogy hívnak?

– Az én nevem Dyson. „Vastag” Dyson. Kik azok a fickók, akiket folyton emlegetsz. Kik fogtak el bennünket?

– Az Angyal bandája… persze.

– Az Angyal… – Dyson hangja rémültté vált. – Megint hazudsz!

– Ha mondom, hogy az Angyal volt! Láttam…

– Még soha senki nem látta úgy az Angyalt, hogy a pácból élve kikerült volna.

– De én láttam. Hallottam is, amikor mondta, hogy meg fog bennünket kínozni. Én félek. Te Vézna, meg kellene valahogy szökni.

Conway érezte, hogy a másik remeg az ágyon. – Engem nem bánthat – mondta a gengszter rekedten. – Nem tud rám bizonyítani semmit. Nem tehet…

– Nagyon tévedsz. Terád utazik leginkább, amiért elkábítottad a lányt. Meg akar korbácsolni, és csíkokban akarja lenyúzni hátadról a bőrt, azt mondta.

– Ezt nem teheti…

Roger tudta, hogy milyen rettegés tölti el az alvilág tagjait az Angyal nevének puszta említésére, és a könyörtelenségnek milyen hírében áll Templar, így hát fölöslegesnek tartotta a gengsztert tovább rémíteni. Megragadta a fekvő alak két vállát, és megrázta. – Az égre kérlek, hagyd abba a nyafogást! Ez nem segít rajtunk.

– A főnök majd tesz valamit, ha megtudja, hogy bajban vagyunk.

– Nagyon is messze van ahhoz, hogy segíthessen rajtunk.

– Én már egészen közel voltam, amikor elcsíptek.

Egészen közel! Öt kilométerre voltak Two Bridgetől, tehát valahol a lápban… Roger szíve gyorsan dobogott. Most nem szabad kiengedni!…

– Hisz azt se tudjuk, hogy most milyen messze vagyunk! Több mint egy óráig voltunk önkívületben mind a ketten. És ha a főnök rájön, hogy az Angyal benne van a dologban, és ismeri az Angyalt, akkor a saját menekülésével fog törődni, nem pedig velünk.

– Ez a te véleményed. Hallottad te már valaha, hogy „Pók” Sleat cserbenhagyta volna az embereit?

„Pók” Sleat! Ez is megvolt. Roger a következő megjegyzést nagyon óvatosan ejtette ki a száján. Nagyon kellett vigyáznia, hogy eltalálja a megfelelő hangot.

– Nemsokára hoznak valami ennivalót – mondta. – Hallottam, amikor az Angyal kiadta az utasítást. Én már jobban megerősödtem, mint te. Ha magadra tudod vonni a figyelmüket, én kitörök, és megkeresem a főnököt meg a bandát… Csakhogy nem fogok rájuk találni a lápban… sötét is van…

– Hányszor voltál ott?

– Csak kétszer, és mind a kétszer Bill vitt oda.

– Elég egyszerű odatalálni. Merről jöttetek?

– Exeter felől.

– Okehampton-on keresztül?

Valami a kérdezés módjában szinte ösztönszerűen figyelmeztette Rogert, hogy Dyson csapdát állít neki. De gondolkodásra nem volt idő. Minden izmát megfeszítette, és gyorsan visszavágott. – Dehogy… hisz tudhatod hogy nem arra kell menni. Moretonhampsteaden jöttünk keresztül.

Vastag Dyson visszafojtott lélegzete hallhatóan jött ki a fogai között. – Ne haragudj öregem, de meg kellett győződnöm róla, nem csapsz-e be. Szóval, körülbelül tíz mérföldet jöttetek Moretonhampstead után…

– Azt hiszem, körülbelül annyi lehetett…

– Akkor körülbelül két mérföldnyire voltatok Two Bridgetől. Emlékszel arra a három púpos dombra az országút jobb oldalán, ahol a közelben megálltatok?

– Arra még emlékszem.

– Akkor nem tévedhetsz el. Kétszáz yardot mész északra, le a dombról a lejtőn, azután a lapályon északnyugatnak fordulsz, és mész amíg el nem éred az „S” alakú rekettyést. Ott északkeletnek fordulsz, és már ott is vagy.

– De sötét lesz.

– Telihold van.

Roger mintha gondolkozott volna. – Ahogy elmondtad, egyszerűnek látszik.

– Egyszerű is! Csakhogy nem hiszem el neked hogy elmész! Meg fogsz lógni. Kiszabadulsz innen, és többet nem lát senki. Ronda szökevény!

– Mi az ördögről fecsegsz össze-vissza?

– Bizony nem hiszek neked. Csak a magad bőrét akarod megmenteni, és engem akarsz rá felhasználni. Én vonjam magamra a figyelmüket, míg te kitörsz. Ide figyelj: vagy együtt szökünk, vagy sehogy! Ismerem a fajtádat. Bill is mindig áruló kutya volt, és te is olyan vagy. Te…

Nem folytathatta. Miután Roger úgy találta, hogy Dyson beszéde már untatja, azon törte a fejét, miként adjon jelt az Angyalnak. Ha feláll, és integet az ablakon át, verekedésre kerül a sor; márpedig amikor fölsegítette Dysont, érezte, hogy az sokkal súlyosabb nála, így a harc vége bizonytalan lett volna. Agya különben is tele volt a most kapott adatokkal: „Pók” Sleat, három-púpú domb, két mérföld Two Bridgetől, Moretonhampstead után, észak, lapály, északnyugat, rekettyés; „S”-alak, északkelet… Észrevett egy törött széklábat, amellyel a portás nyilván a kapcsolót nyomta fel, ha nem akart leszállni az ágyról a villany miatt. Keze szeretettel szorította meg a törött széklábat…

VI.

– Sajnálom, hogy megvárakoztattalak – húzta az Angyal a szavakat, amikor tíz perccel később megjelent – de az üzletvezetőnőd úgy sétált a folyosón, mint egy hazajáró lélek, és azt mégse akartam, hogy meglásson. Roger, te feldúltad szegénynek a lelki nyugalmát! Nem fog többé mosolyogni.

Conway a szék lábával az ágyra mutatott. – Alszik.

– Megtojta előbb a kívánt tojásokat?

– Egészen szép számmal. Elég nehezen ment.

– Hát akkor nézzük, hogy mire jutunk… ahogy Shakespeare mondatja Jágóval – mormolta Simon. – Fél pillanat, csak előbb világosságot csinálok. – Elővette zsebéből az izzólámpát, és visszacsavarta a foglalatba. Roger meggyújtotta a lámpát. Az Angyal figyelmesen szemlélte Dysont. – Mit gondolsz, meghal?

– Nem hiszem.

– Kár – jegyezte meg az Angyal. – Akkor kénytelenek leszünk megkötözni. Adj magadnak ismét tisztességes külsőt, és hozzál spárgát. Mialatt összekötözöm, beszámolhatsz.

Roger levette a sapkát, visszahajtotta gallérját, Simon pedig közben az arcáról igyekezett egy zsebkendővel ledörzsölni a rákent port. Roger azután elindult. A folyosón összetalálkozott az üzletvezetőnővel, Miss Cockerral.

– Már kerestem önt, Mr. Conway – mondta Miss Cocker jelentősen. – Hol volt az egész idő alatt?

– Ha megmondanám – felelte az igazságszerető Roger – megbotránkozna. Miért keresett?

– Egy úr panaszt tett a lárma miatt.

– Hagyja panaszkodni.

– De azonnal el akar menni.

– Sose tartsa vissza! A szendvicsek, és az ital elő vannak készítve?

– Már fél órája. De Mr. Conway…

– Mindjárt átveszek mindent.

Mielőtt Miss Cocker ismét szóhoz jutott volna, elsietett. Amikor néhány perc múlva visszatért – zsebében mindenféle kötél, – a hölgy még ugyanazon a helyen várt rá.

– Mr. Conway…

– Tessék, Miss Cocker?

– Az ilyen bánásmódot nem szoktam meg. Azt kell hinnem, hogy ön is részeg. Valóban. Én eddig mindig csak rendes szállókat vezettem, valóban igen rendeseket, és még soha ilyen eseményeknek tanúja nem voltam, valóban még soha…

– Miss Cocker – felelte Roger jóságos hangon – fogadja meg a tanácsomat, és keressen egy tiszteletreméltó rendes szállót. Mert ezt az épületet amúgy is átalakíttatom elsőrendű mulatóvá, ahonnan a vendégek a hajnali órákban fognak részegen üvöltözve távozni. Pá, pá, öreg rózsatő.

Belépett a portásszobába, és orra előtt csapta be az ajtót.

Az Angyal mosolyogva pillantott fel. – Személyzeti nehézségek?

– Én eddig mindig csak rendes szállókat vezettem, valóban igen rendeseket, és még soha ilyen eseményeknek tanúja nem voltam, valóban még soha.

– És ön eddig mindig egy olyan rokonszenves, csöndes úriember volt, Mr. Conway!

– Nem marad más hátra, úgy kell tenni, mintha én is részeg lennék. Holnap majd felkeresem, és kimentem magamat. Itt a kötél.

Az Angyal szakavatott kézzel lát munkához, mialatt Roger beszámolt Dysonnal folytatott beszélgetéséről. Simon odaadóan hallgatta, és a „Sleat” név megragadta figyelmét. Valahogy nagyon ismerősen csengett, de nem tudott rájönni, hogy honnan ismeri.

– Pók Sleat – ismételgette. – Nem tudom hová tenni. Hányan lehetnek ott a lápon?

– Arra nem tudtam rájönni.

– Mi csak ketten vagyunk. Dicky Tremayne autón elment egy golfpartira Skóciába; nem is tudom, hová. Patriciát, és Normant elküldtem, hogy vegyenek részt Terry jacht-kirándulásán Cowesban.

– Pat-et úgyse vonnád bele a dolgokba.

– Ha akarnám se lenne már idő rá. Nem, angyalom, ezt kettőnknek kell nyélbe ütni. Fütyülünk a nehézségekre. Van egy ötletem…

– Éspedig?

Az Angyal az utolsó gúzst kötötte, ellenőrizte, hogy tart-e, és azután szembefordult Rogerrel. – Nagyon nem szívesen teszem, de ez a legalkalmasabb. Tudom Teal titkos telefonszámát, és most talán otthon találom. Megkérdezem, tud-e valamit erről a Sleatről. Tealnek van a legjobb emlékezőtehetsége az egész Yardon. Sajnos, akkor meg kell neki azt is mondanom, hogy a repülő rendőr nyomában vagyok.

– Akkor pedig ő azonnal fellármázza az itteni rendőrséget.

– Dehogyis! Féltékenyek egymásra, és annyiba se veszik odafönt a vidékieket, mint egy Rolls sofőrje egy Ford-vezetőt. Ha én azt mondom Tealnek, hogy jöjjön le reggel az első vonaton, úgy fog hallgatni, mint a sír. Indulj, keresd meg az üzletvezetőnődet, és vidd el valami csöndes sarokba. Mentegetőzz most holnap reggel helyett, vagy csinálj, amit akarsz, de nekem egy jó negyedóra kell, hogy ezt a telefont elintézzem.

Roger, bólintott. – Meglesz. De akkor már csak a mai éjszaka és a holnapi délelőtt első fele áll rendelkezésünkre.

– Elég az nekünk! Elcsípjük Whiskerst, rájövünk a newtoni ház titkára, és ennek megfelelően cselekszünk. Persze lesz dolgunk elég. No, mozogj már.

– Jó, jó. Hol talállak meg azután?

– Betty szobájában… fél óra múlva. Indíts, fiam!

Roger indított. Az üzletvezetőnőt a hallban találta. Bevitte az irodába, és ott kétségbeejtő húsz percet töltött el vele. Végre is minden önbecsülésétől megfosztva, de egy üzletvezetőnő változatlan birtokában hagyta el az irodát, és indult föl az emeletre.

Az Angyal bandájában Roger Conway mindig a különleges jó barát szerepét töltötte be Simon mellett. Sok férfi élt a földön, akik bálványozták az Angyalt, s talán még többen, akik rettegtek tőle. De Roger és Simon közt a kapocs szorosabb volt. Az Angyal csak két lényt tüntetett ki legmelegebb érzelmeivel: egy férfit és egy nőt. A férfi Roger Conway volt, a nő Patricia Holm. Utóbbi volt élete megédesítője. Hárman együtt pedig olyanok voltak, mint a Három Testőr.

Roger most józanul fontolgatni kezdte, hogy milyen jelentősége lehet annak, ha egy fiatal lány, aki majdnem idegen számára, olyan mély hatást tesz rá, mint ahogy az ma délután történt. Feltette magában a kérdést, hogyha Betty belépne az ő eddigi szövetségükbe negyediknek, vajon az eddigi kapcsok nem lazulnának-e meg? Tudta, hogy légvárakat épít, de a hatás, amelyet az alvó lány délután tett rá, nagyon is mély volt. Ilyen lelkiállapotban lépett be a hetes szobába, és Bettyt éppen egy fontos munkában találta: púderezte az orrát.

– Helló, kedves Roger! – kiáltotta feléje a lány. – Hogy van?

– Én remekül – felelte Roger. – De hogy van maga?

Közhelyek, de veszélytelenek. A fiú cigarettára gyújtott, és leült az ágy szélére, ahonnan láthatta a lány arcát az öltöző-tükörben. Beszélgettek. Roger még egyszer elmesélte a Dysonnal kapcsolatos eseményeket. Betty megdicsérte az ötletért, hogy őt karján vitte föl, mintha enyelegnének. Roger megállapította, hogy nyitott szemmel még csinosabb. De ezt már nem mondta ki.

– A barátja nagyon rokonszenves – jegyezte meg Betty.

– Ki… az Angyal?

– Maga így hívja? Ő azt mondta, hogy Simon a neve.

– Mindenki csak Angyalnak szólítja.

– Sex appealje van!

Roger megállapította, hogy Betty – habár meg volt ijedve – nagyon jól uralkodott magán, és bármennyire igénybe vevődtek az idegei, hangjában semmi hisztéria nem csengett. Betty most elmagyarázta, hogyan kábították el.

– Én vezettem, és éreztem, hogy valami megszúrja a lábamat. A gengszter egy tűt mutatott, amely kiállt az ülés párnázatából, és azt mondta, hogy valószínűleg az volt. De körülbelül egy perc múlva szédülni kezdtem, és meg kellett állítanom a kocsit. Úgy éreztem, mintha a lábam megdagadt, és elzsibbadt volna. Ez minden, amire emlékszem, amíg aztán itt fel nem ébredtem, és itt találtam Simont… vagy az Angyalt, ha úgy tetszik… egy karosszékben ülve. Utasítására a hideg zuhany alá tartottam a fejem… majd visszafeküdtem. Ő aztán elmondott mindent.

Az idő szinte repült… Betty odaült melléje. Roger szórakozottan megfogta a lány kezét, és úgy beszélgettek tovább. Betty ezt szemlátomást jól tűrte. De alig ültek így egy-két percig, amikor udvarias kopogás hallatszott az ajtón, és Simon Templar lépett be. Rogernek csak most jutott eszébe, hogy még mindig rendőr-nadrágban, civil-kabátban van, és arcán a por nyomai még látszanak. Sok szexepil nem lehetett a megjelenésében, és vele szemben az Angyal oly kétségbe ejtőn vonzó volt, mint csak a legritkább esetekben.

– Sajnálom, hogy így be kell törnöm hozzátok, gyermekeim – kezdte – de közölnöm kell, hogy mélyreható beszélgetést folytattam le Teallel. Ennek következtében barátunk holnap délután Exeterben lesz, hogy ott közösen ürítsünk egy poharat a sikerre, és átvegye tőlünk az eredményt. De addig nem hunyhatjuk le a szemünket, Roger!

– Kiderítetted, hogy ki az a Sleat?

– De még mennyire! – Az Angyal a lányhoz fordult – Mondja, kedves, mikor kezdte Sebastian bácsi építtetni a házat?

– Pontosan megmondhatom – felelte Betty – mert egy héttel a születésnapom előtt volt. Torquayban időztem vele, és ő átvitt Newtonba… megmutatta, hogyan végzik a házépítéshez a földmunkát, és alapozást.

– Értem. És mikor van a születésnapja?

– Augusztus harmadikán.

– Öt nappal ezelőtt! És még csak meg se hívott bennünket! Egy héttel a születésnapja ellőtt azonban július huszonhetedike szokott lenni és hét évvel ezelőtt, tehát 1922-ben… Roger arkangyalom, ez sokkal, ez sokkal szebb, semhogy igaz lehetne!

– Micsoda?

– 1922 július ötödikén Southamptonban letartóztattak egy embert, Harry Sleat-et, vagy alvilági nevén pók Sleat-et. 1922 augusztus elsején hét évet kapott, amiért betört a Providential páncéltermébe, és elszökött Plymouth felé ötvenezer font értékű gyémánttal, amely úton volt Amerika felé. Mindez a finom adat a mi egyetlen Claud Eustace Tealünk csodálatos emlékezőtehetségének köszönhető.

Roger az események, és adatok ilyen zuhatagában megfeledkezett előnytelen külsejéről, és azonnal egy ténybe kapcsolódott bele.

– A gyémántokat sose találták meg?

– Soha! De Whiskers el akarta tüntetni kincsét, mielőtt Sebastian bácsi háza épülni kezdett. És azon a környéken, mielőtt elfogták volna. Miután pedig Whiskers nem volt éppen példás magaviseletű rab, tehát ki kellett töltenie mind a hat évet, és így csak az idei június nyolcadikán szabadult. Mit tesz azonnal?

Roger mindjárt felfogta a dolog lényegét; most nem törődött a teljesen megzavarodott lánnyal, aki jóformán semmit sem értett beszélgetésükből.

– Meg akarja venni a házat. Amikor pedig a bácsi nem akarja odaadni, el akarja tenni láb alól. Elrabolja őt is, és azután Bettyt is…

– Úgy van, mert Betty a bácsi örököse, és ha a bácsi végleg eltűnnék, reá szállna a ház…

– Így hát Whiskersnek mindkettőjüket el kell rabolnia, hogy kényszerítse őket az adásvételi okmány aláírására, amelynek dátuma persze jóval korábbi lenne, mint elrablásuk ideje…

– Azután pedig megölné őket, vagy más úton szabadulna tőlük, hogy birtokba vegye a házat, és elkezdhessen ásni, mondjuk annak a magas fának a körülbelül kiszámítható helyén, ahová a gyémántokat elrejtette. Roger, apuskám, ezúttal nagy fogást csináltunk!

A lány megdöbbenve bámult rájuk, – Egy szót nem értek a egészből, amit össze-vissza beszélnek – jegyezte meg.

Az Angyal combjait verte örömében. – Hát nem nagyszerű?! – kiáltotta. – Hallottál már ennél mulatságosabb történetet? Gondold csak át! Whiskers ötvenezer font értékű gyémánttal a zsebében szökik a kopók elől, és sötét éjjel egy réten elássa…

Roger közbevágott: – Azután elfogják…

– És ő jókedvűen megy a dutyiba, mert tudja, hogy hol keresse a vagyonát, ha kiszabadul. Ez az, amiért mindig a legdühösebb vagyok! Szóval kiszabadul, és jókedvűen jön, hogy kiemelje a kincset, és berendezkedjék a kényelmes életre, és ekkor mit lát? Valaki megvette a rétet, és házat épített a gyémántok tetejére.

Betty csak most kezdte érteni, hogy miről van szó, és elállt a lélegzete. Valóban a csökönyös házvásárlási szándéknak ez volt az egyetlen elfogadható magyarázata, és mégis – bármilyen kézenfekvő volt az egész – úgy hangzott, mintha egy túl nagy képzeletű regényíró találta volna, ki. De a két férfi itt előtte nem talált a történetben semmi hihetetlent. Az Angyal a térdét verdeste, úgy nevetett, és Roger, aki nem volt olyan heves vérmérsékletű, szintén széles mosollyal élvezte a történetet.

Az Angyal most elemében volt. – A legénység élelme elő van készítve?

– Igen.

– Berakni a Desurioba. Majd útközben eszünk. A Morrist itt hagyjuk, mert a rendőrség keresi. Te menj le Bettyvel egész nyíltan, én pedig bemegyek az egyik fürdőszobába, mert annak ablaka éppen a garázs fölé nyílik, és majd onnan lépek le hozzátok.

– És mi lesz Dysonnal? Nem hagyhatjuk a portás szobájában.

– Ballagj le, és vágd még egyszer fültövön, akkor hangtalanul, és a legkisebb ellenállás nélkül fogja tűrni, hogy levidd a kocsiba. Magunkkal visszük őt is. Nem élném túl, ha csak egy órára is meg kellene válnom ettől a derék, dagadt disznótól.

– Ez nem lesz nehéz. Szemben a portás ajtajával nyílik egy ajtó a kertre. Elég sötét van ahhoz, hogy senki ne vegyen észre, ha sietek.

– Remek! Betty, édes öregem… – Az Angyal zuhatagszerű parancskiadása hirtelen megakadt. A teljesen megszédített lányhoz fordult, és arcán megjelent legelbűvölőbb mosolya. –. Mondja, kedves Betty, megteszi?

– Mit kell tennem? – kérdezte megzavarodva. – Alig értettem egy szót is mindabból, amit elhadart.

Az Angyal megrökönyödött a lány lassú felfogóképességén. Józan perceiben elismerte, hogy nem mindenkinek működhetik az agya olyan iramban, és olyan irányban mint az övé, de ha a tornyosuló események forgatagában kellett cselekedni, rossz néven vette, ha bárki még csak csodálkozást is mutatott bármi fölött.

– Drága, egyetlen őszibarackvirág-szirmom… – kezdte.

Roger közbevágott. Ő nem csak beszélni tudott közönséges észjárású emberek nyelvén, de ismerte azt a megrökönyödést is, amit az Angyallal való első találkozás okozott. – Bízd ezt rám, öregem. – Festői kifejezésektől, és kitörésektől mentes beszédmodorban elmagyarázta a fiatal lánynak mindazt, amit a gengszterektől megtudtak, és vázolta további terveiket. Az Angyal őszinte csodálattal hallgatta. Világ életében bámulta Rogernek azt a képességét, amelynél fogva minden élőlénnyel annak a nyelvén tudott beszélni. Az embereknek az Angyalhoz kellett igazodniuk. Roger alkalmazkodott az emberekhez. A lány most már világosan értette, miről van szó. Felelnie kellett az Angyal előbb feltett kérdésére, és Simon látta, hogy ajkai „nem”-et akarnak formálni. Így hát ismét átvette a beszéd fonalát, és ilyen dolgokban viszont tudta, hogy az ő módszere csalhatatlan.

– Kedves Betty… – Most Roger hallgatta irigy csodálattal. Hiábavaló kísérlet lenne azt leírni, hogy mit mondott az Angyal a lánynak. A puszta szavak, ha megfosztjuk őket az Angyal varázslatos hanghordozásától, és elbűvölő mosolyától, köznapian, ha ugyan nem nevetségesen hatnának. Az Angyal beszélt, és közben barátságos, mesteri, bizalmas, gúnyolódó, érzelmes, és szemtelen volt felváltva. Ennek az ezer színben váltakozó beszédnek a világ egyetlen fiatal lánya sem tudott volna ellenállni, és a végén még csak nem is tudta volna, hogy miért engedett. És az egész nem tartott öt percig.

Betty tágra meredt szemmel nézett föl rá, és így szólt: – Azt hiszi, hogy meg kell ezt tennem?

– Igazán hiszem – felelt az Angyal legmeggyőzőbb hangján.

Egy pillanatig tétovázva, és tehetetlenül nézett Rogerre. – Rendben van – mondta aztán. – Magukkal tartok. De meg kell mondanom, hogy félek. Igazán. Egy ilyen este után…

– Rendes kislány – jegyezte meg az Angyal, és megölelte Bettyt. Roger úgy érezte, hogy áldás lesz felhevült indulataira, ha jól fültövön vághatja Dysont. Mást szívesebben képelt volna fel, de hát ha Dyson, hadd legyen Dyson…

VII.

– Ez lenne az a hely – jelentette ki halkan az Angyal. Egész hosszában ott feküdt a magas fűben, és egy kis földbucka fölött a ház felé nézett. Roger, és Betty ott voltak mellette. A kis faház sötét körvonalai tisztán látszottak, és két ablakból vakítón tört ki a világosság. Az égen ezernyi csillag ragyogott. Hátuk mögött egy mérföldnyire ott állt a Desurio az országúton; minden lámpáját eloltották. Az Angyal eléje tartott tenyere mögött friss cigarettára gyújtott.

– Hát akkor kezdjünk rá – mondta az Angyal, és odalépett a lányhoz.

A láp fölött egy kis szél járt, és Betty didergett könnyű nyári ruhájában. – Minél gyorsabban végzünk, annál jobban örülök – jegyezte meg.

– Nemsokára minden rendben lesz – bíztatta az Angyal. A sötétben is világítottak a fogai, ahogy rámosolygott a lányra, és hangja behízelgő volt. – Tudja, hogy mit kell mondania, mit kell tennie?

A lány idegesen felelt: – Fogalmam sincs…

– Akkor se lenne, ha valóban elrabolták volna. Pontosan ez a szerepe. Mindenesetre eszméletlen, mert a fecskendő másik fele is magába vándorolt. Roger, nálad van a pisztoly?

Válaszul Roger a zsebére ütött.

– Magánál nincs pisztoly, Angyal? – kérdezte a lány.

Simon halkan kuncogott. – Kérdezze meg Rogert, hogy valaha is hordok-e magamnál pisztolyt. Ezt én mindig átengedem másoknak. Nem szeretem a csattanását. Nekem megvan a saját, egyéni fegyverem, amely hangtalan, és ugyanolyan hatásos. Készen vagyunk?

– Igen.

– Akkor rajta! Roger, tíz perc múlva várjuk drámai hatású megjelenésedet.

– Viszontlátásra, Angyal… Viszontlátásra Betty!… – Roger bátorítóan megszorította a lány kezét. Egy pillanattal később egyedül volt.

Az Angyal egyik karjával átfogta a lány vállát, és így támogatta. Egy macska biztonságával járt a sötétben. A Dysontól elvett puhakalapot mélyen a szemébe húzta, öltönye gallérját felhajtotta, hogy külseje jobban emlékeztessen egy banditára. Amikor már egészen a kis ház közelében jártak, még a térdét is berogyasztotta, és összehúzta vállát, hogy jobban emlékeztessen Dyson külsejére.

Dyson közben békésen aludt a Desurióban, keze-lába megkötözve, szája pedig felpeckelve a saját zsebkendőjével.

Az Angyal nem tartotta szükségesnek, hogy különleges óvatossággal közeledjen a házhoz. Amikor feje hozzáért egy kifeszített dróthoz, tudta, hogy ez a vészjelző, de azért nyugodtan ment tovább. A házban azonnal kialudt minden fény. Templarnak fogalma sem volt róla, hogy merre van a ház bejárata, de éles füle meghallotta az ajtó halk kattanását, amikor talán húsz yardnyira volt a háztól. Azonnal megállt, és ajka majdnem érintette Betty fülét, míg odasúgta neki:

– No most szépen elalélni. Csak semmi izgalom, megnyerjük ezt a játszmát!

Karjába vette a lányt, és lassan ment tovább, miközben körülötte halk lépések voltak hallhatók, amin jóízűt mosolygott. Azután hirtelen közvetlenül előtte egy zseblámpa fénye vágott bele a sötétségbe.

Az Angyal megállt. Gallérja állig eltakarta, és a lány eltakarta az egész felsőtestét. Fejét lehajtotta, úgyhogy kalap karimája beárnyékolta az arcát, és megvédte szemét a vakító fény ellen. Egy pillanatig szünet volt, azután a fény mögül egy nyers hang szólalt meg gyanakvóan: – Dyson?…

– Hát mit gondoltál, ki jön? – kérdezte Simon rekedten. – Oltsd el a lámpát!

A fény kialudt, és a hang újra megszólalt: – Miért nem jeleztél?

– Miért jeleztem volna?

A ház sötét tömbjében hirtelen egy hosszúkás, négyszög alakú fényfolt támadt. Ez volt az ajtó, amelyen belül egy férfi éppen lámpát gyújtott. Háttal állt az Angyal felé. Simon kiegyenesedett, és belépett. A lányt leállította a földre, és három gyors mozdulattal ledobta Dyson puha kalapját, letűrte a gallérját, és helyreigazította öltönyét. De a férfi még mindig a lámpával bajlódott, és az ijedt kiáltás az Angyal háta mögül jött:

– Hiszen ez nem Dyson!

Most a lámpás férfi hirtelen megfordult. Simon ott állt előttük, elegánsan, és a legnagyobb lelki nyugalommal gyújtott előző cigarettája csonkjáról egy újabb cigarettára.

– Nem, ez nem Dyson, szívecském – mormolta. – De emlékezzék vissza, hogy én ezt soha nem is állítottam. Szeretném egy ideig még fenntartani igazságszeretetemmel kapcsolatos jó híremet. – Jókedvűen nézett körül, és számolta, hány férfi lép be kívülről az ajtón: egy… kettő… három… négy…, és kettő közülük már kezében is tartotta pisztolyát. Lényegesen többen voltak, mint amennyire az Angyal számított. Arca rendkívül szelíd lett – nézd no néézd, no nééézd! – húzta a szavakat, ahogy rendszerint tenni szokta, mikor a helyzet válságossá fajult. – Mennyi díszpéldány… Pók, én gratulálok ehhez a gyűjteményhez.

Az a férfi, aki előbb a lámpával bajlódott, most előre lépett: egyik görbe lábát előre tette, és a másikat, amely ugyanolyan görbe volt, utána húzta. Simon azonnal értette, honnan ered a gúnyneve. Sleat majdnem törpe volt, de hihetetlenül széles válla, görbe lába, és aránytalanul hosszú karja miatt gorillaszerűen hatott.

Arca rendkívül ráncos volt, és dús szemöldök alól fátyolos kék szem nézett az Angyalra.

– Maga kicsoda? – kérdezte nyers hangon.

– Én őfensége Nem tudom-honnan-jött, és Nem-tudom-kicsoda herceg vagyok – felelte az Angyal. – Ön pedig Mr. Sleat. Örvendek, hogy szerencséje van engem megismerhetni. Miután a bemutatkozások megtörténtek, ki hajlongjon először, maga vagy én? Sajnos, évek óta leszoktam a térdhajlításról…

– És ki ez a hölgy?

– Miss Betty Aldo. Úgy tudom, hogy mindenáron látni akarta, hát elhoztam. A maga által kijelölt kísérő, sajnos… izé… képtelen volt útját folytatni; azt hiszem, beverte a fejét egy darab fába vagy ilyesmi történt vele. Hát én foglaltam el a helyét.

A fátyolos szem gyűlölködve nézett rá. – Tehát találkozott Dysonnal?

– Vastagot érti, ugye… így hívják a barátai. De én csak Dagadt Disznónak nevezem. Hogyne… érintkezésbe kerültünk egymással.

Sleat körülnézett. – Zárjátok be az ajtót. – Simon nézte, hogyan zárják, és reteszelik el az ajtót.

– Tudja – folytatta Templar társalgó hangon – amikor még nem ismertem magát ilyen közelről, Whiskersnek neveztem. Most úgy látom, hogy ez valahogy nem illik magára. Nagy csalódás ez számomra. No de mindegy. Hogy kellemesebb dolgokról is szó essék…

– Vigyétek be őket ide.

– Szóval, hogy kellemesebb dolgokról is szó essék – folytatta az Angyal nyájasan kézen fogva Bettyt, és ellenkezés nélkül követve Sleatet a szobába – nem érzi, milyen rossz itt a levegő? Kint viszont gyönyörű a nyáréjszaka. Van nekem egy nagynéném, Etel néni, aki azt szokta mondani…

Sleat dühös horkanással fordult feléje. – Azt hiszem, most már eleget beszélt!

– De nekem még nem volt elég… ahogy a színésznő mondta Falstaffnak – jegyezte meg Simon. – Mint a színésznő, én is egyre többet szeretnék… beszélni. Vagy mondjuk játszani. Maga mit szeret inkább a szoba-játékok közül? Halmát, dominót, vagy talán valami kártyajátékot?

A széles vállú törpe gengszter minden előzetes figyelmeztetés nélkül lapos tenyérrel nagyot húzott az Angyal szájára. Simon életében ezt eddig csak egyetlen egyszer merte valaki megkockáztatni, és – úgy mint akkor – Simonnak most is vérbeborult a szeme. Két gengszter pisztolyt szegezett rá, másik kettő nagy bunkós botokkal állt körülötte, de egy egész tüzérségi üteg sem tudta volna az Angyalt e percben féken tartani. Ökle mint egy ágyúgolyó suhintott a törpe állára. A következő pillanatban már ismét olyan hideg volt, mint a jég. Sleak nyögve tápászkodott föl a földről, és szájából szivárgott a vér. Senki más nem mozdult.

– Hirtelen felindulásban elkövetett súlyos testi sértés jellegzetes esete – jelentette ki az Angyal sajnálkozva, miközben leverte a hamut cigarettájáról. – Mindazonáltal a maga helyében nem tennék ilyet még egyszer, szépségem, mert még meg találom sérteni. Ha tréfa, akkor legyen tréfa, ahogy azt Etel néni szokta mondani.

– Maga…

– Kuss! – vágott a gengszter szavába az Angyal. Ne dumáljon, mert még félre találnák ezek itt érteni a helyzetet. Ha pedig tudni akarja, hogy miért nem tüzeltek rám, azt is megmondom: nincs hozzá idegzetük, gyávák. Ugye így van szerelmetes fiaim? – Odafordult a hozzá legközelebb álló gengszterhez, és a legkisebb sietség nélkül felfricskázta az orrát. Látta, hogy a gengszter ujja megfeszül a ravaszon, és ezért gyorsan feltartotta mindkét kezét.

– Egy pillanat! – vágott közbe. – Előbb hallgassa meg a mondókámat, mert aztán sajnálni fogja, hogy elmulasztotta. Maga is, szívem. – Ezt már Sleat felé mondta, akinek jobb keze a hátsó zsebe felé siklott. A törpe szemében olyan vak gyűlölet ült, hogy az Angyal várta a lövést. De az késett.

– Ki maga? – kérdezte Sleat.

– Maxwell felügyelő, a Scotland Yardról, és azért jöttem, hogy…

Sleat keze önkéntelenül is a magasba lendült.

–… hogy meghallgassam a véleményét arról a sokat vitatott kérdésről: miért nem imádjuk Shaw-t? De egész komolyan, figyelmeztetnem kell, legyen óvatosabb a pisztoly-kezelésben, mert az embereim már körülvették a házat, és a kordonon nem jut keresztül senki. Ez nem tréfa-dolog, Rudolph!

– Én mégis…

– Tudom, megkockáztatja, hogy lő, és szembenéz a következményekkel. De ne tegye, igazán, ne tegye. Mert akkor biztosan felakasztják, és addig hagyják lógni, amíg egy-két yardnyit nyúlik a nyaka. Nem mintha a szépségnek ez a legkevesebbet is ártana, de úgy hallom kellemetlen, és Etel néném mindig azt mondja…

Szavai elvesztek a bejáraton felhangzó dörömbölésbe. Az Angyal elmosolyodott.

– Embereim már aggódnak értem. Az én hibám, de annyira belemerültem ebbe a kellemes csevegésbe. Na látja, Pók, ugye itt a letartóztatás?

Sleat hátralépett egyet, és szeme, mint üldözött állaté, járt körbe a szobában. De volt valami ebben a tekintetben, ami nem látszott meggyőzőnek. Valami azt súgta Simonnak, hogy a letartóztatás még nem egészen biztos.

A többi gengszter megdermedve állt körülöttük. Sleat tekintete most visszatért az Angyalra. Simon fogta Betty karját, és érezte, hogy a lány remeg.

– Ne nézzen így rám! – kiáltotta Betty fogvacogva – Ez borzasztó…

– Ne törődjék vele, szívem – bátorította az Angyal. – Nem tehet róla szegény. Maga is úgy nézne, ha olyan képe volna…

Az ajtón újra dörömböltek. Sleat most mintha életre kelt volna. Intett a két pisztolyos gengszternek. – A függönyök mögé! Te a lányt veszed célba, te pedig a férfit. Ha egyetlen figyelmeztető vagy kétértelmű szót ejtenek ki a szájukon, tüzeltek. Megértettétek?

A két gengszter bólintott, és eltűnt a függönyök mögött. Sleat a másik kettőhöz fordult.

– Te állj ide, te pedig nyiss ajtót. Maga pedig… – hirtelen az Angyal felé fordult – hallotta a parancsaimat. Küldje tehát el az embereit bármilyen kifogással, ezt magára bízom…

– Elküldjem őket, angyalkám?

– Ajánlom… hacsak nem akar azon a helyen meghalni, ahol áll… meg a lány is. Ha egyedül lenne, még tarthatnék attól, hogy a kötelességtudása az élete árán is felülkerekedik. De a lány életéért is felel! Hát nyugodt vagyok. Rajta!

Az Angyal hallotta, ahogy félrehúzzák a reteszt, és a kívülről jövő lépéseket is. A függönyök a földig értek, és semmi nem árulta el a mögöttük állókat. A harmadik gengszter rendíthetetlenül nézte őt. Sleat hátratette a kezét, amelyben a pisztolyt tartotta.

Most belépett az ajtón Roger Conway, és tisztelgett; Simon arca rendkívül „angyali” volt. – No, tizedes?

– Felügyelő úr, alázatosan jelentem – állt meg Roger feszesen az ajtóban – az idő lejárt. Jones őrmester küldött be, nézzek utána, hogy nem érte-e felügyelő urat valami baj.

– Köszönöm, minden rendben van. – Az Angyal hangja nyugodt volt. – A helyzet az, hogy… – Ebben a pillanatban szeme sarkából Simon valami furcsa fényt látott felvillanni a harmadik gengszter szemében, aki egész idő alatt olyan állhatatosan bámulta.

– Pók!… – kiáltott most ez a gengszter.

Sleat dühös arccal fordult alantasa felé, hogy elhallgattassa, de az tovább beszélt. Remegő kézzel mutatott az Angyalra.

– Pók, ez nem hekus! Először New-Yorkban láttam, amikor a Nassau Streeten végzett Paradisóval, a szeszcsempésszel, négy évvel ezelőtt. Ő az, akit Angyalnak hívnak.

Sleat, mintha dróton rángatnák, úgy fordult vissza Templar felé, és hátratartott keze, amelyben a pisztolyt szorongatta, előrelendült. De az Angyal mindkét kezét magasan feltartotta a levegőbe.

– Oké, fiú! – mondta rendíthetetlen nyugalommal. – Megkapod a visszaemlékezés nagydíját. Roger, vedd el a kezedet a hátsózsebedről. Három töltött pisztoly csöve irányul rád, és úgysem hiszik el, hogy csak a születési bizonyítványodat akarod elővenni. Nekem elhihetitek, vége a játszmának!

VIII.

Conway is meglátta már Sleat kezében a pisztolyt, és keze szintén a magasba lendült. Odaállt ő is az Angyal mellé. A függönyök megmozdultak, és az elbújtatott emberek előjöttek.

– Hát így vagyunk?! – mondta Sleat nyersen. – Első perctől kezdve gyanús volt előttem a maga fellépése. Láttam én már elég hekust…

– Még fog is, mielőtt befejezné a pályafutását – felelte az Angyal nyugodtan. – Hallott már rólam?

– Hallottam.

– Akkor tudja, hogy vannak barátaim. Hárman kint állnak a ház körül. Csak mint az én foglyom jut maga azokon keresztül. Addig üldöznék itt a lápon, amíg egyenként kézre nem kerítik mindannyiukat. Élve egyikük sem érné el az országutat. Kiadtam a megfelelő utasításokat, mielőtt ide beléptem.

– A maga emberei nem ölnek.

– Hát Chastel? Hallott róla? És mások, akikről soha nem hallott senki. Értem pedig gondolkodás nélkül megölnék magát, mint akármilyen más mérges pókot. Ha nem hiszi, küldje ki valamelyik emberét, és figyelje meg, hogy visszajön-e.

Mindez csak blöff volt, de az Angyalnak nem volt semmilyen más ütőkártyája ebben a percben. Mindenesetre néhány pillanatnyi haladékot szerzett, hogy gondolkozhasson. Sleat le nem vette róla a szemét, és figyelte arcát-hangját, hogy felfedezze, mi igaz mindabból, amit mond. De az Angyal oly hidegen állt ott, mint egy jéghegy. Hangja sima volt, és kemény, mint a csiszolt acél.

– Azt hiszi, hogy követik majd a maga parancsait?

– Vakon, és mindenben.

A törpe bólintott. – Akkor meg fogja adni nekem a jelszót, amellyel keresztüljuthatok rajtuk. Azt mondják, hogy az Angyal okos. De úgy látszik, ő is követ el hibákat. Hívja be egyenként ide az embereit.

Simon felnevetett. – Még mit nem kíván!

– Ha nem… Wells, hozz be kötelet.

Az egyik gengszter kiment.

– Blöfföl – jegyezte meg Roger.

– Ahogy csak kifér belőle – felelt az Angyal. – De ne vegyük el a kedvét, ha ez szórakoztatja. Humoros ember a mi Whiskersünk. Emlékeztet engem…

– Mindjárt meglátjuk, hogy ki blöfföl – vetette oda Sleat. Átvette emberétől a kötelet, és hurkot csinált belőle. – Maga előbb a nyak megnyújtásáról tartott itt előadást. Én a magam részéről vízszintes irányban való összeszorítását helyezem előnybe. Fogd a kötél végét, Wells. A fojtópecek elvét ismered. A hurkot tedd ennek az embernek a nyakára, és úgy húzd, hogy lassan, egészen lassan szoruljon. Érted?… Megakadt, és szemében aljas fény gyulladt. – Nem! Tévedtem. Ne a férfi nyakára tedd, a lányéra.

Roger előrelépett, és abban a pillanatban egy pisztoly csöve szorult a bordáihoz. Tehetetlenül állt meg. – Aljas gaz…

– Hagyj engem beszélni, Roger! – Az Angyal hangja igen csöndes volt. Hiszen a dinamitpatron is csöndes, amíg robbanásra nem kerül a sor. Simon Sleathez fordult. – Ez az érv hatott. Válaszom: nincs kint senki. Ez az igazság.

– Ahá! Tehát újabb blöff!

– Most már nem csapjuk be, csúnyaságom.

– Mondd, ilyen csúnya volt a képe, mielőtt belemásztál is? – kérdezte Roger szemtelenül.

– Nem – felelte az Angyal – azelőtt egy rakás szerencsétlenség volt.

Sleat előrelépett, és arcán tébolyodott düh tükröződött. Az Angyal azt várta, hogy újra megüti, de a gengszter hihetetlen erőfeszítéssel uralkodott magán. – Jobban tudnám élvezni a humorát Templar, ha meg lenne kötözve. Hozz még kötelet, Wells.

– Megint egy nagyon bátor ellenféllel akadtunk össze – jegyezte meg Roger.

Az Angyal mosolygott. Olyan helyzet nem létezett, amelyben ne tudott volna mosolyogni. – Gyönge a szíve szegénynek, és a nagymamája meghagyta neki, hogy soha ne menjen el hazulról gyapjú-alsónadrág nélkül, és sose kockáztasson visszaütést. Az előbb ezt elfeledte, és majdnem agyonütöttem egyetlen ökölcsapással. Nem lett volna ez szörnyű?

A kiküldött gengszter visszatért egy nagy tekercs kötéllel, és ketten megragadták az Angyalt. – Kötözzétek meg! – parancsolta Sleat. – Előbb átkutatni.

Átkutatták, de ez nem érdekelte az Angyalt. Lőfegyvert sohasem hordott magánál, csak a két kést, amelyet olyan bámulatos ügyességgel tudott dobni. Azok pedig olyan helyen voltak, amelyre senki sem gondolhatott. „Anna”, a kedvenc, a bal alkarjához csatolt bőrtokban, és „Belle”, a másik, hasonló kis bőrtokban jobb alsó lábszárán a harisnya alatt. Most hoztak egy széket, és ő készségesen leült. Ellenkezni hiábavaló energiapocsékolás lett volna. Kezét hátrakötötték, bokáját pedig a szék lábához. Simon még bíztatta őket.

– Most gúzsolnak így meg huszonhetedszer. Mintha csak egy végtelenül hosszú kalandregény-sorozat hőse lennék! De ez ne kedvetlenítse el magukat. Igyekezzenek csak jobb munkát végezni, mint elődeik. Sajnos, a módszerük a huszonkettedik gúzsolásra emlékeztet. Azt a gengsztert akkor Förtelmes Halfrednak hívtam, és Etel néni sohasem szerette. Elhunyt szegény, még ott a helyszínen. Lelöktem a háztetőről, és egy narancsosba hullott. A következő évben csupa vérbélű narancs termett.

Az Angyal hangja nyugodt volt, mintha a másnapi lóversenytippeket vitatná. Különösen azért tette ezt most, hogy társait – elsősorban Bettyt – bátorítsa. De lehet, hogy ha egyedül van, akkor is így viselkedik a saját szórakoztatására. Az Angyal sose izzadt bele az ilyen kalandokba; a gallér olyan csúnya, ha egy férfi izzadt!

Sleat – kezében a pisztoly – ott állt egy sarokban, és most szinte a dermedtségig nyugodt volt. Mást ez a hirtelen beállott nyugalom halálra rémített volna, még Simon is valami kis borzongást érzett végigkúszni a hátán, de azért mosolygott, angyalibban mint valaha.

Sleat megszólalt. – Most a másik férfit.

– Roger! – a lány önuralma fölmondta a szolgálatot.

Conway, akit ugyanúgy kötöztek egy székhez, mint az Angyalt, gyorsan rászólt: – Ne törődjék ezzel, drágám. Ezek a ronda patkányok nem tehetnek semmit, amivel törődnék. És ha majd ki kell törölnöm a tájképből ezt a csúnya foltot…

– Ígérem, Roger, hogy neked hagyom a kiirtás feladatát – vetette közbe az Angyal. – Ajánlom, szerezz majd be egy helyes uszály-csáklyát, hogy valami rövidebbel ne kelljen egy ilyen büdös görényhez érned.

A lány megremegett, és hangja úgy tört elő, mint a zokogás. – De hát mit akarnak csinálni?

– Semmit – vágta rá Roger.

Sleat most zsebre vágta a pisztolyt. – Most a lányt!

Roger küzdött a kötelek ellen, hogy kiszabadítsa magát. – Még tőle is félnek? – kiáltotta megvetéssel. – Újszülött pólyás babáktól is félnének! Nyomorultak…

– Minek izgatod magad, fiam? – szólalt meg az Angyal vontatott hangon. – Csak idegesíted a kislányt. Pedig erre igazán nincs semmi ok…

– Készen vagyunk, Pók – jelentette Wells.

– Maga a társulat bohóca, azt már látom.

Simon egyenesen a szemébe nézett. – Minden esetre ez a hírem. Maga pedig a rém, a maguk társulatában, ugye. Majd szóljon, ha a maga száma következik. – Most meglátta, hogy mi készül, és hangja gyors parancsban csattant föl. – Ne nézzen ide Betty! Whiskers megkezdi előadását, és olyan pofákat vág hozzá, hogy meg fog halni nevettében, ha idenéz.

– Nem tetszik a humora – mondta Sleat, és kezében meglendült a kötél vége.

A lány egyetlen egyet sikoltott, és aztán behunyta a szemét.

Roger tehetetlenül, de annál változatosabban káromkodott.

Sleat már csak dadogni tudott: –… nesze… nesze…, és nesze… még ez is… nesze! – Lihegve állt meg. – Ha pedig még tartogat számomra humoros megjegyzéseket, Templar…

– Csak még annyit – jegyezte meg az Angyal a legkisebb remegés nélkül a hangjában – hogy Etel néni kisgyerek korunkban mesélt egy bolondról, aki Amerikában élt, és egy szép nap elindult körüljárni az összes disznóhizlaldákat az Egyesült Államokban, mert egy olyan disznót akar találni, amelyiknek nem kunkorodik a farka. Úgy tudom, még máig is keres, de talán ha magát meglátja, talán felfedezi a világ legpiszkosabb disznóját…

Sleat sátáni arckifejezéssel lendítette kötelét ismét a magasba.

– Hát akkor nesze… még ez is… nesze… őrjöngésében Roger állította meg, aki egy nyomdafestéket nem tűrő szitkot vetett oda, amely azonban úgy látszik nagyon találó volt.

A törpe feléje fordult. – Á, egy másik humorista? – horkant föl. – Akkor hát nesze… – Lesújtott a kötéllel egyszer, kétszer…

– Maga őrült! – zokogta a lány hisztérikusan. – Ez nem segít magán! Nincs kint senki, esküszöm…

– Nincs kint senki – motyogta. – Csak erről akartam megbizonyosodni. Hogy esetleg bele ne sétáljak egy csapdába. De ha nincs kint senki… – Eldobta a kötelet.

– Ó, Roger… Angyal… – A lány elernyedve zokogott a széken.

Conway átszólt hozzá, és hangjában rendíthetetlenség csengett. – Ne sírjon, drágám… kérem, ne sírjon! Ez a két görbe lábon járó kelevény még azt fogja hinni, hogy már meg is nyerte a játszmát. Hiszen nem sérültem meg. Ne sírjon!

Sleat most odament a lányhoz, és durván felhajtotta a fejét. – Hogyan jöttek ide? – kérdezte.

– Autón… ott áll az országúton…, és a maga embere is benne van…

– Maga kis bolond! – vágott közbe az Angyal keserűen – Minek teszi lehetővé, hogy ez a féreg diadalmaskodjék. Jó, hogy nem borul egy ilyen varangy előtt térdre a kegyelemért esedezve. Akkor érezné ez jól magát.

Sleat feléje fordult. – Hacsak nem akar még egy kis kötelet, Templar…

– Köszönöm – mondta az Angyal világos hangon, és felvetette fejét. A vér vékony erekben folyt le arcáról gallérja alá. – Az sokkal kevésbé izgat, mintha mindazon a piszkon keresztül kellett volna másznom, amin maga mászott át.

A törpe keze ismét meglendült, de azután uralkodott magán. – Most már mindent tudok, amit tudni akartam – mondta. – És nagyon sok a dolgom.

– Igen… például el kell takarítani Sebastian Aldo holttestét – jegyezte meg az Angyal szemtelenül.

– Úgy van… ezt a magukéval együtt akarom elvégezni.

– Tehát meghalt?

– Szívszélhűdés ölte meg.

– Ez elhihető, ha magát megpillantotta…

A lány közbeszólt: – Gazemberek! Meggyilkolták…

– Azt mondtam, hogy szívszélhűdés – horkant föl a törpe. – Miért hazudnék, amikor maguk közül úgyse használhat fel ellenem soha többé senki semmit. Az ijedtség megölte.

– Ez nekem elég – jegyezte meg az Angyal. – Már ezért is el tudom rendeltetni majd a kivégzését. Végre is fogják hajtani.

Sleat megrázta a fejét, és gyűlölettel pillantott rá. – Nem fog maga elrendeltetni semmit.

Most egy pillanatnyi csönd állt be. A szobát csak a petróleumlámpa világította meg. A négy gengszter mozdulatlanul állt a fal mellett, a szoba közepén székeikhez kötözve ültek Simon, Roger, Betty, és előttük állt Sleat, akinek arcán egy ördögi terv visszfénye tükröződött. Conway sápadt volt, csak két vörös csík futott keresztül az arcán. Átnézett az Angyalra, aki fölvetett fejjel, szokásos fölényes modorában ült ott vérző arccal. Azután tekintete összekapcsolódott Betty pillantásával. Csak a lány gyors lélegzése törte meg a csöndet.

– Óva intem! – mondta most az Angyal – hogy bármit tesz is… ha a világ végére menekül vagy a tenger fenekére… barátaim követik, és megtalálják. Maga meg fog halni.

Sleat újra megrázta a fejét. – Nem lesz abból semmi – ismételte. – Mert maga, és két társa még ma éjjel meg fognak halni.

A szél kint erősödött, és egy ablak, amely nem jól záródott, megremegett belé. A láng a petróleum-lámpában úgy táncolt, mint egy lidérc.

IX.

Az Angyal érezte, hogy a levegő igen puskaporos, de nevetése kamaszosan csattant fel. – Valóban drámai fordulat! – mondta olyan gúnyos hangon, amely mint a napfény csillant a derűtlen szobában – de nagyon is színpadias, öregem.

Sleat a szoba egyik sarkába ment, és félrehúzott egy ládát, amely ott állt. Lehajolt, és felvett valamit, ami olyan volt, mint egy fekete zsinór két vége. Maga után húzva ezt a két zsinórt, ismét előrejött.

– Egyszer ültem csak börtönben, de akkor megesküdtem, hogy még egyszer nem kerülök oda. Úgy készítettem elő ezt a helyet, hogy ha elcsíp a rendőrség, a levegőbe tudjam őket repíteni, és magamat is velük együtt. Látja ezt a két kanócot?

Senki sem válaszolt.

– Ez, amelyik egy kis cérnával van megjelölve, pillanatgyújtásra szolgál. Három másodperc alatt végigég.

A másik lassúbb. Körülbelül nyolc perc alatt ég végig. A padló alatt pedig itt tíz kiló dinamit van. A szomszéd szobában – szeme a lányra tévedt – fekszik a nagybátyja. Halott. Maga nemsokára követi. Nyoma pedig mindennek nem marad, hacsak nem az a földtölcsér, amely itt nyolc perc múlva támadni fog. Meggyújtom a lassú gyújtózsinórt, érti… – élvezve szavai hatását nézett végig a rémülettől megdermedt lányon, és a két hányaveti arckifejezésű férfin – a lassú zsinórt gyújtom meg, mert nem akarom magamat is levegőbe repíteni. Lesz tehát idejük, hogy saját őrült vakmerőségükön elgondolkozzanak. Amikor majd elindulok az autójukon, hallom a robbanást, és nevetni fogok. Ugye milyen egyszerű? Gyufát kérek, Wells. Induljatok mind! Keressétek meg a kocsit az országúton, és ott várjatok rám. Meggyújtom a lassú zsinórt…

A gyufát odaszorította a zsinór végéhez, és hozzádörzsölte a dobozt. Mialatt emberei kirohantak, sisteregve gyulladt be a zsinór, éles lángot lövellve ki. Sleat kitartotta a magasba. – Látja? – kérdezte nevetgélve. Begyulladt!

– Látom – felelte az Angyal – maga meggyújtotta a zsinórt. – Most, hogy nem állt többé senki mögötte, nyújtani kezdte a kezét lefelé, amíg a kötél mélyen belevágott a húsába. El akarta érni a lábához erősített kést. De nem ért le odáig. Most megpróbálta ujjait annyira visszagörbíteni, hogy a karjához szíjazott kést elérje.

Sleat ledobta a begyújtott zsinórt a földre, és odament az Angyalhoz. Egészen közel hajolt hozzá, és úgy nézett az arcába.

– Maga meghal, én pedig megyek, és kiásom a gyémántokat, amelyekért hét évet adtam az életemből. Maga tudott a gyémántokról? Gondoltam. Maga túl sokat tud, kedves barátom… nagyon is tréfás a természete… – Arcul akarta ütni Simont, de az lehajtotta a fejét, és az ütés a homlokát érte. Sleat ezzel nem törődött. Odalépett a lányhoz, és két keze közé fogta az arcát. – Maga nagyon szép – jegyezte meg, és a lány mereven a gengszter szemébe nézett.

– Nem félek magától – vágta oda neki Betty.

– Kár, hogy magának is meg kell halni a többivel együtt, szépségem – mondta a törpe. – De maga is túl sokat tud. Így hát ezzel búcsúzom magától… Hirtelen lehajolt, és szájon csókolta a lányt. Roger széke recsegett alatta a tébolyult erőlködésben.

– Ronda féreg! Koszos eb, rohadt dög…

Sleat otthagyta a lányt, és átment Rogerhez. – Magától pedig, aki szintén túl sokat tud, és szintén olyan tréfáskedvű, így búcsúzom… – Szájon vágta Rogert.

Ekkor fölcsattant az Angyal hangja. – Állj, Sleat! Elvesztette a játszmát!

Sleat megfordult. Ebben a pillanatban tűnt el a kanóc izzó vége a padlóba vágott lyukon, mint egy visszahúzódó, égőszemű kukac. – Miért vesztettem volna el?

– Hat perc múlva, közvetlenül mielőtt robbanunk, megmondom.

Roger előtt az egész úgy tűnt föl, mint egy rossz álom. Arca sajgott, és el tudta képzelni, hogy mit szenvedett az Angyal, ámbár még egy szemrebbenéssel sem mutatta. Az Angyal háta mögé láthatott: gúzsolásaival vesződött, de a kést nem látta a kezében. Ujjai messze felnyúltak a bal kabátujjába, de semmi sem történt. Azután az Angyal ujjai hirtelen megálltak, kicsúsztak a kabát ujjából, és mindkét keze erőtlenül csüngött alá. Roger megértett mindent: Templar nem tudta elérni a kést!

Ezúttal a trükk csődöt mondott. Vagy a gúzsolás volt túl szoros, vagy a kés nem volt szokásos helyén… Az Angyal mosolya soha talán még nem volt ilyen elbűvölő.

– Miért vesztettem el a játszmát? – kérdezte Sleat újra.

– Szeretné tudni, ugye? – ugratta az Angyal.

Sleat arca idegesen megrándult, és elindult a földre dobott kötél felé.

– Kár a fáradságért – csendült föl megint az Angyal hangja. – Ezzel nem ér célt. Már észrevehette volna, hogy testi kínzással szemben érzéketlen vagyok.

Roger nem tudott mást elképzelni, minthogy az Angyal – mivel utolsó ütőkártyáját is elvesztette – addig akarta félrevonni a gengszter figyelmét, amíg ő is a levegőbe repül velük együtt. Úgyszólván távolról hallotta a saját hangját, ahogy elkiáltotta magát: – Betty!…

A válasz szintén, mintha nagyon távolról jött volna. – Miért nem fogja legalább a kezemet – zokogott a lány.

Roger felmordult. – Túl szorosan kötöttek meg. Nem tudok mozdulni drágám!

A lány csak néhány lépéssel odább ült. A gyújtózsinór piros pontja rég eltűnt már a lyukban, de – úgy tűnik – Sleat nem számította ki egész pontosan, és hosszabb volt a padló alatt, mint gondolta. Sleat lassan fölvette most a kötelet a földről. Az Angyal rendíthetetlenül mosolygott. Hangja olyan diadalmasan csendült fel, hogy szinte napfénnyel töltötte meg az egész szobát.

– Elkésett! Már kínozni sem érdemes, mert már nem olthatja el a kanócot. Már egy perce a padló alatt ég. Hacsak nem tépi föl a padlót, nem érheti el. Erre pedig már nincs idő. Nincs már hátra csak legfeljebb három perc.

Az Angyalban vad reménység támadt. Roger helyesen gyanított, amikor azt hitte, hogy Simon csak az időt húzza, mert magával akarja vinni Sleatet a másvilágra. De most hirtelen kivezető utat látott, egy halvány reménysugarat, amely talán…

– Még három perc – folytatta az Angyal. – És soha meg nem fogja látni a gyémántjait! Ezt megjósolom magának!

Sleat odafordult hozzá, és arca borzalmas torzképpé húzódott. – A gyémántok!…

– Én megtaláltam. Kiástam, mielőtt idejöttem. Olyan bolondnak tartott, aki ilyesmit elfelejt? Ahová én elrejtettem, ott nem találja meg élete végéig sem. Három perc alatt pedig engem nem lehet szólásra bírni… mégha meg is kísérelné…

Sleat már ott is térdelt a lyuknál a sarokban, és keze lenyúlt a padló alá, de karja nem fért át a lyukon. Körmeivel kezdte feszegetni a lyuk peremét, de hiába. Borzalmas látványt nyújtott. Ajkán hab jelent meg, szája tajtékzott.

– Kár a fáradságért – ugratta az Angyal tovább – Elkésett. Már nem éri el a kanócot. Mindjárt repülünk, és ha nem siet, maga velünk repül. De a gyémántjait nem látja meg soha!… Hacsak nem…

Sleat hirtelen abbahagyta a keresést, kihúzta kezét a lyukból, és föltérdelve nézett Templarra. – Hacsak nem? – motyogta.

Az Angyal minden idegét Sleatre összpontosította. Látta mint hatalmasodik el a gengszteren a téboly, és tudta, hogy a legkisebb hiba végzetes lehet. De ő nem hibázott. Megjátszotta utolsó lapját, élete legelképesztőbb blöffjét.

– Kivéve, ha feloldja a köteleinket és elvisz bennünket innen, két és fél percen belül.

X.

Roger egyszerre megértette az Angyal tervét, és még az Angyalról sem merte volna föltenni, hogy ilyen játszmára vállalkozzék… De még ha igen, akkor is elképzelhetetlen, hogy Sleat bedőljön egy ilyen trükknek. Ha valaki a most beállt csöndet stopperrel méri, megállapíthatta volna, hogy ötven másodpercig tartott. Roger előtt azonban úgy tűnt fel, mintha ötven perc lett volna. Agyán vad gondolatok cikáztak keresztül: – Sikerül? Senkinek sem sikerülhet, de az Angyalnak sikerülni fog. Amióta Sleat begyújtotta a kanócot, azóta veti köréje a hurkot. Sleat el fog benne bukni…

Sleat most felállt, és ismét felcsendült az ingerlő hang:

– Hét évet adott az életéből, és most megöli az egyetlen embert, aki hozzá tudta volna juttatni a gyémántjaihoz. Sokért nem adnám, ha látnám a társai arcát, amikor megtudják ezt a mulatságos történetét.

Az Angyal tele torokból kacagott, mintha ezer mérföldre lettek volna egy időzített robbanószerkezettől, amely minden pillanatban a levegőbe repíthette őket. Még két perc állt rendelkezésre. Roger most ezt gondolta: – Sikerülhetett volna, de elkésett vele. Nincs már remény… – Sleatre pillantott. A gengszter arca rángatózott, szeme tétován járt körül a szobában, tajték szivárgott a szájsarkából, és…

Sleat egy kést rántott elő zsebéből, és az Angyal székéhez ugrott!

Megőrült, hogy ennek bedőljön? A gyémántok után való vak vágy elvette az ítélőképességét, különben sohase kockáztatta volna ezt meg. Tudnia kellett, hogy ha az Angyal köteleit elvágja, nincs többé semmi kilátása, még úgy sem, hogy másik kezében pisztolyt tart. Hisz elküldte az embereit. Vagy hitt talán a lehetetlenben? Betty, Roger, és Simon tudták, hogy ez sohasem fog kiderülni.

Ekkor már az Angyal két keze szabadon volt, és jobb keze benyúlt a bal kabátujjába, mialatt Sleat elvágta jobb lábán a kötelet. Most Sleat ott térdelt az Angyal előtt, és vadul fűrészelte bicskájával Templar bal lábán a kötelet. Most már az Angyal bal lába is…

Simon hátrahúzta jobb lábát, és ismét előre lendítette. Bettynek elállt a lélegzete. Sleat tántorogva kapkodott pisztolya után, amelyet az Angyal kirúgott a kezéből. Roger mélyet lélegzett. Az Angyal már ott is volt nála, és három villámgyors nyisszantással elvágta gúzsait. Roger már talpon is volt, amikor a törpe féléjük rohant. – A tied, pajtás – kiáltotta az Angyal, mintha csak egy kellemes páros teniszpartit játszanának, és odaugrott a lány székéhez. A gúzsok lehullottak, és mikor a lány kissé megmerevedett tagokkal felállt, az Angyal karon ragadta, és kilökve az ajtón, a láp felé mutatott. – Rohanjon szívem, és néhány másodperc múlva hasaljon le a fűbe.

– De Roger…

Simon foga megvillant a sötétben. – Roger éppen most öl meg egy embert – mondta –, és ez sohase áll neki jól. Szerelme kedvéért ne nézze ezt végig. De jövünk mi is mindjárt. Egy perc múlva maga mellett leszünk.

Betty egyedül maradt.

Az Angyal visszarohant a házba, keresztülnyargalt az első szobán, és benyitott a másodikba. Az ágyon egy mozdulatlan alak feküdt. Betakarta egy pokrócba, felkapta, és kirohant vele. Roger éppen feltápászkodott.

– Ki ez?

– Sebastian bácsi! – Simon a sarokba pillantott. – Sleat meghalt?

Conway egy pillanatra eltakarta szemét a kezével. – Igen, megöltem.

Simon látta a fiúra tett hatást, és gyorsan közbevágott. – Meggondolatlanság volt! Most keresnünk kell majd a gyémántokat. No de… nem érünk rá itt siránkozni. Induljunk!

Kisiettek, és buckákon, gödrökön bukdácsoltak át. Még az Angyal is, aki pedig soha nem botlott el a legsötétebb éjszakán sem, egyszer féltérdre esett. De azonnal fölpattant. A sötétben egy árnyék emelkedett – Maguk azok? – Betty volt.

– Mi vagyunk – felelte az Angyal. Amikor egy gödörbe letette terhét, Roger nem volt mellette. – Ha szabad egy pillanatra zavarnom – mondta bocsánatkérőn az Angyal, – ajánlom, hogy feküdjetek le, takarjátok be a fejeteket, nyissátok ki a szátokat, és tömjétek be a fületeket. Ha mindezt egymás karjában is el tudjátok végezni, annál jobb, de azt hiszem…

Ebben a pillanatban a föld mintha megmozdult volna. Egy óriás, aki a föld alól elő akar törni, és közben olyat üvölt, hogy száz mennydörgésen túltesz. Az éjszakát egy percig nappali világosság töltötte be, és a fényben mintha egy óriási gomba lebegne a levegőben. Azután a gomba felhővé változott, az pedig sűrű, fekete föld-esővé.

Egy perc múlva az Angyal fölállt, és kezdte letisztogatni öltönyét. A hatás egész csinos volt – jegyezte meg. – Ha benne lettünk volna, részleteink éppen most jönnének a magasból vissza lefelé.

Mindegyikük továbbfűzte gondolatait. Elindultak, az Angyal terhét a vállán vitte, Roger karjával támogatta Bettyt. Nem sok idő múlva Simon megállt, lehajolt, és amikor újra fölegyenesedett, nem volt a vállán semmi. Megérintette Rogert. – Bocsánat, hogy újra zavarok – mondta. – De köztünk, és a kocsi közt vannak még, akiket Tealnek beígértem. Ha vártok itt egy percig, összecsomagolom őket.

Úgy tűnt el a sötétben, oly gyorsan és hangtalanul, mint egy vadászó párduc.

A négy gengszter Dysonnal együtt állt a kocsi mellett, és halkan beszélgettek. Az Angyal hangja a sötétből csapott le rájuk. Kezében Sleat pisztolyát tartotta. Simon utálta a tűzfegyvert, de hát a jelen körülmények közt…

– Jó estét – köszöntötte őket nyájasan.

A gengszter-csoport elnémult. Azután lassan megfordultak, és ott látták maguk előtt csak néhány yardnyira. Nem akartak hinni rémülettől tágra nyílt szemüknek. Az Angyal viszont angyalian mosolygott a rászáradt véren keresztül.

– Én Julius Caesar szelleme vagyok – folytatta síri hangon. – Ha pedig azonnal mind föl nem tartják a kezüket, elvarázsolom magukat kis békákká. – Közelebb lépett, úgyhogy tisztán láthatták, és a kezek lassan a levegőbe emelkedtek. Ha kételkedtek volna is abban, hogy még életben van, a kezében tartott pisztoly egészen valóság volt. Halálfélelem remegett bennük.

A mosoly most eltűnt Simon arcáról, és hangja is komoly lett. – Bűnsegédi részesek voltak súlyos kínzás bűntettében és gyilkossági kísérletben. Ezért börtönbe fognak kerülni. De ha majd kijönnek onnan… körülbelül három év múlva… emlékezzenek vissza erre az éjszakára, és meséljék el barátaiknak, hogy az Angyalt nem lehet legyőzni. És ha újra találkoznánk, odajuttatom magukat is, ahová most a vezérüket juttattam – a láp felé mutatott. – Na, de most egyenként előre… levetni a kabátot, és a nadrágszíjat. Majd az imádság tartja a nadrágjaikat. Mozgás!

Mialatt furcsának látszó parancsait végrehajtották, odahívta Rogert, és intézkedett. Mindegyik gengsztert egyenként saját nadrágszíjával kötözték meg, és a kabátujjukkal összekötözték a lábakat.

– Ma jó munkát végeztünk – mondta az Angyal, amikor végeztek. De… – a remegő lányra pillantott – mégis csak ronda munka volt.

Berakták foglyaikat a kocsiba, és Roger Torquayba vezette a kocsit, ahol a rendőrőrszobán lerakták őket, hadd várják be Teal főfelügyelő látogatását. Azután megálltak még egy orvosnál is, aki kissé rendbe hozta arcukat, s végre kikötöttek az Arany Sas szállóban. Az Angyal azonnal sört kért.

Az üzletvezetőnő még mindig fönt volt. – Mr. Conway…

– Tessék, Miss Cocker?

– Igazán szeretném végre tudni…

– Hát nem! Ha ezt a történetet ma még egyszer el kell mondanom, sírni kezdek. Elég volt a sok hülye rendőri kérdésre kimerítő választ adni.

– Én is könnyekre fakadok – vetette közbe az Angyal. – Majdnem becsuktak bennünket is. Az Isten szerelmére, adjatok végre egy kis sört!

Jó időbe telt, amíg az üzletvezetőnőt meg lehetett arról győzni, hogy az Angyal eléggé kijózanodott már ahhoz, hogy egy kis sört kaphasson.

Az első pohár után azonban felállt, és nagyot ásítva fordult barátjához.

– Roger, ha felkísérnéd Bettyt a szobájába, azután indulhatnánk is.

– Indulhatnánk?… – Roger értelmetlenül bámult Simonra.

– Igen… ez az ellenkezője annak, hogy érkezni. Van még valami, amit okvetlenül ma éjjel kell elintéznem.

– Ahogy Shaw mondatja színdarabjában Tanner John-nal – mormolta Betty.

Az Angyal hosszasan ránézett, és így szólt – Betty, édes öregem, azt hiszem, hogy maga megüti a mértéket. Úgy érzem, meg fogom engedni Rogernek, hogy a maguk közt induló szerelem kiviruljon. Ez a hat szó méltónak mutatta magát erre. Mindazok után, amiket ma éjjel átélt, még humorral tud idézni…

– De – vágott közbe Roger – csak nem akarsz ma éjjel átmenni Newtonba?

– Hát mikor? Teal holnap már itt lesz. Nappali fényben mégse áshatunk a kertben, amely bizonyára rendőri felügyelet alá kerül. Ma éjjel vagy soha! Úgy érzem megérdemeltük azokat a gyémántokat. Negyvenezer font megy jótékony célra, a tíz százalék pedig a miénk. Ez egyenként ezerkétszázötven font Dick Tremaynenek, Norman Kentnek, neked, és nekem. Ez az ára a dicsőségnek!

El kell még mondani, hogy pontosan négy óra tizenhét perckor hajnalban az Angyal ásója valami kemény tárgyhoz ütődött, és kiáltására Roger a kert másik végéből rohant oda. Zseblámpájuk fényénél vizsgálták a köveket, amikor négy óra tizenkilenc perckor egy másik zseblámpa fénye villant, és egy ismerős hang szólalt meg:

– Ilyen korán kelő lett, Mr. Templar?

Az Angyal fölemelkedett. – Azt hiszem mégis túl későn, Teal. Maga néha nagyon rosszkor tud megjelenni.

– Nem tudtam tovább várni – magyarázta Teal álmosan. – Kíváncsi voltam, mit csinálnak maguk idekint, fiacskám. Beültem hát a kocsimba és lejöttem. Menjünk a házba, és beszélgessünk.

– Jó, menjünk – mondta az Angyal a legkisebb lelkesedés nélkül.

Bementek, és Simonnak még egyszer el kellett mondania mindent töviről-hegyire. Teal figyelmesen hallgatta végig, miközben egyhangúan forgatta szájában kedvenc „édességét”. Egyetlenegyszer se szólt közbe. Csak a végén kérdezte meg.

– És mi történt Sleattel?

Simon mélyen a szemébe nézett. – Amikor közelről meglátta Rogert, a fiú szépsége úgy elragadta, hogy szívszélhűdést kapott. Sajnos, már nem volt időnk arra, hogy őt is kimentsük, és így szegény a levegőbe repült. Nem hiszem, hogy ránk lehetne valamit bizonyítani.

Teal bólintott. – Én hiszek magának. Ezer ember közül egy se tenné, de én hiszek magának. Nincs bizonyíték.

Hajnalodott. Teal fölállt. – Azt hiszem, legjobb lesz, ha átmegyünk Mr. Conway szállójába, talán lehet ott már ilyenkor kapni valami reggelit.

Később – amit az újságok nem írhattak meg – Teal az Angyal társaságában helyezte el a gyémántokat a rendőrőrszobán Exeterben, ahol az Angyal foglyait is átadta.

– Visszamegy még ma Londonba? – kérdezte Angyal Tealtől.

– Nem, csak holnap. Azért is helyeztem el itt a gyémántokat. Mert ha a szállóban tartanám őket, még kísértésbe jönne valaki. Talán igénybe vehetem még éjjelre a szobámat Mr. Conway szállójában. Meg kell vizsgálnom még néhány részletet a robbanással kapcsolatban. Remélem, nem zavarom magukat?

– El leszünk ragadtatva – mondta az Angyal.

Másnap reggel pontosan kilenckor egy rendőr állított be az exeteri rendőrőrszobára.

– Hawkins tizedes a Scotland Yardról – jelentkezett a felügyelőnél. – Teal főfelügyelő úr tegnap itt hagyott egy csomagot. Elküldött, hogy vigyem utána a gyémántokat a vasútállomásra.

– Van írásbeli parancsa?

A rendőr átadta az iratot, a felügyelő megvizsgálta, azután felkelt, és kiadta a csomagot. – Jó lesz, ha vigyáz rá – intette a rendőrt. – Állítólag ötvenezer fontot ér.

Másnap reggel Simon Templar a reggelinél ült, amikor Teal főfelügyelő beállított.

– Parancsol tojást? – kérdezte az Angyal vendégszeretőn. – Reggelizzék velünk. Orace, hozzon a főfelügyelő úrnak két tojást pohárban.

Teal belesüppedt egy karosszékbe. – Inkább gyémántokat szeretnék – mondta, és friss rágógumit vett a szájába.

– Sajnálom – felelte az Angyal – de Hatton Garden még mindig ott van, ahol volt, és a Brook Streeten nincs titkos kereskedelem. Úgy látszik, eltévesztette az autóbuszt.

– Barátja, Mr. Conway…

– Elutazott. Valami találkája van egy lánnyal. Tudja, milyenek ezek a fiatalemberek. De ha akad valami üzenete számára, átvehetem…

– Maguk ketten állítólag péntek éjjel feljöttek Londonba. Igaz?

Simon fölhúzta a szemöldökét. – Miért ne volna igaz?

– Tud erről valaki magukon kívül?

Az Angyal hátratámaszkodott székében, és titokzatosan beszélni kezdett: – Tegnap reggel nyolc órakor együtt reggeliztünk itt a társaságunkkal. Ez olyan szertartás, amelyet Sir Richard Arkwright halálozási napjának minden negyedik évfordulóján betartunk. Reggeli után kimegyünk szalmakalapban meg futballcipőben, és a Hyde Park halastavában papírhajócskákat úsztatunk. Ez is hozzátartozik a szertartáshoz. A reggelin részt vettek: Mr. Conway, és Miss Aldo, akik most nincsenek jelen, továbbá a jelenlévők, név szerint: Miss Patricia Holm, és Mr. Richard Tremayne. Orace szolgált fel tegnap is. Kérdezze meg őket, igaz-e, amit mondok.

– Látom – mondta Teal olyan hangon, mint aki nem lát semmit.

– Így hát nem lehettünk kilenc órakor reggel Exeterben, amikor is… egy titokzatos személy hamis írásbeli paranccsal elvitt egy értékcsomagot a rendőrségről.

– Honnan tud maga erről?

– Miről?

– A rendőrről, aki elvitte a gyémántokat.

– Szóltam én egy szót… rendőrről vagy gyémántokról? – kérdezte sértődve az Angyal. – Mondd, Pat?… Dicky?… Mondja, Orace?…

Mindhárman tagadón rázták a fejüket.

– Látja – folytatta az Angyal – úgy látszik maga álmodik, Teal.

Teal meghajtotta fejét. – Ez az, amit hivatalosan alibinek neveznek.

– Felejtsük el, Teal – ajánlotta az Angyal.

Teal rendíthetetlenül rágta a gumit, hosszan bólogatott, és azután – mielőtt aludni látszott volna, – így szólt: – Milyen idők… milyen idők!…

A törvényen kívül álló hölgy

I.

Hogy valakinek, aki a törvény megszegésével foglalkozik, még közben egy rendőrfelügyelővel is harcban kelljen állnia, ez valóban kalandos vállalkozás. De Simon Templar rendkívül szórakoztatónak találta. Claud Eustace Teal főfelügyelő, az Új Scotland Yard bűnügyi nyomozócsoportjának vezetője, a nagy detektív, aki termetre is majdnem olyan nagy volt, mint a hírneve, meglepően újnak találta az ilyesmit.

Tealnek az volt a híre, hogy övé a legjobb emlékezőtehetség az egész Yardon. Némi túlzással azt állították róla, hogy ha az irattár teljesen leégne, Teal személyesen megírná emlékezetből az összes priuszokat, a bűnözők módszereit, szokásait, és különös ismertetőjeleit sem felejtve ki. Sőt, mindegyikhez hozzátenné még az emlékezetből megrajzolt ujjlenyomatot is. Annyi biztos, hogy emlékezőtehetsége meglepő volt.

Különösen jól emlékezett egy titokzatos rendőrre, akit egy ötletes újságíró „repülő rendőr” névvel látott el. Ez a regényes bűnöző azáltal, hogy egy dinamitrobbanás révén fölszállt az égbe – vagy talán a pokolba, – megfosztotta Tealt egy gyönyörűségtől: nem adhatott át főnökeinek ötvenezer font értékű gyémántot, amelyet hét éven át elveszettnek hittek. De Teal arra is emlékezett, hogy a repülő rendőr kevéssel a robbanás után „újjászületett” és joggal gyanította, hogy Simon Templar keze benne volt a furcsa tréfa megismétlésében. Ezért igyekezett az Angyal titokzatos terveit minden úton-módon zavarni, és meggátolni, amiben egy csomó keménykalapos úriember volt segítségére. Ezek a Brook Streeten egymást váltva éjjel-nappal fel-alá sétáltak, mint egy skót törzs tagjai, – a törzsfő egy hatpennyst veszített el, amelyet meg kell keresni.

Egy nap azután Simon Templar megunta az örökké változatlan, komor látványt, és miután más dolga nem volt, felkapott egy erős botot, és kitört az ostromlott várból: egyszerűen kilépett a kapun, és elindult sétálni, miközben oly titokzatosnak, és bűnözésre késznek látszott, ahogy csak képes volt rá. Nyugati irányban keresztülment egész Londonon, a Putney-hídon át keresztezte a Temzét, és maga mögött hagyta Kingstont. Ekkor, délnyugatnak fordult, érintette Eshert meg Cobham-et, és hogy élvezze a sétát, egyre gyorsuló irammal haladt előre. Végre anélkül, hogy egyszer is megpihent volna, Ripleybe érkezett, és miután hat óra körül járt az idő, beült egy vendéglőbe, s a huszonhárom mérföldes gyaloglás után fölhajtott két megérdemelt korsó sört, és utána elszívott két cigarettát. A délután meleg volt. De a sörtől, és a cigarettától Simon friss erőre kapott, és újra neki akart vágni a sétának.

Amikor kilépett a vendéglőből, egy férfit látott, akin keménykalap volt, – melynek a karimája alig árnyékolta be vörös képét. A férfi olyan benyomást tett Simonra, mintha azonnal el akarna olvadni óriási zsebkendőjében, amellyel arcát törölgette. Simon úgy közeledett hozzá, mint egy régi jó baráthoz.

– Indulhatunk tovább? – kérdezte. – Én most Guiltfordba megyek. Onnan Winchester felé folytatom utamat, és ott is szándékozom vacsorázni. Aludni Southamptonban akarok. Holnap reggel hat óra harminckor továbbindulok Liverpoolba Land's Enden keresztül. Útközben Manchester közelében meg akarok gyilkolni egy gázszerelőt, akinek hamis orra van. Ha azután követni akar, szaladhat John o'Groats-ba…

A további beszélgetés egyoldalú volt, és olyan nyelvezetben folyt le, amely még egy New York-i rakodómunkást is pirulásra késztetett volna. Simon sértődött arckifejezéssel indult útjára. Egy mérföld után lassított, és megelégedéssel állapította meg, hogy a „Vörös képű” nem követi tovább. Nemsokára egy kék sportautó suhant el mellette, és néhány yarddal előtte megállt. Amikor Simon melléje ért, egy lány hajolt ki az ablakon, és mosolyogva üdvözölte.

– Halló, édes Pat – mondta a férfi. – Menjünk valahová vacsorázni. – Beszállt a kocsiba, és Patricia Holm indított.

– Milyen árfolyama van a keménykalapnak? – kérdezte a lány.

– Bessz – mormolta az Angyal. – A detektívek már nem a régiek. Ne is beszéljünk róla. Miért vagy olyan gyönyörű ma?

A lány elbűvölően mosolygott rá. – Talán mert úgy érzem, hogy még mindig szerelmes vagyok beléd… egy teljes év után. És te is szeretsz még engem. Ez az összeállítás elég ok arra, hogy akárki szép legyen tőle.

Késő éjjel értek vissza Londonba. A Brook-Street-i lakásban Roger Conway, és Dicky Tremayne az Angyal sörét itták.

– Volt a te számodra is – jegyezte meg Roger – de megittuk, mert féltünk, hogy lelohad a hab rajta.

– Megható ez a gondoskodás – mondta az Angyal, szó nélkül elvéve Conway söröspoharát, és leült egy karosszékbe. – Egészségetekre – jegyezte meg. – Hogy tetszett nektek az angol vidék ma délután?

– Én észak felé indultam el, – mondta Roger. – Az én bárányom St. Alban's-nál kidőlt, és Dick egy mérfölddel később fölvett a kocsijára. Huszonegy mérföldet tettem meg öt és fél óra alatt. Kopómat azbeszthordágyon vitték kórházba, és amikor brandyvel akarták magához téríteni, lángra lobbant. Fogunk még erről hallani.

Mindazonáltal másnap reggel Orace, amikor bevitte a reggelit, jelentette, hogy új csapat keménykalap érkezett a Brook Streetre. Az Angyalnak új ötleteket kellett kitalálnia, hogy túljárjon éber őrködésükön.

A következő két hét alatt az Angyal kilencezer fontot küldött jótékony célra, és Teal főfelügyelő ebből azonnal tudta, hogy az Angyalnak ehhez valakit „rá kellett beszélnie”, hogy egy tízezer fontra szóló csekket írjon. De alantasai erről nem tudtak kinyomozni semmit. Simon Templar nem tett semmi igazolhatóan tilosat, és nem érintkezett egyetlen „gyanús elemmel” sem.

– Még annyit sem értek mint egy háromnapos fejfájás – mondta Teal dühösen. – Ne figyeljétek tovább azt a házat. Nyilván csak időpocsékolás… nem mintha az osztályon különösképpen hiányoznátok.

Mindennek a tetejében néhány nappal később Tealnek furcsa élménye volt. Egy kokaincsempészt csípett el abban a pillanatban, amikor az illető Doverben partra szállt. „Bizalmas értesülés” alapján dolgozott, és személyesen kísérte foglyát a londoni vonaton, egyedül ülve egy fenntartott vasúti fülkében. Fogalma sem volt róla, hogy Simon Templar ugyanazon a vonaton utazik, míg az – tizenöt perccel előbb, hogy a Victoria állomásra értek – barátságos köszöntéssel be nem lépett a fülkébe.

– Tud olvasni? – kérdezte Teal.

– Fáj a szemem – felelt az Angyal.

Teal az ablakra ragasztott vörös cédulára mutatott. F-O-G-L-A-L-T-betűzte Teal. – Ismeri ezt a szót?

– Nem – felelte az Angyal, és leült, miközben kíváncsi tekintetet vetett Teal foglyára. Elővette arany cigarettatárcáját. – Bocsánatot kell kérnem magától, amiért a múltkor halálra gyalogoltattam egyik emberét – jegyezte meg. – Azt hiszem ugyan, hogy maga ezt így akarta, de amilyen érzékeny, sohasem lehet magánál tudni… csókolózzunk össze, és legyünk jó barátok.

– Nem – felelte Teal.

– Parancsol egy cigarettát?

– Nem szívok cigarettát.

– Hát akkor egy szivart?

Teal rosszkedvűen fordult el. – Ismerem a tréfát – jegyezte meg. – Ez a szivar robban vagy kormot fújtat az ember arcába, ha meggyújtják.

Simon átnyújtotta a szivart. Kiváló minőség volt, úgyhogy Teal szórakozottan leharapta a végét, és rágyújtott. – Lehet, hogy ezúttal túloztam – ismerte el pöfékelve. – De maga mindig olyan kihívó. Egy nap még horogra akad. Látja ezt a szép fiút? – szivarjával foglya felé bökött, és az Angyal bólintott. – Majdnem egy éve vagyok már a nyomában, és bizonyára sokszor röhögött rajtam, amikor túljárt az eszemen. Most rajtam a nevetés sora. Maga is így fog járni egyszer. Én ráérek. Egy nap túl fog lőni a célon, elkövet valami hibát, és…

– Ismerem ezt a pasast – jegyezte meg az Angyal, és hideg tekintettel nézett a gengszterre. – Zsaroló, és kábítószer-kereskedő. Neve Cyril Farrast, és harminckét éves. Egyszer volt büntetve.

Teal csodálkozott, de ezt csak azon lehetett látni, hogy még jobban lehunyta szemét. Ha valami érdekelte, mindig úgy tett, mintha nagyon unatkoznék.

– Mindezt én is tudom – jegyezte meg. – De honnan tudja maga?

– És is nyomában voltam – jegyezte meg az Angyal egyszerűen, és a gengszter rábámult. – Még most is szeretném a kezem közé kapni. Nem a kábítószerüzlet miatt… látom, maga ezért vette gondozásba… de egy lány miatt, aki Yorkshireben élt. Ezer ilyen történet esik meg, de ez az egy tudomásomra jutott. Rá fog ismerni a nevére a derék fiú… de tudja ő, hogy én ki vagyok?

– Mindjárt bemutatom magukat egymásnak – jegyezte meg Teal, és foglyához fordult – Cyril, ez itt Mr. Simon Templar. Már hallott róla… általában az Angyal néven ismerik.

A gengszter rémülten húzódott távolabb, és Simon udvariasan vigyorgott.

– Ne higgyen neki – húzta a szavakat. – Ez csak egyike Teal szokásos kellemetlen, és vádaskodó ötleteinek. De ha az Angyal lennék, akkor kérdőre vonnám magát, Cyril Farrast, Elsa Gordon miatt, aki tizenegy nappal ezelőtt öngyilkossá lett. Meg kellene ezért ölnöm magát, de Teal megkért, hogy legyek jó fiú. Így hát ehelyett…

Farrastnak még az ajka is elsápadt. Szája mozgott, de hang nem jött ki rajta. Azután hirtelen felsikoltott: – Hazugság! Nem nyúlhat hozzám… Teal leintette, és az Angyalhoz fordult:

– Templar, ha azt hiszi, hogy valami bolondságot csinálhat…

– Biztos vagyok benne. – Simon órájára nézett. – Ennek a szivarnak például most kell kezdeni a hatását. Nem robban, nem fúj kormot, sokkal jobb tréfa van benne…

Teal a kezében lévő szivarra bámult. A szokásosnál sokkal álmosabbnak érezte magát, és mintha a feje is fájt volna. Hirtelen minden erejét összeszedve, kidobta a szivart az ablakon, és keze a hátsó zsebe felé kapott, azután lehunyt szemmel oldalt bukott a párnázott ülésre.

Ezen az éjszakán legalább egy tucat elfogatási parancsot bocsátottak ki Simon Templar, és barátai ellen. De a Brook Street-i lakás zárva volt, és a házmester igazolta, hogy a tulajdonos már egy hete ismeretlen helyen tartózkodik. A sajtót persze nem értesítették, mert Tealnek is megvolt a maga önérzete.

Három nappal később egy nagy láda érkezett Teal főfelügyelő címére az Új Scotland Yardra a következő felirattal: „Törékeny, óvatosan kezelendő, nem fordítandó fel.” Amikor közelebbről megvizsgálták, hangos tikk-takkolás hallatszott a ládából, és a robbanó-szakértők sötét éjszaka nyitották ki a ládát a Hyde Park közepén. Egy nagy ébresztőórát találtak benne, és Cyril Farrastot. Utóbbinak keze-lába össze volt kötve, szája felpeckelve. Meztelen háta borzasztó korbácsolás nyomait mutatta. Ezenkívül a ládában még egy cédulát találtak az Angyal ismert rajzával. A cédula hozzá volt tűzve egy dobozhoz, amelyben – selyempapírba csomagolva – egy szivar volt.

Amikor Teal ezután a felfedezés után éjjel hazaérkezett, ott találta ajtaja előtt a lépcsőn ülve, és türelmesen várakozva Simon Templart.

– Megkaptam a szivart – mondta Teal bőszen.

– Szívja el – felelte az Angyal. – Ezúttal nincs semmi baja. Ha tetszik a márka, akkor elküldöm, ami még otthon van belőle.

– Jöjjön be – hívta Teal, és bevezette az Angyalt lakásába. Teal szivarra gyújtott, az Angyal pedig cigarettára.

– Elfogatási parancsom van maga ellen – kezdte Teal.

– Nincs rá semmi szükség – felelte Simon. – Visszaküldtem a foglyát.

– Megkorbácsolta.

– Ezért csak ő tehet vádat ellenem. Ő pedig nem fog.

– Ha valamit ellop, és visszaküldi, ez még nem menti fel magát a büntetés alól… ha a törvény betűjéhez ragaszkodunk.

– De maga nem fog – mosolygott az Angyal a szivarozó Tealra nézve. – Őszintén, hisz most egymás közt vagyunk, érdemes lenne? Az újságok előtt maga ezt a magánügyet bölcsen eltitkolta. De ha vád alá helyeztet engem, akkor már nem fognak az újságok hallgatni. Egész Anglia azon a történeten fog nevetni, hogy a nagy Claud Eustace Tealt hogyan altatta el a jó öreg, meginjekciózott szivar. Őszintén… nem okosabb elfeledni az egészet?

Teal összeráncolt homlokkal nézett a szemben ülő mosolygó fiatalemberre. Első találkozásuk óta Teal felismerte az Angyal ritka szellemi és testi fölényét. Nem tudta volna megmondani, hogy ez miben nyilvánult meg, csak egyszerűen megvolt. Simon Templar messze felül állt az átlagon, és Teal ezt irigység nélkül elismerte.

– Komolyan, Templar – szólalt meg Teal, – nem látja, hogy milyen kellemetlenséget okozott nekem? Elrabolta tőlem Farrastot, és megkorbácsolta… azon kívül ő végighallgatta, hogy maga hogyan beszélt velem a vonaton. Ha eszébe jut, még kikotyogja az egészet a bíróság előtt, és ránk fogja hogy összejátszottunk. Ez borzasztó botrányt keltene.

– Farrast néma – felelte Simon. – Ezt megígérem magának. Tudniillik megígértem neki, hogy ha egyetlen szót is kotyog arról, ami történt, rátalálok, és megölöm. És ő ezt el is hiszi. Látja, gondoltam magára is.

Teal gyorsan átgondolta az egészet, és bólintott.

– Megint nyert – jegyezte meg, – remélem, vissza tudom vonatni az elfogatóparancsot, miután foglyomat visszaküldte. De legközelebb…

– Sohasem ismétlem meg önmagamat – jegyezte meg az Angyal. – Ezért nem fog soha elcsípni. Mindenesetre köszönöm. – Vette a kalapját, de az ajtóból még egyszer visszafordult. – Most jut eszembe… mondja csak, az a gyémánt-ügy kellemetlenséget okozott magának a főnökeinél?

– Ezt nem tagadhatom.

Az Angyal felpillantott az égre. – Szeretném azt is rendbe hozni, – folytatta. – Van itt egy orgazda aki Notting Hillben lakik, neve Albert Handers. A legtöbb nagy üzlet áruja keresztülmegy a kezén, és tudom, hogy maga már régen szeretné elcsípni.

Teal közbevágott: – Hogy az ördögbe…

– Sose törődjön azzal. Ha igazán meg akarja főzni a főnökeit, lesse meg Handerst holnap reggel a croydoni repülőtéren, mert át akar repülni Amszterdamba, hogy értékesítse az Asheton-rablás áruját. A gyémántok bőröndjének fogantyújába vannak beledolgozva. Csodálkozom, hogy ez magának soha nem jutott még eszébe, ha átkutatták a poggyászát. Jóéjszakát, édes öregem.

Mielőtt a kövér detektív magához tért volna, már el is tűnt. Ezen az éjszakán az Angyal ismét a Brook Street-i lakásában aludt. Az értesülés, melyet az Angyal Tealnek adott, Dicky Tremaynetől származott, aki szintén bandája tagjai közé tartozott. Tremaynenek egy évi előkészítő munkájába került, amíg idáig jutott. Az itt következő történet tehát Dicky Tremayne története.

II.

Dicky Tremayne egy éjjel későn lépett be az Angyal lakásába, miután – mint Roger Conwaynak is – kulcsa volt ehhez a lakáshoz. Az Angyal már lefeküdni készült.

– Angyal, úgy érzem, hogy szerelmes leszek – köszöntött a házigazdára Tremayne.

Az Angyal ég felé fordította tekintetét, és így tiltakozott: – Már megint?

– „Megint”, ez aljas rágalom… de te mindig ilyen vagy. Hát valamit csak kell csinálni egy férfinak.

– Azt hittem, – felelt Simon – hogy csak Archie Sherridannál érhet ilyen csalódás. Amióta megházasodott, és te egyedül átmentél Párizsba…

– Tudom – vágott közbe Dicky. – De nem tehetek róla. Azt hiszem, ezúttal komoly a dolog.

Simon kezében megállt a cigaretta, és a gyufa, – ránézett barátjára. Az Angyalok közül Norman Kent volt a legjobb képű. Archie Sherridan volt a legfelelőtlenebb, Roger Conway a legcsinosabb, de Dicky… Dicky Tremayne sötéthajú volt, és csinos, mint egy olasz gróf; amellett szemében a kontinens csiszolt intelligenciája égett. Az a típus volt, akit romantikus lányok szívdöglesztőnek neveznek, és mégis romlatlan volt. Amellett bátor, és elragadó. Az Angyal nagyon kedvelte Dickyt.

– Nem tudom, ki az áldozat, fiam? – kérdezte.

– Tremayne az ablakhoz ment, és kibámult rajta. – Anusia Marova grófnő címen bérli házát a Park Lanen – kezdte. – Ezen a néven tartja jachtját is. De tulajdonképpen Bostonban született – az Egyesült Államokban – huszonhárom évvel ezelőtt, és szülei Audrey Perowne néven hívták. Azóta egy csomó neve volt, de az amszterdami rendőrség „becsületes Audrey” néven tartja nyílván. Tudod, kire gondolok.

– És te…

– Azt hiszem, tudod, mit tettem. Párizsban időm legnagyobb részét azzal töltöttem, hogy Hilloran közelébe kerüljek, aki az Egyesült Államokban őnagysága segítőtársa volt. Azt reméltük, hogy így előbb-utóbb horogra kerülnek mind a ketten. Most ismét együtt vannak, és én itt Londonban elismert, teljes értékű tagja vagyok a bandájuknak. Minden rendben van, csak azt nem tudom, hogy miért vesződünk velük olyan régóta.

Simon vállat vont. – Hilloran neve elég bűnt takar, és a nő is egyre több pénzhez jut…

– Miért hívják „becsületes” Audreynak?

– Mert soha nem nyúl kábítószerekhez, nem is kereskedik velük, ami női gengsztereknél rendkívüli. Ezenkívül azonban majdnem minden műfajban dolgozott már…

Dicky tehetetlenül bólintott. – Ezt tudom, öregem – mondta. – Most még azt is meg fogod nekem magyarázni, hogy Audrey és Hilloran csak egy gengszterpár, akik már annyi mindent követtek el, hogy hidegre kell őket tennünk. Dehát ez nem egészen olyan, mint hogyha férfiakról lenne szó…

– Én emlékszem egy nőre, akit te meg akartál ölni – jegyezte meg az Angyal. – Azt hiszem, meg is tetted volna, ha nem halt volna meg magától.

– Az egy…

– Csönd. De mindenesetre ugyanúgy bántál volna el vele, mint egy férfi-gengszterrel, aki hasonló ügybe keveredik.

– Az az ügy semmiben sem hasonlít Audrey Perowne ügyeihez.

– Mindjárt be fogod bizonyítani – jegyezte meg az Angyal – hogy őnagysága alig nagyobb gengszter mint például mi. Bűnlajstroma elég hosszú ugyan, de a férfiak, akiket kirabolt, könnyen tudták nélkülözni a kérdéses összegeket.

– Hát nem így van?

– Egyszer volt, hol nem volt – folytatta az Angyal – élt egyszer egy gazdag ember, akit John L. Morganheimnek hívtak. Titokzatos módon halt meg Palm Beachben, és Audrey Perowne… izé… a társaságában nyaralt akkor. Érted? A dolgot természetesen eltussolták. A férfi családja nem akart botrányt. De mégis…

Tremayne elsápadt. – Nem ismerjük az egész történetet – vágott közbe.

– Valóban nem – ismerte el az Angyal. – Csak néhány tényt ismerünk. Ezek talán még nem tökéletesen meggyőzők. De ezek a tények fönnállnak mindaddig, amíg nem tudunk az ügyről többet. – Fölkelt, és Dick vállára tette a kezét. – Beszéljünk egymással őszintén, Dicky – ajánlotta. – Úgy érzed, hogy nem tudsz megfelelni további feladatodnak?

Tremayne kitárta a karját – Félek, túlmegy az erőmön. Nem vagyok többé biztos.

– Hát próbáljunk tisztázni egyet-mást – ajánlotta az Angyal. – Tulajdonképpen nem értem, hogy miért ne dolgozhatnál nyugodtan tovább. Farrast megkorbácsolása ellen nem lehet kifogásod. Handers kiszolgáltatása ellen szintén nem. És mit törődsz azzal, ha Hillorant is kikészítjük? A lányról pedig majd határozunk később, ha már biztosak leszünk abban, hogy mit követett el. Addig nincs megkötve a kezed, nyugodtan flörtölhetsz őnagyságával.

Tremayne ránézett az Angyalra. – Ebben van valami.

– Persze, hogy van benne valami! – kiáltotta az Angyal. – Mások is vannak abban a bandában, mint az a lány. Mi a többit akarjuk elcsípni. És miért ne csípnénk el azokat?

Dick lassan bólintott. – Tudtam, hogy meg fogunk egyezni, de szükségesnek tartottam, hogy őszintén közöljek veled mindent…

Simon megveregette a fiú hátát. – Nagy kamasz vagy – mondta. – Mi volna, ha innánk egy pohár sört?

Töltöttek maguknak, és nem beszéltek többé erről az ügyről. Az Angyallal mindent meg lehetett vitatni, és simán el lehetett intézni. Roger Conway-el talán egész éjjel vitatkoztak volna az ügyön; – csak azért, mert Roger és az Angyal szerettek vitatkozni. Dicky ritkán lépett ki a tartózkodó viselkedéséből hogy hosszan beszéljen valamiről. Az Angyal értette, és tiszteletben tartotta szokását. Dick is megértő volt, hát nyugodtan áttérhettek az üzleti kérdésekről a sörre!

Miután megitta sörét, és cigarettára gyújtott, Dicky összegezett: – Mi tehát huszonkilencedikén indulunk.

Simon a falinaptárra nézett. – Három nap – mormolta. – És a milliárdosok társasága?

– Együtt van. – Dicky vigyorgott. – Angyal, nem szabad, hogy elgáncsold ezt a lányt. Heten lesznek a feleségeikkel. Egy éve dolgozik rajta, hogy jó barátságba kerüljön velük. Sir Esdras Levy… George Ulrig… Matthew Sankin… – Még négy másik nevet sorolt fel, akik szintén a világ leggazdagabb emberei közé tartoztak. – Óriási ötlet!

– Nem is tartom olyan óriási ötletnek – mondta az Angyal. – Hét pöffeszkedő pénzeszsák, az ékszerkirakatokra emlékeztető nejeikkel egy motoros-jachton, ahová mindenüket magukkal viszik, hogy a különböző kikötőkben és fürdőhelyeken flancolhassanak. A jacht személyzete pedig a bandához tartozik…

– …és vezetőjük J. Hilloran!

– A világ csak akkor fogja megtudni, hogy mi történt, ha az a jacht már messze jár, és utasait föllelik ott, ahol partra teszitek őket. Öregem… én ezt ócska dolognak tartom.

– Holnapután indulunk – felelte Dicky – külön vonaton, hogy idejében a jachton legyünk a Marseille-i kikötőben.

– Te milyen minőségben mész?

– Mint őnagysága titkára. De hogyan mész te?

– Még nem határoztam. Roger szabadságon van… azt hiszem, már nagyon ráfért. Norman és Pat még mindig valahol a Földközi-tengeren cirkálnak. Egyedül fogok ebben az ügyben kívülről dolgozni, míg belül te leszel…, és ez a lényegesebb hely.

– Nem hiszem, hogy még találkozhatunk az elutazásom előtt.

– Akkor beszéljük meg a szükséges részleteket most. Én is ott leszek valahol a tengeren. Ha van valami közölni valód, adj a kabinod ablakából Morse-jeleket a zseblámpáddal – éjfélkor vagy hajnali három órakor. Ebben az időben figyelni fogok. Ha…

Még két óráig tárgyaltak.

– Végre Tremayne fölállt. – Az első nagyobb feladat, amit rám bízol. Szeretném jól elvégezni. Kívánj szerencsét, Angyal!

Simon kezet nyújtott. – Biztosan jól fogod csinálni, Dicky. Minden jót, fiam. Ami pedig azt a lányt illeti…

– Igen, a lányt… – Dicky elmosolyodott. – Jó éjt, öregem.

Mosolyogva rázták meg egymás kezét. Dick, úgy ahogy jött, a tűzlétrán távozott, mert az Angyal barátai ezekben a napokban ajánlatosnak tartották a legnagyobb fokú óvatosságot. Az Angyal még elszívott egy cigarettát és azután lefeküdt.

Dicky Tremayne azonban nem ment haza. Megkerülte a házat, beült a kapu közelében várakozó autójába, és elhajtott a Park Lane-ra. A ház, amely előtt megállt, egy ablakot kivéve, sötét volt. Tremayne tétovázás nélkül nyitotta ki saját kulcsával a kaput, és belépett. A szobát, amelyből előbb világosságot látott kiszűrődni, és amely az első emeleten volt, Anusia Marova grófnő dolgozószobának használta. Hálószobája közvetlenül ebből nyílt: Dicky kopogott, és belépett.

– Helló, Audrey! – köszöntötte a nőt.

– Érezze magát itthon – válaszolt a ház úrnője anélkül, hogy felpillantott volna. Pompás kék selyem pongyola és brokátpapucs volt rajta. Egy asztalnál ült, és írt. Az állólámpa aranyfényben csillogtatta meg haját.

Egy másik asztalon csiszolt kancsóban ital állt, mellette szódásüveg, poharak, cigaretta. Dicky töltött magának, és rágyújtott. Úgy helyezkedett el, hogy láthassa Audreyt, akit az újságok társasági rovatai az idény legszebb háziasszonyának neveztek. Ez még nem jelentett volna sokat, mert a divatos szalonok úrnői mindig gyönyörűek ezek szerint a rovatok szerint, de most annyi igazság mindenesetre volt benne, hogy a „grófnő” nagyon szép volt. Szürkéskék szeme, elragadó kis szája, selymes haja, és patyolat bőre volt. Ezt a bőrt nem kellett festeni. Amellett Audrey magas volt, és hajlékony, fogsora pedig – ha mosolygott – igazgyöngyre emlékeztetett. Dick le nem vette róla a szemét.

A nő átnézte, amit írt, összehajtotta, és borítékba tette. A borítékot megcímezte, azután hátrafordult. – No mi újság?

– Csak erre jártam… gondoltam… benézek. Láttam a világosságot, így hát tudtam, hogy még ébren van.

– Jól esett a golf?

A golf volt Dicky alibije. Időről-időre azt mondta, hogy délután golfozni megy Sunningdale-be. Rendszerint későn került elő, és azt mondta, hogy még kártyázott utána a klubban. Ilyenkor találkozott az Angyallal. Dicky most biztosította Audreyt, hogy remek volt a játék.

– Kérek egy cigarettát – szólt oda őnagysága. – Gyufát is… köszönöm… Mi a baja, Dicky? Vagy nem kellett volna ezt megkérdeznem?

Dick hamutartót is adott, s aztán visszaült a helyére. – Akasszanak föl, ha tudom!… túl sokat éjszakázom talán. Fáradt vagyok.

– Hilloran csak az előbb ment el – felelt a nő, látszólag minden összefüggés nélkül. – Visszavettem a kapukulcsát. Ezentúl maga lesz az egyetlen férfi, aki kénye-kedve szerint járhat itt ki és be. Nem akarna egészen itt lakni?

Dicky meglepődve vont vállat. – Hiszen két nap múlva utazunk. Eszembe sem jutott…

– Annál inkább eszébe jutott Hillorannak, annak ellenére, hogy két nap múlva utazunk. Maga viszont egy rossz kis lakásban lakik Bayswaterben, míg itt egy tucat szoba áll üresen. De látja, ezért szeretem magát, Dicky. Ezért is hagyom meg a kulcsát. Örülök, hogy ma éjjel még idenézett.

– Miért, ha szabad kérdeznem?

A lány lenézett karcsú bokájára. – Most rajtam a sor, hogy kérdezzek. Miért gengszter maga, Dicky Tremayne?

Hirtelen fölvetette a szemét, és tekintetük összekapcsolódott.

Dicky már régóta várt erre a kérdésre, és félt tőle, habár a választ már régen előkészítette. Hilloran kérdőre vonta egyszer, de amilyen éles eszű volt különben, ebben az esetben könnyen hagyta magát leszerelni. A lánnyal már nem lehetett ilyen könnyen végezni. Eddig sohasem érintette ezt a kérdést, és Dicky már-már hinni kezdte, hogy Hilloran kérdései kimerítették ezt a tárgyat. Úgy vélte, hogy a lány beérte azzal az értesüléssel, amelyet Hilloran révén kapott. De ez most tévedésnek bizonyult.

Dicky egy tétova kézmozdulatot tett. – Azt hittem, tudja – mondta. – Némi nehézségek a rendőrséggel… a csempészüzletben… választanom kellett: vagy kenem őket, vagy harcba szállok. Az utóbbit választottam. Mindent egybevéve, kifizetődött.

– Hogy hívják magát? – kérdezte a nő hirtelen.

A férfi felhúzta szemöldökét. – Dicky Tremayne…

– Jó, jó. De a valódi neve mi?

– Dick, ez elég valódi…

– És a másik?

– Kell ezt firtatnunk?

A lány le nem vette róla a szemét. Dicky elnézett, de Audrey ellentmondást nem tűrő hangon parancsolta vissza tekintetét.

– Nézzen a szemembe… látni akarom, mi van magában.

Egy szinte elviselhetetlenül hosszú percig mérkőzött a barna, és a szürke szem tekintete. Dicky érezte, hogy ereiben egyre gyorsabban lüktet a vér, de a kezében tartott cigarettából fölfelé szálló füst meg se rebbent.

Egyszerre csak Dicky legnagyobb meglepetésére a lány elmosolyodott.

– Tréfálni takar velem? – kérdezte Dicky egyenesen.

Audrey megrázta fejét. – Csak nyugodt akartam lenni, hogy megbízhatom magában. Látja, Dicky, aggódom.

– Miért?

– Áruló van köztünk! Valaki kiad bennünket. Eddig a pillanatig kész voltam azt hinni, hogy maga az.

III.

Tremayne úgy ült ott, mint egy szobor; gépiesen ütögette le a hamut cigarettájáról. A lány minden szava éles késként járta át lelkét, de még csak a szempillája sem rebbent meg ennek jeléül. Egész nyugodtan mondta most:

– Ezért senki sem hibáztathatja magát.

– Látja – folytatta a nő, – Hillorant könnyű becsapni. Annak ellenére, hogy okosabb mint a legtöbben, bármikor túl lehet járni az eszén. Már én gyanakodóbb vagyok… maga pedig nagyon is titokzatos. Becsületes múltjáról nem mond el semmit. Ez még csak érthető. De a becstelen múltját is elhallgatja, és ez már rendkívüli. Ha így nézzük a dolgokat, kisül, hogy egyedül a szavára kell elhinnünk azt, hogy valóban gengszter.

Dicky fejét rázta. – Rosszul fogja fel a dolgokat. Ha spicli lennék, aki azért furakodott be a bandájukba, hogy azután a rendőrség kezére adja, lett volna annyi eszem, hogy a Scotland Yardtól egy meggyőző bűnlajstromot, és előzetes büntetés-sorozatot szerezzek magamnak. Még a sajtót is bele tudtam volna vonni, hogy meggyőzőbb legyen. Arról nem is beszélve, hogy így már hetekkel ezelőtt ártalmatlanná tehettük volna a maguk bandáját.

Audrey egy széket húzott a férfi közelébe, és egészen melléje ült. Természetes mozdulattal, amely azonban mégis meglepő volt tőle, rátette kezét a férfi karjára.

– Tudom, Dicky – szólt. – Megmondom, hogy most már bízom magában. Nincs erre értelmes okom, de az ösztönöm súgja, hogy maga nem spicli. Viszont meg kell mondanom, ha nem úgy határoztam volna, hogy megbízhatom magában, félnék magától.

– Olyan ijesztő vagyok?

– Az volt.

– Ez nyílt beszéd, Audrey – mondta Dicky szinte nyersen. – Az ember valahogy magánál sohasem vár gyöngeséget vagy félelmet. De térjünk a tárgyra. Miből gondolja, hogy áruló van köztünk?

– Handers miatt. Látta, hogyan fogták el tegnap reggel?

Dicky bólintott.

– Ez nem volt véletlen. Esküszöm, hogy Tealnek a bőröndfogantyú ötlete sohasem jutott volna eszébe, azonkívül pedig az iratokból kiderült, hogy „bizalmas értesülés alapján” dolgozik. Hiszen tudja, hogy ez mit jelent…

– Ez valóban olyanforma, mintha árulás lenne…

– A veszteség nem nagy… tízezer font, és három heti munka… most, amikor néhány nap múlva a húszszorosát fogjuk megkeresni. De kíváncsi vagyok rá, hogy mi fog ennél a nagy üzletnél történni?

Tremayne egyenesen a szemébe nézett. – Ha arra a meggyőződésre jutott, hogy nem én vagyok az áruló – mondta – kire gyanakszik?

– Csak egy ember volt még tudtommal, aki Handerst kiadhatta…

– Név szerint?

– Hilloran.

Dicky rábámult. A helyzet nagyon fonák volt még ahhoz is, hogy nevessen rajta. Dickynek nem is volt nagyon nevethetnékje. A nő először őt gyanúsította az árulással, aztán neki sikerült valahogy anélkül, hogy egy szót is szólna, meggyőzni egy hazugsággal. Erre kijelentette, hogy bízik benne. Most pedig bizalmába fogadta, és gyanakvásában legrégibb, és legbizalmasabb segédje felé fordult, aki már a tengeren túl is mindig vele dolgozott.

– Hilloran – ellenkezett Dicky gyöngén – már dolgozott magával…

– Persze! De aztán én dobtam, és csak erre az ügyre fogadtam vissza, mert nagyon hasznavehető ember. S ez még nem jelenti, hogy mindent megbocsátottam neki, és mindent elfeledtem.

– Azt hiszi, ki akarja magát játszani, hogy a saját bőrét mentse?

– Nincs kizárva.

– De…

– Maga nem látja a lényeget. Pedig azt hittem, hogy világosan megmagyaráztam. Minden mást nem tekintve, Hilloran úgy látszik, azt hiszi, hogy én leszek a csinos szobadísz a lakásában. Már mindig ez járt a fejében, amióta először találkoztunk. De ma este különösen erőltette a dolgot, és én nem éppen udvarias szavakkal tettem ki a szűrét. Még pisztolyt is kellett szegeznem rá…

Dicky arca elsötétült. – Ilyen súlyos az eset?

A nő felnevetett. – Azért nem kell haragudnia, Dicky. A mi köreinkben a dolgoknak kissé más a jelentőségük, mint rendes polgáremberek közt. Az tény, hogy Hilloran szomorú, és duzzog. Ha nem tudná, hogy negyedmillió dollárért érdemes velem jóban lenni…

– …kiszolgáltatná magát?

– Nemcsak azt, de egyszerre nem is akarja beérni a negyedrésszel.

Dicky agya lázasan dolgozott. Hilloran tehát a maga kezére is űzi ezt a játszmát. Úgy látszik, meg akarta kísérelni, hogy kiszolgáltassa bajtársait a rendőrségnek ugyanakkor, amikor egy ügyes fogással az egész üzlethasznot be akarta zsebelni. Ezzel a lehetőséggel Tremayne soha nem számolt. Most tehát a haditerv vázlatára egészen új vonalak, és stratégiai pontok kerültek, amelyeket tisztáznia kellett, mielőtt…

Zzzzzzzz… zzzzzzzz…

– Hát ez mi? Hajnali négy óra felé…

– A kapu – felelte a lány, és egy kis berregőre mutatott a szoba sarkában. Itt is berreg a csengő a szobában, ha valaki be akar jönni. Nézze meg kérem, ki az.

Dicky az ablakhoz ment, és a függöny mögül kilesett. Egy pillanat múlva komoly arccal visszajött. – Hilloran van itt megint – mondta. – A kocsimat látnia kellett a kapu előtt. – Tekintetük találkozott – Nem lesz kellemes helyzet. Hogyan óhajtja, hogy viselkedjem?

A berregő újra megszólalt, hosszan, fenyegetően. Azután az Audrey asztalán álló két telefon közül a kisebbik is megszólalt. A nő fölvette a kagylót. – Halló… igen, feljöhet. – Letette a kagylót és visszaült a székébe.

– Kérek egy másik cigarettát, Dicky.

A férfi odanyújtotta neki a dobozt, és a gyufát. – Hogyan óhajtja, hogy viselkedjem? – kérdezte újra.

– Magára bízom – felelte a nő hűvösen. – Ha nem félnék, hogy megsértem a maga önérzetét, azt ajánlanám, hogy vesse le a kabátját, viselkedjék egészen fesztelenül, és üljön ide a székem karfájára. Mindenesetre legyen épp olyan támadó, mint Hilloran. Ha ő elveszti az önuralmát, azt hiszem, megpróbálja a verekedést.

Dicky elgondolkozva állt föl; kezében a pohár. És ekkor a lány hirtelen, elragadó hangsúllyal mondta: – Dick… drágám…

Hilloran ott állt az ajtóban. Óriási termetű, szőrös képű férfi volt, aki most szemmel láthatóan ingadozott. Szmokingja gyűrött volt, nyakkendője félrecsúszott, haja szemébe lógott. Nem volt kétséges, hogy amióta elment, egyre ivott.

– Audrey.

– Mifelénk az a divat – mondta a lány hidegen – hogy kopognak, mielőtt bemennek valahová.

Hilloran bizonytalan léptekkel haladt előre, kezében tartott valamit, amit most a lány ölébe dobott. – Nézze meg ezt!

A lány lassan fölvette a kártyákat. – Nem is tudtam, hogy gyerekei vannak – jegyezte meg azután. – Vagy saját kezűleg rajzolta ezeket a gyerekes dolgokat?

– Egyszerre kettő! – robbant ki Hilloran. – Az egyiket az előszoba-ajtómra szögezték, a másikat pedig itt találtam a maga kapuján; pedig amikor elmentem, még nem volt ott! Nem ismeri meg? A figyelmeztetést? Ez azt jelenti, hogy az Angyal itt járt ma éjjel!

A lány arca egyszerre halálsápadt lett. A kártyákat odanyújtotta Dickynek. Hilloran azonban dühösen kitépte kezéből.

– Nem! Mi köze hozzá! Azt akarom tudni, hogy mit csinál itt ebben a szobában ilyen időben?

Audrey Perowne fölállt. – Hilloran – mondta jegesen – nem fogom megköszönni, ha a házamban megsérti egyik barátomat.

A férfi gonoszul rávigyorgott. – Nem? Szeretne talán bizony egyedül maradni vele, amikor pedig az Angyal valahol itt ólálkodik körülöttünk. Ha maga nem félti a saját bőrét, én féltem az enyémet. Azt hiszik hogy maga a vezető…

– És én is vagyok a vezető.

– Igazán?… no igen. Elég sokáig vezetett engem is az orromnál fogva. Most őt… Maga egy…

A további szöveget Tremayne ökle visszaverte Hilloran fogai közé. Hilloran lezuhant a földre, Dicky pedig gyorsan ledobta kabátját. A földön fekvő gengszter kezével szájához kapott, amely azonnal nedves, és vörös lett. Azután remegő kézzel mutatott Dickyre.

– Maga aljas görény. Ismerem magát! Itt udvarol Audreynak, befurakodott közénk, és mindig azon töri a fejét, hogyan tudna kiszolgáltatni bennünket a rendőrségnek. Kérdezze meg őt, Audrey! – A részeg ember szemében szinte vadállati gyűlölet lobogott. – Kérdezze meg, hogy mit tud az Angyalról!

Dicky Tremayne nyugodtan állt a helyén. Tudta, hogy a lány most őt nézi, és azt is, hogy Hillorannak semmi kézzelfogható bizonyítéka nincs, amivel vádaskodását alátámaszthatná. De tudta azt is, hogy egy ilyen vád miként csírázik, ha súlyos helyzetben hangzik el, és érezte, hogy a halál közel jár hozzá. Meg sem mozdult hát. – Keljen föl, Hilloran – mondta csöndesen. – Keljen föl, hadd verjem ki a megmaradt fogait.

Hilloran föltápászkodott. – Igen, fölállok! – recsegte, és keze a zsebe felé kapott. – De nekem megvan a módszerem arra, hogyan kell patkányokkal elbánni… –

Már kezében csillogott a pisztoly, és remegő ujja a ravaszt húzta, Dicky ezt tisztán látta. De akkor egy szemvillanásnyi idő alatt köztük termett a lány.

– Ha azt akarja, hogy a rendőrség rögtön itt legyen – mondta a nő – akkor lőjön. De én nem akarok itt lenni, amikor magát letartóztatják.

Hilloran most már őrjöngött. – El az utamból, maga…

– Bízza csak rám – mondta Dicky. Félretolta a nőt, és a pisztoly csöve odaszorult a mellkasához. Mosolyogva nézett bele a gengszter gyűlölettől lángoló szemébe. – Megengedi, hogy rágyújtsak? – kérdezte udvariasan. Jobb keze a világ legtermészetesebb mozdulatával indult belső zsebe felé, és a következő pillanatban Hilloran fájdalmas kiáltása törte meg a csöndet. Dicky keze egy másodperc alatt csapott le Hilloran jobb kezére, ugyanakkor, amikor bal keze bénítóan szorult közvetlenül jobb könyöke fölött a karjára. A fogás majdnem eltörte Hilloran alkarját.

A pisztoly lábuk elé esett a szőnyegre, de Tremayne erről nem is vett tudomást. Egyre fokozta a szorítást, és teljesen hátracsavarta Hilloran karját, térdre kényszerítette a gengsztert. Most egy kézzel ott tartotta.

– Így kényelmesebben tudunk egymással csevegni – jegyezte meg. Odapillantott a lányra, és látta, hogy az fölvette a pisztolyt. – Mielőtt továbbmegyünk, Audrey – folytatta – szeretném tudni, mi a véleménye az előbb elhangzott gyanúsításról? Maga is azt hiszi, hogy ez az alak itt féltékeny, és részeg. Nevetségesnek tartom az egészet, de mégis szeretném hallani a véleményét.

– Először engedje el.

– Hogyne. – Elengedte a gengszter hátracsavart karját, és egy ügyes mozdulattal úgy lökte a kart előre, hogy a gengszter arcra bukott. – Keljen föl!

– Ha maga…

– Keljen föl!

Hilloran tántorogva állt lábra. Gyilkos gyűlölet égett a szemében, de engedelmeskedett. Dicky pedig közben erre gondolt: – Gengszter ez a lány, de olyan méltóságosan viselkedik, mint egy királynő…

– Szeretném tudni, Hilloran – jegyezte meg a lány fagyosan – honnan vette azt, amit előbb mondott.

Hilloran vad tekintettel nézett a lányra. – Nem tud számot adni arról, hogy honnan jött, és nem is olyan, mintha közénk tartozna. Azt tudjuk, hogy áruló van köztünk… aki kiadta Handerst… és ő az egyetlen…

– Értem, – válaszolt a lány jéghidegen. – Főképp azt értem, hogy mivel az ő társaságát előnyben részesítem, a legvadabb gyanúsításokat meri vele szemben felállítani, hogy ezáltal kiüsse a nyeregből.

– Én pedig azt értem – tombolt Hilloran tovább – hogy kegyvesztett vagyok, és ő foglalta el a helyemet. Ő pedig egy…

– Most vagy távozik a saját lábán, vagy ki lesz dobva. Akármilyen módon távozik, vissza ne merjen jönni, amíg ki nem józanodott, és nem kér bocsánatot.

Hillorannak ökölbe szorult a keze. – Maga úgy tesz, mintha bandavezér lenne…

– Az is vagyok – felelte Audrey Perowne. – És ha nem tetszik, kiléphet a bandából akár most rögtön is.

– Rendben van.

– Tehát? – vágott rá Audrey.

– Maga még ezt meg fogja egyszer bánni, – mondta Hilloran mereven a lányra bámulva. – Magának szüksége van rám ebben a nagy üzletben, és nem akar még kirúgni. Én pedig mindent eltűrök, mert sok pénzt ígér ez az üzlet. Részeg vagyok, ez igaz, de nem annyira részeg, hogy ne lássak tisztán. – Hosszan nézett először a lányra, ezután Tremaynere. Végre így szólt: – Jó éjszakát –, és kiment a szobából.

Tremayne az ablaktól nézte, hogyan botorkál végig az utcán, zsebkendőjét szájához szorítva. Amikor megfordult, Audrey Perowne ott állt mellette. Volt valami a lány szemében, amit nem tudott magának megmagyarázni.

– Most bebizonyította, hogy bízik bennem… – jegyezte meg.

– Teljesen bolond – szólt a lány.

– Tisztára őrült – felelt Dicky. – Mint egy veszett kutya. Azt hiszem, még nincs vége a mai mulatságnak. Attól a perctől kezdve, hogy a jachtra érünk, éjjel-nappal szemmel kell majd tartania. Érti, ugye?

– És mi lesz magával?

– Egy kis dzsiu-dzsicu jót tesz.

– Még egy kés ellen is, amit az ember hátába szúrnak?

Dicky nevetett. – Mitől fél? Az nem segít rajtunk.

– Mielőtt elmegy, szeretném hallani a válaszát.

– Milyen kérdésre?

– Amit Hilloran tett föl az előbb.

Dicky éppen a kabátját akarta ismét felvenni. Erre a kérdésre azonban letette, és a nő felé indult. Valami vad roham kerítette hatalmába, amely ellen ösztönösen tiltakozott benne minden, de amely ellen mégsem tudott küzdeni. A lány felé nyújtotta kezét.

– Audrey – mondta – becsületszavamat adom, hogy inkább élve égessenek el, minthogy magát eláruljam.

Hangja halk volt, beszéde egyszerű, kívülről az indulat nyoma se látszott.

A nő hűvös ujjai most a kezéhez értek; ajkához emelte a selyembőrű kis kezet, és mosolya mindent ígérő volt… vagy talán semmitmondó.

A hajnal első fényei vetődtek a városra, amikor néhány perccel később Dicky hazafelé hajtott. Úgy érezte, mintha ajkát tüzes vassal perzselték volna meg.

Az Angyalt már nem látta Marseille-be való elutazása előtt.

IV.

Három nappal később fehér nadrágban, kék kabátban, és napellenzős sapkában állt Dicky Tremayne a „Korzikai Lány” jobb oldali korlátjánál, és rosszkedvűen nézett el a víz fölött.

A tenger csillogott a napfényben, a Marseille-i kikötő forgalma két mérföldes távolból idelátszott. Anusia Marova grófnő tudniillik kint horgonyoztatott a nyílt vízen, hogy megkímélje vendégeit a kikötői lárma, piszok, és bűz kellemetlenségétől.

Dicky szórakozottan figyelte a közeledő motorost, amely vendégeiket hozta a jachtra. A fiatalember helyzete egyre tarthatatlanabb lett, egyre szorosabban fonódott a háló köréje, amelyet ő maga szőtt másoknak. Az Angyalnak annakidején nem mondott el mindent, mert ő maga sem látott tisztán. Amikor azt mondta Simonnak, hogy „úgy érzi szerelmes lesz” Audrey Perowne-ba, lebecsülte a benne csírázó érzést. Halálosan beleszeretett a ragyogó szépségű nőbe, bármennyire harcolt ez ellen. Most már belátta, hogy hiába küzd ellene. De ha azt kérdezné valaki, hogy miért kell ez ellen küzdeni, nehéz volna a választ megadni. Mindennek másképpen kellett volna történni, hogy Dicknek ne legyen ilyen problémája: az Angyalnak nem lett volna szabad élnie, vagy Tremayne-nak csak a lapokból lett volna szabad róla tudnia… Ha Angyal csak egy vicc lett volna, – hiszen eleinte a lapok így gyanították. De azután el kellett ismerniük, hogy az Angyal nagyon is élő valóság, nem pedig tréfa.

Vannak férfiak, akik megvetnek minden érzelmi, ösztönös, szeszélyes cselekedetet, ha az egymás iránt kötelező bajtársi kötelességről van szó. Ilyen volt Dicky Tremayne is. Hát persze, hogy most súlyosnak találta a problémát.

Dicky így gondolkozott: – A nő egy gengszter. De tulajdonképpen én is az vagyok, ha nem is olyan módon, mint ahogy ő hiszi. Audrey csak olyanokat rabol ki, akik könnyen elbírják az ilyen érvágást, és akiknek múltja alaposabb vizsgálatra talán ugyancsak nem lenne egészen tiszta. Valóban hasonló az ő ügye a miénkhez. Kivéve azt, hogy ő nem továbbít kilencven százalékot a haszonból jótékony célra. De hát ez már a mi érzelmi ügyünk. Egészen más a helyzet Hillorannal, aki sötét alak. Örülök, ha őt elintézhetem. A bökkenő a lánynál az a boldogult John L. Morganheimmel való esete. Lehet, hogy megölte. De a mi bandákban nincs egy sem, akinek a kezéhez ne tapadna vér. Morganheimről nem tudunk semmit, és kénytelen vagyok cselekedni, mielőtt a végére tudnék járni. A regényekben a lány mindig ártatlan. Vagy ha nem az, bűne mindig megmagyarázható, és megbocsátható. De én az ilyesminek nem dőlök be, és eleget tapasztaltam már, hogy tudjam; a regények jobbára egy kaptafára készülnek. Hidegen, és józanul kell mindent mérlegelnem, amíg a dolgok nyitjára nem jövök. Az Angyalnak megesküdtem, hogy ezt az ügyet jól intézem el, és a prédát hazaviszem. Nem ilyen szavakkal, de ilyen értelemben. És ő joggal el is várhatja ezt tőlem! – így rágódott Dicky anélkül, hogy meg lett volna önmagával elégedve. A Hillorannal való összezördülés csak fokozta a helyzet bonyolultságát.

Hilloran másnap reggel bocsánatot kért Audreytól. Tremayne persze jelen volt, és Hillorannak vele is barátságosan kezet kellett szorítania, biztosítva Dickyt arról, hogy semmi harag nincs a szívében. Együtt ebédeltek, és Dicky meg lehetett volna nyugodva. De nem volt! Hogy mégis úgy tett, ehhez senkinek semmi köze. Figyelte Hillorant, ha őt nem figyelte senki, és időről-időre valami furcsa fényt látott a szemében. Csak egy pillanatig tartott, és utána Hilloran mindig fokozottabban baráti volt, úgy, hogy más minden gyanakvást elvetett volna. De Dicky tudta, hogy Hillorannal még baj lesz.

Akkor löncs közben megvitatták az Angyal akadékoskodását. Audrey így döntött:

– Akárki, és akármit csinált, nem hagyom magamat ilyen színpadias trükkök által megriasztani. Hatezer fontot fektettünk ebbe a vállalkozásba, és gyáva kukacok lennénk, ha most küzdelem nélkül feladnánk a játszmát. Mellesleg: előbb-utóbb ez az Angyal nagyobb fába vágja majd a fejszéjét, mint amit el tud vonszolni, és talán most fog ez bekövetkezni. Nyílt tengeren leszünk, és legfeljebb húsz százaléka a bandának játszhat ki bennünket, a többi megbízható. Nem látom, mit tehetne az Angyal ellenünk. Kétszeresen nyitva kell tartanunk a szemünket, de folytatjuk a játszmát.

Ez az érvelés szilárd volt.

Tremayne, Hilloran, és Audrey csöndben hagyták el Londont, hogy tizenkét órával vendégeik előtt a jachton legyenek. Előbb Londonban még egy estét kettesben töltöttek el.

– Hisz maga Hilloran bocsánatkérésében? – kérdezte akkor Dicky.

A lány azonnal felelt: – Nem!

– Akkor miért tartja őt maga mellett?

– Mert nő vagyok! Maguk ezt néha elfelejtik. Az eszem megvan a bandavezérséghez, de az ilyen játszma levezetéséhez, és egy ilyen banda féken tartásához férfi kell. Maga az egyetlen, akiben még megbízom, dehát… ugye… legyünk őszinték… ehhez nincs meg a tapasztalata.

Meglepő nyugalommal beszélt a bűntett részleteiről, Dicky mozdulatlan arccal hallgatta, gondosan titkolva érzelmeit. Közben igyekezett jobban kiismerni. Egészen más volt, mint általában a női gengszterek. Akárhány parancsot is adott ki, udvarias maradt, nőies; tökéletes. A grófnő – „Anusia Marova” – szerepét tökéletesen játszotta; ha egyedül volt, akkor sem változott a magaviselete. Csak az elragadó-hibásan kiejtett szavak, amelyeknél az r-betűt elnyelte, tűntek el ilyenkor a beszédéből.

Akkor este egyetlen pillanat volt amelyben Dicky úgy érezte, hogy erőt vesz rajta a gyöngeség.

– Ha sikerül ez az ügy – mondta Audrey – maga is megkapja a haszonrészesedését, kétszázötvenezer dollárt. Ez ötvenezer fontot jelent. Soha többé nem kell dolgoznia. Mit fog csinálni?

– Mit fog csinálni maga? – kérdezte Dicky.

A nő tétovázott, álmosan bámult a szoba egyik sarkába, mintha valami furcsát látna ott. Aztán könnyedén így szólt: – Talán veszek magamnak egy férjet.

– Én talán veszek magamnak néhány asszonyt – felelte Dicky és a gyönge pillanat elmúlt.

Most hát lebámult a Földközi-tenger kék vizére, és gondolataiba merült.

A motoros odafarolt a jacht mellé, és a leeresztett hágcsón megjött Sir Esdras Levy, meg a többi vendég. Dicky mosolyogva tisztelgett neki és feleségének, azután George Y. Ulrignak, akik személyes barátai voltak, mert ő mutatta be őket a Park Lane-i házban. Az utolsó három hónap alatt más dolga nem is volt, minthogy Audrey, és Hilloran útmutatása szerint utazgasson a kontinensen, és előkelő ismeretségeket kössön. Pénzzel bőven ellátták, ruhatára tökéletes eleganciát biztosított, és veleszületett elragadó modora lehetővé tette, hogy még a legzárkózottabbakkal is ismeretséget köthessen. Az ilyesmi Londonban szinte lehetetlennek bizonyult volna, mert még a Savoy-szálló teáin sem lehetett megszólítani a pénzvilág ilyen nagyságait. De a Helliopolis-szállóban, Biarritzban ezek is engedtek kissé gőgjükből, és Dicky Tremayne csiszolt világfisága hamar célhoz ért.

Audrey Perowne a fülkéhez vezető folyosó bejárata előtt állt, és a fehér szoknya a színes pulóverrel ragyogóan elegánsnak tüntette föl. Utánozhatatlan kedvességgel üdvözölte vendégeit; mindegyik számára volt egy kedves, bensőséges szava, mialatt Hilloran, szintén tengerész egyenruhában, úgy mint Dicky, tiszteletteljes készenlétben állt, hogy a vendégeket fülkéikbe vezesse.

– Á, Sih Esdhas, mi nem is mehtünk benne hinni, hogy elfogadja meghívásunkat. De ön olyan hihetetlenül kedves, hogy eljött…, és ön Lady Levy. Naphol napha szebb lesz. – Lady Levy, aki kövér, ötven év körüli hölgy volt, szemmel láthatóan ragyogott a boldogságtól. – És Mhs. Ulhig! Mielőtt megengedném, hogy elfoglalja fülkéjét, áhulja el, mitől mahad ilyen kahcsú. – Mrs. George Y. Ulrig el volt ragadtatva ettől a kedvességtől. – Geohge Y! – folytatta a grófnő – ön olyan, mint amit általában nőhódítónak hívnak. Csak így nyehhette el ezt a gyönyöhű asszonyt feleségének. És Mhs. Sankin…

Mialatt a grófnő ily módon kedveskedett az érkező vendégeknek, Dicky félrevonta Sir Esdras Levyt, George Y. Ulrigot, és Matthew Sankint, megsúgva nekik, hogy a szalonban remek koktélok várnak rájuk.

A löncs egy olyan háziasszony társaságában, mint amilyen Audrey Perowne volt, a legelragadóbb szórakozások közé tartozott, és a délután gyorsan múlt el. A vendégeknek úgy tűnt, hogy alig érkeztek még meg, és Hilloran máris kongatott, hogy ideje vacsorához átöltözni. Dicky perceken belül átöltözött; mégis, a szalonba érve már ott találta Audreyt Hillorannal együtt.

– Mikor? – kérdezte Hilloran.

– Holnap este. Megígértem nekik, hogy holnap fél hatkor Monaco közelében leszünk, de ez nem baj. Egyenesen Korzika felé haladunk, és valahol Calvi közelében kitesszük őket másnap reggel a partra. Addig fogva maradnak kabinjaikban. Azután megkerüljük Szicíliát, és eltűnünk a görög szigetvilág útvesztőiben. Talán Isztambulban fogunk újra kikötni, átfestve, átkeresztelve, és minden téren megváltozva. Ott szétválunk. A pontos utasításokat még holnap délután megadom. Jöjjenek három óra körül a fülkémbe.

Hilloran Dickyhez fordult. – Most jut eszembe – mondta – hogy a motorossal ez a levél jött magának. Sajnos, elfelejtettem eddig átadni.

Dicky egy pillanatig farkasszemet nézett a férfival, azután átvette a borítékot. Londoni postabélyegző állt rajta, és gömbölyű, női írás címezte meg. Dicky feltépte a borítékot, és a következő levelet olvasta:

Drágám.

Csak néhány sorban jó mulatást kívánok a kirándulásra. Borzasztón hiányzol. Hat hét olyan hosszú idő, ha Tőled kell távol lennem. De sebaj. Azért sem fogok unatkozni. Simon, akiről már meséltem neked, ígéri, hogy meg fog vigasztalni. Azt akarja, hogy tartsak vele, legyek társa egy utazáson az Égei-szigetvilágba. Még nem tudom, hogy elfogadom-e, de nagyon kecsegtető ajánlat. Nagy repülőgépe van, és az egész utat azon akarja megtenni. Ha elfogadom a meghívást, szombaton indulok. Nem leszel féltékeny?

Drágám, nem akarok terhedre lenni. Tudod, hogy minden gondolatom csak a Tiéd, és csak akkor leszek igazán boldog, ha Te ismét mellettem leszel. A legjobb kívánságokat küldöm Neked, légy jó, és vigyázz magadra.

Este tizenegy az óra, és én fáradt vagyok. Lefekszem, hogy Rólad álmodjam. Mire éjfélt üt az óra, álmaimban már Nálad leszek. Már egész vörösre sírtam a szememet utánad.

Minden szerelmem a Tiéd, számtalanszor ölellek, és bízom Benned:

Patricia.

Tremayne összehajtotta a levelet, és visszatette a borítékba; azután zsebre vágta.

– Még mindig szereti magát? – érdeklődött Audrey gúnyosan, és Dicky vállat vont.

– Bizony ezt írja – mondta hányaveti módon. – Bizony ezt.

V.

Aznap este egyedül a fülkéjében Dicky még egyszer elolvasta a levelet. Tartalma egészen világos volt. Az Angyal elhatározta, hogy repülőgépen jön utána, de az utalás az Égei-tengerre nem lehetett különös jelentőségű, mert az Angyal még nem tudhatott arról, hogy a „Korzikai lány” arrafelé tart-e? De a szombatot is említette, az pedig másnap volt, és Dicky ezt úgy értelmezte, hogy az Angyal szombattól kezdve figyelni fogja az ő jelzését. „Vigyázz magadra”, ez elég világos volt. A „tizenegy óra”, és „éjfél” viszont kétértelmű utalások voltak. „Mire éjfélt üt az óra, álmaiban nálad leszek”, annyit jelenthetett, hogy miután a repülőgépmotor lármát csinál, tehát olyan távolságból kell az Angyalnak figyelnie a fényjelzést, hogy egy órai időre lesz szüksége, amíg a fényjelzés után odaér. De miért „tizenegy óra”, és „éjfél” ahelyett; hogy azt írta volna „éjfél”, és „egy óra”?! Hiszen abban állapodtak meg; hogy vagy éjfélkor vagy reggel három órakor ad le Dicky fényjelzéseket. Még egy óráig törte a fejét, és arra a meggyőződésre jutott, hogy vagy túl sokat akar kiolvasni a sorok közül, vagy pedig a jelzést a megbeszélt idő előtt egy órával kell leadnia, már tizenegy órakor, éjfél helyett. „Már egész vörösre sírtam a szememet utánad”, ezt úgy magyarázta, hogy a jelzést vörös fénnyel adja le, ha valamilyen okuk lehetne a sírásra ebből az ügyből kifolyólag. Zseblámpáján mindenféle színű előtét-üveg volt, úgyhogy ennek az utasításnak könnyen eleget tehetett. Az utolsó szavak szinte fejbe vágták: „Bízom benned”. Ez gonoszkodó megjegyzés volt, utalás beszélgetésükre Audrey-val kapcsolatban. De Simon nem érthette meg őt, mert soha nem találkozott Audrey-val. Így hát persze elvárta, hogy Dicky kitartson az eredeti tervek mellett.

Dicky összegyűrte a papírt, és labdát csinált belőle, azután hozzácsavarta a borítékot is, és az egész papírlabdát messze kihajította a fülke ablakán át a tengerbe. Biztos volt benne, hogy Hilloran előbb gőz fölött kinyitotta a borítékot, és elolvasta a levelet. De ez nem izgatta különösképpen. Levetkőzött és lefeküdt.

Nem tudott elaludni. Az éjszaka meleg volt, és a nyitott fülkeablakon keresztül sem áradt be semmi szellő. A villany hajtotta ventillátor sem hozott üdülést. Miután másfél óráig feküdt, újra fölkelt, papucsot húzott, fölvette selyem házikabátját, és fölment a fedélzetre. Belevetette magát egy nyugágyba, és cigarettára gyújtott. Itt hűvösebb volt, könnyű szellő legyezte arcát, és a hajó lágy ringásától egy idő múlva elaludt.

Furcsa érzésre ébredt, amely áttörte az álom sorompóit. Mintha magas hullámok járnának, úgy mozgott a szék alatta, de a szél nem volt erősebb, mint előbb, és füle sem fogta fel a hullámok csapódásának zaját. Mindez még az ébredés pillanatában jutott eszébe, és amikor kinyitotta szemét, nem látta a fedélzet korlátját maga előtt, hanem csak a holdfényben csillogó vizet. Maga mögé nézett, felfelé az égre, és megpillantotta az árboclámpát a felhőtlen ég csillagai között. Minden erejével hátravetette magát. Keresztül a korláton, vissza a fedélzetre, miközben alatta nagyot csobbant széke a vízben, ahová vele együtt le akarták dobni. Az ugrástól végiggurult a fedélzeten, és megpillantott egy tengerészcsizmát, amely a feje felé rúgott. Összehúzódott, és minden erejéből a lábszár felé sújtott; hallotta, ahogy a láb, és csizma tulajdonosa halk jajkiáltással végigzuhan a fedélzet padlóján. Egy másodperccel később már lábra állt, és két hüvelyknyire az orra előtt megpillantotta Hilloran arcát.

– Hát maga az! – kiáltotta Dicky.

A válasz helyett feléje sújtó ököl elől lebukott, úgyhogy az a bal válla fölött a levegőbe csapódott; ugyanakkor minden erejét beleadva Hilloran szívgödre felé sújtott, úgyhogy ellenfele hangtalanul rogyott össze. Most gyorsan megfordult, és szembetalálta magát másik ellenfelével, aki közben nagy nehezen lábra állt. Szabályos bokszolás ebben a világításban lehetetlen volt. Egy jobbegyenest a koponyájával fogott fel. Ha három hüvelykkel lejjebb kapja, valószínűleg vége is lett volna a verekedésnek. Így csak hátratántorodott a korláthoz, és egy pillanatra elkábult, úgyhogy inkább szerencse, mint előrelátás volt, amikor a következő ütést a vállával felfogta. Vakon ütött vissza, és ökle érintkezésbe került az ellenféllel. Anélkül, hogy tudta volna hová ütött, hallotta, hogy az fájdalmában fölmordul. Azután ismét világosabban látott. A tengerész újra megvetette lábát hogy megint támadjon, és Hilloran is – még kissé bizonytalanul – feléje tartott.

Dicky most már mindent tudott: megpróbálták székestől ledobni a tengerbe, mialatt aludt. Ez hangtalan, és egyszerű módja lett volna annak, hogy eltegyék láb alól. Miután nem sikerült, harcba kellett vele elegyedni, de ennek a harcnak az eredménye az aránytalanságnál fogva nem volt kétséges. Dicky kétségbeesett helyzetében világosan látta, hogy két ilyen erős ellenféllel szemben nem győzhet. Az eszébe sem jutott, hogy segítségért kiáltson. Nem is tekintve azt, hogy többé-kevésbé becsületbeli párbajról volt szó közte, és Hilloran közt – még ha Hilloran nem is gondolkozott így – fel kellett tennie, hogy ha Hillorannak egy szövetségese van a hajószemélyzet között, lehet féltucat is. Miután megegyezésük eredetileg úgy szólt, hogy egy-egy negyedet az üzletből Audrey, Hilloran, és Dicky kapnak, a negyedik negyedet pedig a személyzet között osztják föl; nem volt vitás, hogy Hilloran könnyen a maga pártjára állíthatja az egész személyzetet, ha egynegyed részesedés helyett felet ígér nekik, ami körülbelül négyezer font különbözetet tett ki fejenként. Ezért csak őt kellett eltenni láb alól, és valószínű volt, ha tőle megszabadul, Hilloran Audreyt is elteszi láb alól, hogy annak a negyedét viszont önmagának szerezhesse meg. Dicky mindezt világosan látta, s csak azon csodálkozott, hogy eddig miért nem jutott ez a lehetőség eszébe. Audrey Perowne Hillorannak csak arra kellett, hogy meghívja a milliomosokat a jacht fedélzetére, és elindulhassanak velük a nyílt tengerre. Azután már nem volt szüksége a nőre, és Hilloran bosszút állhatott azért a bánásmódért, amelyben Audrey őt részesítette, s bosszút állhatott Tremayne-n is, úgyhogy végre egyedül legyen ura az egész helyzetnek, és félmillió dollárnak negyedmillió helyett.

Dickynek természetesen nem volt arra ideje, hogy mindezt nyugodtan végiggondolja, inkább csak ötletszerűen villant fel agyában, mialatt a tengerész már támadni készült, Hilloran pedig föltápászkodott, s közben kést vett elő. Hangtalanul kellett küzdenie. A sötétség ellensége volt, mert erős, és okos bokszoló lévén, és mivel kitűnően értett a dzsiu-dzsicuhoz, könnyen végzett volna ellenfeleivel, ha a látási viszonyok lehetővé teszik, hogy mozdulataikat már keletkezésük pillanatában észrevegye. Így azonban a helyzet a nyers erőnek kedvezett, nem pedig a gyorsaságnak és ügyességnek. Háta védve volt a korlát által, balra tőle volt Hilloran, jobbra a hatalmas erejű tengerész. Egyik mellett sem lehetett elsiklani, és küzdeni csak az ő módjukon küzdhetett. A tengerész közelebb volt hozzá, és Dicky abban a pillanatban, amikor a tengerész megfelelő távolságba ért, egy balegyenessel feléje sújtott, miközben fejét leszegte. A tengerész ökle Dicky homlokára csapódott olyan erővel, hogy azt hitte, eltörnek a nyakcsigolyái. Dicky bal ökle viszont a tengerész fogai közé sújtott. Dicky megtántorodott, és szeme elhomályosult a két óriási erejű ütéstől, amelyet fejére kapott, úgyhogy alig látta, mi történik körülötte. Mégis észrevette Hillorant, és ösztönösen féltérdre bukott. Azután azonnal lábra állt, miután Hilloran késelő keze elsuhogott fölötte. Elkapta ellenfele derekát, és minden erejét összeszedve fölemelte, hogy bedobja a tengerbe. De még szinte ugyanabban a pillanatban tudatára ébredt annak is, hogy erre képtelen, mert Hilloran túl – nehéz, ő pedig már túl – fáradt. Birkózásra sem volt idő, mert a következő pillanatban Hillorannak fel fog emelkedni a jobb keze, hogy belemártsa kését Dicky hátába. Egy kétségbeesett erőlködéssel fölemelte egy pillanatra Hillorant a levegőbe, és nekivágta a korlátnak abban a reményben, hogy ettől egy másodpercre eláll a lélegzete, és ő elmenekülhet. De amikor megfordult, a tengerész keze torkára szorult. Dicky ennek megörült. Olyan ember ellen, aki effajta fogással él, remekül lehetett dzsiu-dzsicut alkalmazni. Most nem kellett félnie attól, hogy a sötétben nem tudja megragadni ellenfele csuklóját. Hirtelen fogással addig csavarta a tengerész két kisujját, amíg ellenfele halk sikollyal térdre nem rogyott. Egy pillanatig diadalérzet ébredt Dicky szívében, de a következő pillanatban már meg is szűnt. Szeme sarkából látta, hogy Hilloran feléje közeledik. Mintha valami lidérces álom lenne, úgy érezte, hogy két ellenféllel áll szemben, akik felváltva törnek életére. Mindegyik sokkal nehezebb mint ő, és fáradhatatlanok is. Ha az egyik fölött már diadalmaskodik, akkor jön a másik, és ismét semmivé foszlik minden sikere. A tengerészt teljes erejével Hilloran térde felé hajította, és felugrott. Hilloran megtántorodott, és Dicky elkapta azt a kezét, amelyben a kést tartotta. Irgalmatlanul megcsavarta Hilloran csuklóját, és a kés a fedélzet vízlékeibe esett. Ha mindkét kezével megragadhatta volna ellenfelét, most talán győzhetett volna, de bal keze eltévesztette a célt Egy másodperccel később kénytelen volt elengedni Hilloran csuklóját, és csak annyi ideje volt, hogy hátraugorjék, mert különben balegyenese éppen állon találta volna. Azután mindketten – Hilloran, és a tengerész – vállvetve támadtak Dickyre. A fiatalember ereje fogytán volt. Térde remegett; úgy érezte, hogy karja ólomból van, mellkasa szúró fájdalommal emelkedett minden lélegzetvételre, fejében pedig kezdett minden összezavarodni. Már nem is tarthatta számon a csapásokat, amelyek kétfelől érték. Érezte, hogy nekiszorították a korlátnak, a tengerész lefogja két karját, Hilloran keze pedig torkára szorul, mialatt hátgerince majdnem kettétörik a korláton. Lába alól meg kicsúszott a talaj. Már nem látta a csillagokat és a holdat az égen, minden elsötétült a szeme előtt, a füle zúgott, és aztán végtelen messzeségből egy hang szólalt meg, amely Dickyt ezüstcsengettyűre emlékeztette:

– Hát ez meg mi, Hilloran?

VI.

Dicky úgy érezte, hogy lidérces álomból ébred. Torkáról lefejtődtek a szorító ujjak, a fülzúgása megszűnt, megkínzott dereka és mellkasa ismét függőleges helyzetbe került, a csillagok világítottak az égen, és a hold is ott ragyogott, mialatt ő mély lélegzetet vett. Mindez szinte egyszerre történt. Nem tudott elidőzni a visszatérő élet fölött érzett örömön, mert agya rögön másfelé irányult. Teste még félholt volt, de tudta, hogy életre kell kényszerítenie, mégpedig azonnal. Egyetlen gondolat állt előtte világosan: Audrey Perowne itt van, és jelenlétével félbeszakította a már-már halálos végű harcot. De ő még nem volt biztonságban, és veszélyben forgott a nő is.

Tudta, hogy Audrey fülkeablaka arra a fedélzetre nyílt, ahol harcoltak, és bizonyára a verekedés zajára ébredt fel. De a rossz világításban mást nem láthatott, mint egy verekedő csoportot, hacsak nem figyelte őket rövid ideig, mielőtt elhatározta, hogy közbelép. Ez azonban valószínűtlen volt. Akkor pedig nem szabad megtudnia a verekedés okát!

Tremayne világosan áttekintette a helyzetet. Ha Hilloran arra készült, hogy őt eltegye láb alól, készült arra is, hogy kiirtsa a lányt. De ehhez nagy elhatározó erőre volt szüksége. Az engedelmesség megszokássá válhatott már nála, és így nem egykönnyen lázadt fel a vezető ellen. Nem volt tehát szabad sokáig fokozni Hilloran dühét, hogy teljesen megfeledkezzék az önfegyelem utolsó maradványairól, ha ez még lehetséges. Dicky mindezt egy pillanat alatt átlátta, és megfelelőn cselekedett. Ugyanabban a pillanatban, amikor lába ismét a fedélzetet érte, már a tengerész felé fordult, karjába kapta, és ugyanúgy nekiszorította a korlátnak, ahogy egy pillanattal előbb őt szorították mind a ketten. Azután hátrapillantott, és meglátta Audrey Perowne-t. Az árboclámpa alatt állt, ahol világosan láthatták, és a fény ráesett a pisztolyra, amelyet kezében tartott. Most újra megszólalt: – Hilloran…

– Minden rendben van – mondta Dicky gyorsan. – Egyik matrózunk, úgy látszik, megbolondult, és át akarta vetni magát a korláton. Hillorannal vissza akartuk tartani, mire verekedni kezdett. Ez az egész.

A lány most közelebb ment; sem Hilloran, sem a tengerész nem szóltak egy szót sem. A kérdés csak az volt, igazolják-e az ő hazugságát, illetve Hilloran megteszi-e, hisz a másik nem számított.

Audrey ott állt előttük, – kezében pisztoly, –, és Hilloran végtelennek tűnő szünet után megszólalt: – Így volt, Audrey.

A lány a tengerészhez fordult: – Miért akart a tengerbe ugrani?

A férfi mogorván felelt: – Nem tudom, Miss.

Audrey közel hajolt hozzá, és az arcába nézett. – Jól kikészítették magát.

– Látnia kellett volna, hogyan küzdött – jegyezte meg Dicky. – Még sose láttam olyat, aki ennyire meg akart volna halni. Sajnos, azt hiszem, az ütések legnagyobb részét én mértem rá. Adja csak ide a kezét… – mondta, és megfogta a tengerész kezét. – Megigazítom az ujját. Kicsit fájni fog. Lehet?

Biztos kézzel igazította vissza a kicsavart ujjat, és már mosolyogni is tudott.

– Le kellene vinni, és be kellene zárni, Hilloran – jegyezte meg. – Reggelig talán jobban lesz. Bizonyára a hőség okozta…

Nekitámaszkodott a korlátnak, és nézte Hillorant, aki szó nélkül karon fogta a tengerészt, és elvezette. Most, hogy a veszély elmúlt, furcsa gyengeség lett úrrá rajta. Szerencsére a lány nem láthatta a sötétben a daganatokat, és foltokat, amelyek most egyre nagyobbak lettek a homlokán. De valami az arcában vagy a testtartásában mégis elárulhatta, mert egyszerre csak a lány keze ott volt a vállán.

– Azt hiszem – mondta gyengéden – nem csak ez a tengerész kapta meg a kikészítést.

Dicky mosolygott. – Én is kaptam néhány ütést… természetesen – jegyezte meg.

– Hilloran tette? – kérdezte csöndben Audrey.

Tekintetük találkozott, és Dicky azonnal látta, hogy a lány nem hitte el az ő meséjét. Gyorsan végigpillantott a fedélzetén, mielőtt felelt volna. – Hilloran is kapott néhány ütést – felelte – mert hát közelharc volt.

– El akarták tenni magát láb alól?

– Azt hiszem, ez volt a céljuk.

– Értem. – Audrey egy pillanatig elgondolkozott. – Akkor hát…

– Itt akartam aludni a fedélzeten – mondta Dicky hirtelen. – Hilloran itt volt, amikor érkeztem. Láttuk, amikor a matróz erre jött, és fölmászott a korlátra…

Hirtelen elhallgatott, mert Hilloran ismét feltűnt a fedélzeten.

– Bezártam – jelentette Hilloran – de azt hiszem, máris észre tért.

– Helyes – vetette oda a lány. – Majd holnap beszélünk róla, hogy mi legyen a további sorsa. Jöjjön, Dicky, kísérjen el, körülnézek a hajón, ha már idejöttem a fedélzetre, mielőtt visszafekszem.

Oly természetesen lett ura a helyzetnek, hogy Hilloran meg sem tudott szólalni. Belekarolt Dickybe, és elindultak. Elmentek a hajó orráig, megkerülték a felépítményt, és a másik oldalon indultak vissza. A hajó közepe táján megálltak, és Audrey nekitámaszkodva a korlátnak, lebámult a vízre. Olyan helyen álltak, ahol senki sem láthatta őket észrevétlenül. Mindketten cigarettára gyújtottak. A gyufa fölvillanó lángjánál Dicky látta, hogy a lány még mindig halálsápadt. De lehet, hogy ez csak a rossz világítástól volt.

– No, most mondjon el mindent – parancsolta a lány.

Dicky vállat vont. – Legnagyobb részt hallotta már. Arra ébredtem, hogy át akarnak dobni a korláton. Ebbe persze nem nyugodtam bele, és minden erőmmel ellenkeztem, de azért legyőztek volna, ha maga nem lép közbe.

– Miért hazudott, hogy mentse őket?

Dicky megmagyarázta ösztönös érzését, amely erre késztette. – Nem tudtam mindezt logikusan átgondolni. – tette hozzá – de meg vagyok róla győződve, hogy jól gyanítottam.

– Ezen itt gyorsan segíthetünk – jegyezte meg Audrey. – Hillorant megvasaljuk, és maga átveszi az ő helyét.

– Kis optimista! – vetette oda Dicky gúnyosan. – Ne feledje el, hogy logikám szerint miért kell az egész személyzetnek hozzá csatlakoznia. Ezekben biztosan nincs egy csepp zsiványbecsület se.

A lány most egész közelről nézett a szemébe. – Azt ajánlja tehát, hogy hagyjam abba a harcot?

Dicky világosan látta a követendő utat. – Igen. Hilloranban nem bízhatunk többé, és nem vagyunk elég erősek ahhoz, hogy megküzdjünk vele. Arra nem számíthatunk, hogy a történtek után mint a megtért fiú fog jelentkezni, hiszen vesztenivalónk csak nekünk van, neki nincs. Ránk már nincs is szüksége, elintézhet mindent egymaga, és negyedmillióval többet kereshet az üzleten, mint így. Nem mondom, hogy én nem küzdenék ellene, ha magam volnék. Állnám a harcot! De nem vagyok egyedül, és azt hiszem, Hilloran nem csak a pénzre utazik, hanem magát is akarja ráadásul.

– Ebben az esetben – felelte Audrey hűvösen – nem nyernénk vele semmit, – ha föladnánk a játszmát.

– Kötelezem magam arra, hogy kimentem innen magát.

– Hogyan?

– Ne kérdezzen, Audrey. Én tudom, hogyan.

Audrey egy pillanatig elgondolkozva bámult cigarettája fényébe, és azután egészen közel hajolt Dickyhez, amikor felelte: – Nem adom fel a játszmát.

– Maga úgy látszik azt hiszi, hogy okosan cselekszik. Hadd mondjam meg, hogy másképp van. Első perctől kezdve maga ellen irányultak Hilloran támadásai, és így csak veszíthet a dolgon, nem nyerhet.

– Talán eredetileg csak maga ellen irányult Hilloran támadása, de ezen kár vitatkozni. Maga még győztesen kerülhet ki ebből.

– Lehet – felelte Dicky elgondolkozva – de nem csak Hilloranról van szó. Maga még elfelejtett valami mást is.

– Éspedig?

– Az Angyalt.

Audrey vállat vont. – Tőle tartanom kellene. De fogadni mernék, hogy nincs a hajón. Mindent átvizsgáltattam, és nem tudom elképzelni, hogyan támadhatna ellenem.

– Azt én sem tudom. De ha ismerték volna a módszereit azok, akikkel eddig megküzdött az Angyal, bizonyára nem győzhette volna le őket. Nem mi vagyunk az elsők, akik biztonságban érzik magukat. Nem csak mi vagyunk okos gengszterek…

– Mégse adom fel a játszmát!

– Hát kérem, ha azt hiszi…

– Ez a legnagyobb játszma, amibe valaha fogtam! – mondta Audrey valami furcsa, vad lelkesedéssel. – Sőt, talán a legnagyobb, amibe valaha valaki belekezdett. Hónapokig készítettem elő, és hosszú éjszakákon át terveltem ki minden legkisebb részletet. Az egész gépezet tökéletesen működik. És most maga azt kéri tőlem, hogy adjam fel a játszmát!

Dicky Tremayne úgy érezte, hogy türelme végleg fogytán van. Kezét a lány vállára tette, és fölösleges erővel rázta meg. – Nem bánom! – mondta újra egészen közel hajolva Audreyhoz. – Ragaszkodik ehhez a szerephez, amelyről azt hiszi, hogy bátor, és okos. Tetszeleg önmagának benne. Tudja mi maga? Buta, romlott kis bolond…

– Vegye le rólam a kezét!

– Majd ha végeztem. Maga egy buta, romlott kis bolond, akit épp elég okom volna jól elverni, ahogy azt minden rossz gyerekkel tenném…

A hold fénye valami kékes-fekete fémre esett, amely felvillant előttük.

– Elenged végre? – kérdezte a lány vészjóslón.

– Nem. Lőjön le. Mondom, hogy el kellene magát páholnom, és istenemre… Audrey, Audrey, miért sír?

– A fene egye meg magát – felelte a lány – nem is sírok.

– De látom a szemét.

– Biztosan a füsttől…

– Már percekkel ezelőtt eldobta a cigarettáját.

Dicky szorítása engedett, és a lány gyorsan lerázta magáról a kezét.

– Nem akarok érzelgős lenni – mondta Audrey azután –, és ha sírok, ahhoz másnak semmi köze. Biztosan megvan rá a magam oka. Igaza lehet. Romlott vagyok, bolond vagyok, negyedmillió dollárt akarok, és meg is fogom azt szerezni… akkor is, ha Hilloran az utamba áll… akkor is, ha maga Hilloran mellé áll…

– Én nem állok Hilloran mellé… én…

– Hát ki mellé áll akkor? Csak két párt van.

Az alkalmas pillanat elmúlt. Dicky nem tudott egy lányt kínozni, és miközben az előbbi harag teljesen elmúlt belőle, érezte, hogy helyzete milyen tarthatatlan. Egy ilyen ügyes szélhámos, mint az Angyal, talán célhoz ért volna, de Dicky Tremayne erre nem volt képes. Nem mert túl messze menni: keze-lába meg volt kötve. Már a nyelve hegyén volt, hogy megmondja az igazat, feltételeket szabjon, és ne törődjék a következményekkel. De hirtelen támadt óvatosság gátolta meg ebben. Bizonyos szempontból hasonlított Hilloranra. Hilloran szokta az engedelmességet, Tremayne megszokta hogy bajtársias legyen. Egy pillanat alatt egyik sem tudott megváltozni. – Maga mellé állok – mondta Dicky.

– Akkor mire volt jó ez az egész? – kérdezte a lány.

– Maga mellé állok – ismételte Dicky. – Sokkal inkább, mint ahogy hiszi. De ne beszéljünk erről többet, inkább… miután olyan okos, mondja csak, hogyan ítéli meg az egész helyzetet?

– Kérek egy cigarettát.

Dicky cigarettát, és tüzet adott, azután szomorú tekintettel fordult a tenger felé. Valóban reménytelen csávában érezte magát. „Vajon miért tart ki egy férfi oly elkeseredetten a becsületszava mellett?” gondolta. „Tiszta őrültség!” Tudta, hogy nem veheti vissza adott szavát, amíg nem tud az Angyallal beszélni.

– Mit gondol, mit fog Hilloran most csinálni? – kérdezte Audrey. – Még egyszer kísérletet tesz ma éjjel, vagy vár holnapig?

Dicky igyekezett a kérdésre irányítani gondolatait, de agya egyszerre mintha egészen üres lett volna.

– Nem tudom. – mondta bizonytalanul. – Az ő helyében talán még egy kísérletet tennék ma éjjel. Maga jobban ismeri, mint én.

– Nem hiszem, hogy megteszi. Végezhetett volna velem ma éjjel, és nem tette meg. Ez lelkileg bizonyára letörte egy kissé; hát időre van szüksége, amíg ismét bátorságra kap. Fogadni mernék, hogy holnapig nem tesz semmit. Örül, hogy nyugodtan gondolkozhat a helyzeten, és semmi sem sürgeti.

– Holnap tisztábban fog látni, mint ma?

Audrey mosolygott.

– Alszom rá egyet mindenesetre – mondta hányaveti módon. – Ez mindig segít. Jóéjszakát, Dicky. Fáradt vagyok.

Dicky megállította. – Megígér nekem valamit?

– Miről van szó?

– Zárja be az ajtaját ma éjjel. Senkinek ne nyissa ki semmilyen ürügy alatt.

– Igen, ezt megígérem, és jó lesz, ha maga is így tesz.

Dicky visszakísérte Audreyt a kabinjához. A hold fénye rásütött gyönyörű hajára, és az árboclámpa alatt elhaladva megfigyelhette, milyen szép a lány arca, amikor ilyen komoly, és büszke.

– Jóéjszakát, Dicky – mondta a lány még egyszer.

– Jóéjszakát – felelte Dicky. És azután furcsa, erőltetett hangon hozzátette: – Szeretem magát, Audrey. Jóéjszakát, drágám.

Mielőtt a lány felelhetett volna, eltűnt.

VII.

Másnap reggel Dicky kopogásra ébredt. Az ajtó előtt egy steward állt, aki tálcán teát nyújtott be. Dicky megköszönte, átvette a tálcát, belülről újra bezárta az ajtót. Elgondolkozva nézte a gőzölgő italt, töprengve szagolta meg, és hirtelen öntötte ki az ablakon.

Zsebre vágott kézzel, amelyben pisztolyát tartotta, ment át hálóköntösben a fürdőbe, és ugyanilyen óvatossági rendszabályokkal tért fürdő után vissza kabinjába. Elég jól kialudta magát, mert akárcsak az Angyal, a legnagyobb zavar közepette is békésen tudott aludni, ha közvetlen veszély nem fenyegette. De sajnos, a nappali fény sem változtatott a helyzet kusza mivoltán, és habár a csésze teán kívül, amelyet nem ivott meg, más merénylet nem érte, Dicky tudta, hogy olyan csekélységek mint egy lezárt ajtó, nem fogják Hillorant megakadályozni a tervei kivitelében. A Földközi-tengeren egy jachton egymillió dollárt érő ékszer és drágakő úszott, és Hillorant minden egyes dollár arra ösztönözte, hogy kitartson eredeti tervei mellett. Audrey Perowne kifogástalan gépezetnek nevezte tervét. De nem számolt segítőtársainak zsiványbecsületével, illetve becstelenségével.

Mindezen Dicky Tremayne elgondolkozott, és még mialatt a fedélzeten sétált Sir Esdras Levyvel és Matthew Sankinnal, állandóan azon törte a fejét, hogyan tudná az eseményeket éjjel tizenegyig vagy tizenkettőig megállítani.

Audrey Perowne-nal nem beszélt többé. A reggelinél látta, röviden köszöntötte, és azonnal George Y. Ulriggal kezdett vitába az amerikai négerek jövőjéről. Ez az elvont tárgyú vita körülbelül ugyanannyira érdekelte Dicky Tremaynet, mint a patagóniai palukák jövője. Miközben föl-alá sétált a fedélzeten, állandóan el kellett mennie Audrey mellett, aki árnyékos helyen maga köré gyűjtötte vendégeinek egy részét. Tekintetük nem találkozott, és Dicky örült, hogy a lány nem hívja oda. Ha megtette volna, alkalmasint újra olyan izgalomba hozta volna, mint múlt éjjel. De az a fajta téboly, amely majdnem árulásra késztette, teljesen elmúlt belőle. Ahányszor elment Audrey mellett, szeme sarkából figyelte, míg jókedvűen tréfálkozva, és nevetgélve beszélgetett vendégeivel. Csodálatra méltón ura volt idegeinek. Ki képzelte volna, hogy ugyanaz a hölgy, aki most grófnői előkelőséggel szórakoztatja vendégeit, még ugyanaznap este töltött pisztollyal fog előttük állni? Így ment ez egész délelőtt. A nap forrón tűzött le a hajóra, és a vendégek árnyékba tett nyugvószékekben pihentek löncs után. A beszélgetés elhalt. Három órakor Dicky mogorva arccal ment le Audrey kabinjába. Majdnem egyszerre értek oda Hillorannal, és Dicky örült, hogy nem kell egy pillanatig sem egyedül lennie a lánnyal. Egy asztal köré ültek, egyetlen rejtélyes tekintettel mérve egymást végig. Hilloran szivarra, Dicky cigarettára gyújtott.

– Mit csinált azzal a tengerésszel? – kérdezte Audrey.

– Kiengedtem – felelte Hilloran. – Teljesen rendben van.

– Hát akkor beszéljük meg a részleteket – indítványozta Audrey. – Időrendben sorakoztattam mindent. Lehetőleg kerülni kell minden szükségtelen zajt, és lövöldözést. Mialatt vacsorázni fogunk, maga Hilloran végigjárja a kabinokat, és mindent összeszed. Gondosan nézze végig. Senki sem fogja megzavarni. Azután menjen le a konyhára, és használja fel ezt. – Egy kis üvegcsét adott át Hillorannak, amelyben sárgás folyadék volt. – Ez butyl – folytatta – nagyon erős. Túl sokat nem adagolni! Két csepp minden kávéscsészébe. Kettő kivételével: ez a Dickyé, meg az enyém. Oly egyszerű, és sokkal kevesebb zavart okoz, mintha pisztollyal dolgoznánk. Mire ismét magukhoz térnek, mind meg lesznek kötözve kezükön-lábukon. Tizenegy felé Calvi közelében horgonyzunk Korzika partján, és kitesszük őket egy lakatlan helyen. Ez az egész.

Dicky felállt – Nagyon szép – mormolta. – Semmi fölösleges időveszteség.

– Nekünk kettőnknek nem lesz semmi dolgunk – folytatta Audrey. – Amit kell, azt Hilloran elvégzi, és az ő dolga is könnyű.

Hilloran átvette a kis üvegcsét, és zsebre tette. – Rám bízhat mindent – mondta.

– Ha más beszélnivalónk nincs – jegyezte meg Dicky – akkor én megyek. Ne vegyék észre a vendégek, hogy egyikünk sincs velük.

Ez a mentegetőzés nevetséges volt, de Audrey nem tartóztatta.

Hilloran nézte, hogyan hagyja el a kabint, és ott maradt. Beszéde volt még.

– Maga bízik Dickyben? – kérdezte a lány váratlanul.

Pontosan erről akart beszélni Hilloran is vele, és oly meglepőn érte a lány kérdése, hogy néhány másodperc kellett hozzá, amíg meg tudta fogalmazni a választ.

– Furcsa, hogy maga teszi fel most ezt a kérdést – jegyezte meg végre Hilloran. – Amikor én vetettem fel, akkor nem akart hallani róla.

– Múlt éjjel megváltoztattam a véleményemet. Ahogyan láttam… a sötétségben – sajnos – keveset láthattam… a helyzet nem egészen az volt, amit maga, és ő el akartak velem hitetni. Olyanforma lehetett – folytatta a lány elképesztő módon – mintha Dicky akarta volna magát kidobni a tengerbe. És a tengerész meg akarta őt ebben akadályozni.

– Ez az igazság – felelte Hilloran vaktában.

– Akkor miért hazudott, hogy mentse őt?

– Mert féltem, hogy nem hiszi el nekem az igazat.

– Miért hazudott a matróz?

– Ő csak engem követett. Ha én hallgattam, ő sem árulkodhatott.

A lány ujjai idegesen doboltak az asztalon. – Mit gondol, miért akarta magát eltenni láb alól?

Hillorannak egy ötlete támadt. Nem remélt módon alakult a helyzet, látszólag rendkívül előnyösen az ő számára. Elővett a zsebéből egy ív papírost, és előrehajolt. – Emlékszik a levélre, amit tegnap este adtam Dickynek? – kérdezte. – Én már előtte kinyitottam, és lemásoltam. Itt van. Elég ártatlannak látszik, de…

– Megnézte, nincs-e rajta láthatatlan tintával is írás?

– Minden irányban megvizsgáltam. Semmi ilyesmit nem találtam. De olvassa el a levelet. Majdnem minden mondata burkolt értelmű, ha a címzett kellőképpen beavatott.

A lány elolvasta, és orra fölött a homlokán mély ránc képződött. Még akkor is ráncolta homlokát, amikor felpillantott. – Maga mit gondol?

– Amit már mondtam egyszer. Azt hiszem, hogy Dicky az Angyal bandájába tartozik.

– Ebben a levélben utasítások volnának?

– Aligha. Nem sokat tudok az Angyalról, de kötve hiszem, hogy elküldi egyik emberét munkára, és utasításait az utolsó percben ilyen levélre bízza. A legkisebb késedelem a postán, és Dicky soha nem kaphatta volna meg.

– Ez nagyon szép, de hát akkor…

– Mellesleg bárki küldte a levelet, ha valóban utasításokat tartalmaz, számolnia kellett vele, hogy Dicky előtt már más felbontja, és elolvassa. Különben világosan kiírta volna az utasításokat. Az Angyal okos ember. Az utasítások jók. Lehet, hogy az egyszerű szavak kulcsszavak, és egy bizonyos kód szerint fejtendők meg. De lehet, hogy ha meg is tudnánk fejteni, a megfejtés is csak egy újabb kódhoz vezetne, amelyet már nem tudnánk megfejteni. Hát így azt hiszem, az egész levél csak egy csapda.

– És egy kóddal megfejthető lenne?

– Én nem vagyok kódszakértő. De ez nem zárja ki, hogy kóddal megfejthető a levél. Hilloran mogorván nézett maga elé. – Viszont nem ez a lényeges. Ha egyetért velem, megmondom, mit kell tennünk.

– Halljuk?

– Ugyanoda kell juttatni, ahová ő akart engem küldeni múlt éjjel.

Audrey megrázta a fejét. – Nem szeretem a gyilkosságot, Hilloran. Tudja jól. És nem is szükséges. – A férfi zsebe felé mutatott. Ott a szer… csak egy csésze legyen anélkül…

Hilloran arca felderült. Alig tudott örömén erőt venni. Nagyon egyszerű! Hiszen most mindkét ellensége kiszolgáltatta magát neki! De azért úgy tett, mintha még tamáskodnék.

– Az én tervem jobb volna. Mindenesetre örülök, hogy végre egészen mellém áll, Audrey.

A nő gonosz mosollyal vállat vont. – Minél jobban megismerem magát, annál inkább belátom, hogy rendszerint igaza van.

Hilloran felállt. Indulatai félelmetesen nőttek. – Audrey!…

– Most ne, Hilloran…

– Van keresztnevem is… John. Miért nem hív azon?

– Szívesen… John. De kérem… pihenni szeretnék ma délután. Ha elvégeztük a munkánkat, beszélünk majd mindenről…

A férfi közelebb lépett. – Remélem, nem akarja kijátszani John Hillorant…

– Tudja jól, hogy nem.

– Vágyódom maga után! – tört ki a férfiből. – Már évek óta! Maga mindig dobott engem. Amikor láttam, hogy kezd nagyon is jóba lenni ezzel a spicli Tremayne-nal, megvadultam. De remélem, most már annak vége?

– Vége!…

– És más sincs?…

– Ki lenne?

– Szépségem!

– Utána, Hilloran. Olyan fáradt vagyok! Pihenni szeretnék. Menjen most…

A férfi nekiugrott, és magához ölelte. Szája rátapadt a nő ajkára. Egy pillanatig tűrte Audrey az ölelést. Azután ellökte magától a férfit, és hátralépett.

– Megyek már – mondta Hilloran.

Audrey úgy állt ott, mint egy szobor. Addig várt, amíg az ajtó bezárult, azután ernyedten hullott egy karosszékbe. Egy pillanatig mozdulatlanul ült, azután ráborult az asztalra, és karjába temette arcát.

VIII.

– Azt hittük, kilenche Monacónál leszünk – mondta raccsolva Anusia Marova grófnő. – De máh késésünk lesz, és a kapitány szehint csak tizhe éhhetünk a kikötőbe. Így hát háéhünk kényelmesen vacsorázni.

Dicky a szalon másik sarkából hallgatta a lány r-betűket elnyelő beszédét, miközben George Y. Ulrig a japánok kaliforniai településeiről magyarázott neki. Annyira érdekelte ez a kérdés, mint a vallonok kivándorlása Cincinnatiba. Zsebét szinte égette egy darab papíros, amelyen ez állt:

NE IGYA MEG A KÁVÉJÁT

A papírszeletet ajtaja alatt csúsztatták keresztül, amikor öltözködött, de mire kinyitotta az ajtót, a folyosó üres volt. Csak a feljárónál pillantotta meg Hillorant, aki maga elé nézve sétált a fedélzeten.

Habár a cédulán nem volt sem aláírás, sem más kézjegy, csak rajzolt nagybetű, Dicky jól tudta, ki küldte a cédulát. Sietve öltözködött, hogy a vendégek odaérkezése előtt a szalonban találja Audreyt, de ez utoljára lépett be. Bármennyire szeretett volna vele ismét négyszemközt beszélni, nem mert bekopogni a kabinjába, és félt is attól, hogy Audrey utalni találna arra, amit éjjel bevallott neki. Most pedig úgy kellett tennie, mintha figyelne George Y. Ulrig elbeszélésére, ami igazán nem volt könnyű.

Boldog volt, amikor asztalhoz ülhettek. Szomszédja George Y. Ulrig neje volt, aki legutolsó betegségének történetével untatta, de nem vette észre, mennyire szórakozott a fiatalember.

A vacsora közepén váratlanul kellemes hang szüntette meg a szórakozottságát. – Dicky – húzta nevét Audrey az asztalfőn – nagy vita támadt köztünk, mondjon véleményt.

– Arról van szó – vágott közbe a pösze Sir Esdras Levy – hogy a grófnő egy kérdészt vetett föl. Mondjuk, ön jó barátom, ész pedig mász barátaimmal valami üzletet csinálok, és megígérem nekik, hogy szenkinek nem árulok el szemmit. No, hogy azz ön vesztét okozzhatja, ha nem sszólok erről azz ügyről, visszont azz ügy megbukik, ha ön megtud róla valamit. A kérdész: mit tegyek? Én azzt mondom, hogy egy férfi nem sszegheti meg a sszavát. Szajnálnám önt, de azz adott sszavamat meg kell tartanom.

– Én pedig azt mondom – vágott közbe Matthew Sankin – hogy a barátság előbbre való.

– Matthew, drágám – szólt közbe a felesége bársonyos hangján – a grófnő Mr. Tremaynet kérdezte. Hadd halljuk hát az ő véleményét.

– Szavazzunk – ajánlotta Dicky. – Jobb kezet föl, aki a barátját is feláldozná az adott szónak.

Hat kéz emelkedett a magasba, a férfiak közül csak Sankin, és Ulrig nem emelték föl a kezüket.

– Eggyel vesztettek – jelentette ki Dicky.

– Nem – szólt közbe a grófnő. Én nem szavazhatok, és magát teszem meg bírónak. Hogyan dönt maga?

– Ebben a kérdésben nem lehet szó kiegyezésről? Nem figyelmeztetheti a csávába jutott férfi barátját, anélkül, hogy elárulja barátait?

– Nem kérünk félmegoldást! – kiáltott oda Sir Esdras.

Dicky tekintete most találkozott a lányéval. – Akkor – jegyezte meg – először találkoznék a társaimmal, és figyelmeztetném őket, hogy megszegem a szavam. Azután pedig szólnék a barátomnak. De ez a feltétel kötelező volt.

– Ez is kiegyezész – tiltakozott Sir Esdras. – Tegyük föl, hogy nincs sze ideje, sze lehetősége a társzait figyelmezztetni.

– Milyen közel állna ez a barát hozzám?

– A lehető legközelebb! Ezzen nem múlik.

– Diikíi – szólt most közbe Audrey kérlelő hangon – döntsön végre, kérem.

Dicky körülnézett a társaságon. Vajon a lány indította el ezt a vitát, hogy döntést csikarjon ki tőle? Mindegy!… Nagy, elkeseredett hetykeség kerekedett benne felül. Igaza van Audreynak: döntenie kellett végre.

– Nem! – vágta ki végre. – Inkább elárulom a társaimat, felrúgom a világ legnagyobb üzletét, minthogy fájdalmat okozzak olyan valakinek, akit szeretek. Most legalább tudja, és remélem, meg van elégedve.

Gyanakvó lett. Hilloran, és Audrey bizonyára akkor határozták el, hogy őt is megmérgezik, amikor elhagyta délután a nő kabinját. De akkor ez a figyelmeztetés… Audreytól gyöngeség volt. Bízott benne, és a vitát is csak azért kezdte, hogy biztos legyen Dicky hűségében. Valami hideg, ádáz düh fogta el a szívét. Ez a nő tehát üzletet csinált az ő bevallott érzelmeiből? Ám veszítsen rajta. Most gyűlölte Audreyt, mert látta: csak fel akarja őt használni, hogy azután kinevesse. Már akkor mosolygott, amikor Dicky válaszát hallgatta. Most megértette, mit jelentett az a mosoly. – Hülye! Hülye! Hülye! – szidta önmagát, miközben azon rágódott, milyen közel járt ahhoz, hogy megtagadja magát, és barátait, – De ezt nem ússza meg szárazon – fogadkozott – ezt nem, Istenemre!

Hirtelen hűvös lett, és nyugodt. A steward behozta a feketekávét. Dicky nézte, ahogy egymás után a vendégek elé helyezi a tele csészéket. Azután figyelte a hatást. Hátsó zsebébe nyúlt, és miközben az onnan elővett dolgok közül az egyiket szalvétája alá rejtette, a másikat, – cigarettatárcáját, – felkattintotta, és körülkínálta asztalszomszédjainak.

Audrey le nem vette róla a szemét, de Dicky arca kifejezéstelen maradt.

Egy örökkévalóságnak tűnt, miire az első vendég ajkához emelte csészéjét, és a többi követte példáját. Dicky számolt, miközben szórakozottan kavargatta a magáét, még hárman nem ittak, még ketten… Matthew Sankin volt az utolsó, ő volt az egyetlen, aki meg merte jegyezni: – De furcsa íze van ennek a kávénak.

– Nekem ízlik – jegyezte meg Audrey Perowne, miután megkóstolta.

És ekkor Dicky látott valamit a szemében, amire nem talált magyarázatot. Mintha neki szólna ez a furcsa pillantás, de ő nem jött rá az értelmére. Burkolt gúny? Kihívás? Diadal? Vagy mi? Különös pillantás volt.

Dicky figyelte a mérgezett kávé hatását. Először Lady Levy kapott a fejéhez, és bukott előre az asztalra.

Matthew Sankin fölemelkedett kissé. – De rossz itt benn a levegő – mondta, és öntudatlanul bukott vissza székére.

Mintha színházban ülne, úgy nézte őket, egyiket a másik után. Ulrig megrázta a vállát. – Méreg van a kávéban! –, és végigvágódott a földön. Aztán egyedül voltak: Audrey ott állt az asztalfőn, Dicky pedig a helyén ült, és jól megmarkolta pisztolyát. Audrey most fátyolos hangon megszólalt, szemében még mindig ott égett a különös fény. – Dicky…

– Nevetnem kellene – mondta Dicky. – Szükségtelen, hogy tovább is olyan komoly arcot vágjon. Néhány perc múlva úgy sem lesz már módja nevetni… nevessen hát gyorsan.

– Csak egy csöppet ittam – mondta Audrey.

– Láttam, hogy a többi kiömlött – mondta Dicky. – Igyék az enyémből.

A lány tántorogva kerülte meg az asztalt, a székek hátába kapaszkodva – Dicky komolyan gondolta azt, amit előbb mondott?

– Igen. De emlékezzék vissza! Én azt mondtam: „Nem okozok fájdalmat valakinek, akit szeretek.” Ez itt nem érvényes. Múlt éjjel azt mondtam, hogy szeretem. Ezért a hazugságért most bocsánatot kérek. Nem szeretem magát. Nem is tudnám soha szeretni. De azt hittem, mulatságos lesz magát bolonddá tartani.

Szavai úgy hatottak, mintha arcul ütötte volna a nőt. De most nem volt benne semmi megbánás. Még mindig a helyén ült, és mozdulatlanul nézte Audreyt, aki újra megszólalt: – Én küldtem magának azt a cédulát…

– Mert azt hitte, hogy a szerelmem elég erős fegyver lesz a kezében. Most már tisztán látok.

Audrey alig tudott megállni a lábán, szemhéja elnehezült, és könnyek törtek elő.

– Ki maga? – kérdezte a lány.

– Dicky Tremayne az igazi nevem – mondta –, és az Angyal barátai közé tartozom.

A lány bólintott – Én… azt… hiszem… megmérgezte… a kávémat – mondta torz mosollyal, fátyolozott hangon. Utána pedig a földre bukott.

Dicky lenézett rá. Szívében megdöbbenés, könyörtelenség, bosszúvágy, és természetellenes nyugalom keveredtek, de egyszerre valami úrrá lett szívén és nyugalmán, amitől felkelt a székről. Anélkül, hogy levette volna szemét a földön fekvő lányról, lassan megállt fölötte, szalvétája lába elé esett, és a pisztoly most ott csillogott jobb kezében.

– Audrey! – kiáltotta hirtelen.

Háttal állt az ajtónak. Hallotta maga mögött a lépéseket, de nem tudott gyorsabban mozdulni, mint Hilloran nyelve.

– Meg ne mozduljon! – reccsent rá Hilloran.

Dicknek csak a szeme mozdult. Előtte a falon óra volt, és látta, hogy húsz perccel múlt kilenc.

IX.

– Dobja le a pisztolyát – szólt rá Hilloran. Dicky kiejtette kezéből a pisztolyt. – Rúgja el magától! – Dicky messze rúgta a pisztolyt. – No most megfordulhat. – Dicky lassan megfordult. Hilloran, egyik kezében saját pisztolyát tartva, a másikkal fölemelte Dicky pisztolyát, és kényelmesen nekitámaszkodott az ajtófélfának. Szeme diadalmasan csillogott. Az ajtón kívül néhány matróz állt, akiket Hilloran most beterelt.

– Persze számítottam erre – mondta Dicky.

– Mindig tudtam, hogy okos kisfiú – felelte Hilloran, azután a matrózok felé fordult. – Ugorjatok neki, és béklyózzátok meg.

– Én már nem küzdök – mondta Dicky. Mozdulatlanul tűrte, hogy zsebeit kikutassák. A cédulát megtalálták nála, és odavitték Hilloranhoz. Ez csak legyintett.

– Gondoltam, hogy ilyesmi lesz – mondta. – Bizonyára örülni fog, Dicky, ha hallja, hogy láttam, amikor őnagysága becsúsztatta az ajtaja alatt. Nagy szerencse számomra!

– Nagyon nagy – hagyta rá Dicky közömbösen. – Úgy látszik, épp úgy be akarta csapni magát, mint ahogy engem is becsapott. Szinte együtt dolgozhatnánk most már.

– Ahogy ő magát becsapta!

Dicky felhúzta a szemöldökét – Mit hallott az ajtó előtt?

– Mindent.

– Akkor meg kellett értenie, ha nem egészen hülye.

– Én csak azt értettem, hogy kijátszott engem, és figyelmeztette magát a kávéval kapcsolatban.

– Mit gondol, miért tette ezt? Mert azt hitte, hogy teljesen a hatalmában vagyok; mert azt hitte, olyan őrülten szeretem, hogy ez a szerelem már elég kábító hatással van rám, nincs szükség még külön méregre is. És akkor igaza is volt.

A matrózok közben sorra vették a vendégeket, és most nézte, ahogy a vendégek is hasonló sorsra jutnak. Kívül fásultnak látszott, de agya lázasan dolgozott.

– Ha mindet megkötözték – mondta Hilloran – néhány kérdést fogok magának feltenni… Mr. Dicky Tremayne! Legjobb lesz, ha őszintén felel, mert különben irgalmatlanul fogok eljárni.

Dicky úgy állt ott, mintha süket lenne. Amióta Hilloran lefegyverezte, úgyszólván elvesztette kapcsolatát a külvilággal.

– Nem fogok semmi bajt okozni – mondta fakó hangon. – Nem tudja megérteni, hogy nem érdekel többé semmi, amióta rájöttem, hányadán állok vele?

Hilloran közelről az arcába nézett, de nemcsak a szava, hanem a fiatalember megtört tartása is meggyőző volt.

– Vannak még barátai a hajón? – kérdezte Hilloran.

– Nem – felelte Dicky őszintén. – Egészen egyedül vagyok.

– Igaz ez?

Egy pillanatra Dicky szinte életre látszott kelni. – Ne legyen már olyan hülye! – csattant fel a hangja. – Mondom, hogy csak az igazat vallom. Akár hiszi, akár nem, egyforma eredményeket fog kapni, ha ilyen módon kérdez vagy ha megkínoz. Nincs módja rá ellenőrizni a kijelentéseimet, el kell, hogy higgye.

– Vár valahonnan kívülről segítséget?

– Benne volt a levélben, amit olvasott.

– Repülőgépen?

– Vízi repülőgépen.

– Hányan?

– Lehet, hogy ketten, lehet, hogy csak egy.

– Mikor?

– Tizenegy, és tizenkettő között, minden éjjel, mától kezdve. Vagy három órakor hajnalban. Vörös zseblámpával kellett volna jeleznem a kabinablakomból.

– Volt valami megbeszélt jel?

– Nem. Rendes szaggatott fényjelzés.

Hilloran kíváncsian vizsgálta a fiatalember arcát. – Hiszek magának, hacsak a viselkedése nem mond ellent mindannak, amit eddig az Angyal bandájáról hallottam.

Tremayne egyszerre dühbe jött. – Az Isten szerelmére! Még mindig nem érti? Vége köztem, és az Angyal közt mindennek. Végeztem mindennel. Nem érdekel többé semmi, amit bárki mond vagy tesz. Őrülten szerettem ezt a kétszínű macskát. Most pedig látom, hogy milyen valójában. Hát nem érdekel többé, mi történik vele vagy velem. Tegyen amit akar, de siessen.

Hilloran körülnézett a szalonban. Addig mindenkit megkötözték a matrózok, kivéve Audreyt, és tétlenül álldogáltak, várva a további parancsokat. Hilloran az ajtó felé intett a fejével.

– Mars ki! – parancsolta. – Vannak itt ketten, akiket egyedül akarok kihallgatni.

De amikor az utolsó matróz is elhagyta a szobát, és betette maga mögött az ajtót, Hilloran nem kezdett hozzá mindjárt a kihallgatáshoz. Ehelyett zsebrevágta az egyik pisztolyt, elővett egy elég nagy összehajtható bőrzacskót, körülment a szalonban, és összeszedte a nyakékeket, fülbevalókat, brossokat, gyűrűket, inggombokat, karkötőket, pénztárcákat, míg a bőriszák teljesen megtelt, és majdnem széthasadt, annyira teletömte. Tenyerén mérlegelte a súlyos csomagot.

– Egy millió dollár – mondta.

– Megcsinálta a szerencséjét – felelte Dicky.

– No, most beszélgethetünk – mondta Hilloran, és Dicky fásultan hallgatta. Végre pedig vállat vont. – Lőjön le előbb engem – ajánlotta.

– Még gondolkozom rajta.

Talán még soha halálos ítéletet ilyen nemtörődömséggel, és nyugalommal nem hallgattak. Dicky sokkal színpadiasabb kitörésre számított Hilloran részéről, és úgy találta, hogy a férfi önuralma már szinte emberfeletti. De Tremayne nyugalma vetekedett a Hilloranéval. Egyikük úgy kínálta, és a másik úgy fogadta el a halált, mintha csak egy pohár borról lett volna szó. De mind a ketten tudták, hogy minden szó komolyan értendő. Hilloran önuralma kétségtelenebbé tette, hogy a fenyegetését beváltja, mintha színpadias nagyjelenetet rendezett volna.

– Szeretnék magától egy utolsó szívességet kérni – mondta Dicky halkan.

– Egy cigarettát?

– Azt se utasítanám vissza. De amit nagyon szeretnék, az a következő: befejezném azt, amit akkor kezdtem neki mondani, amikor maga bejött.

Hilloran tétovázott.

– Ha beleegyezik – tette hozzá Dicky – ajánlom, kötözze meg őt is. Különben megpróbál engem kioldani abban a reményben, hogy megmentem magamat, és őt is. De egész komolyan… hisz eddig is elintéztük ma este a dolgainkat szép csöndben, maradjunk meg amellett a mód mellett.

– Maga aztán elszánt fickó – mondta Hilloran.

Tremayne vállat vont. – Ha az embert nem érdekli tovább az élet, a halál elveszti ijesztő mivoltát.

Hilloran felvett a földről egy darab kötelet, és hátrakötötte a lány csuklóját. Azután behívott két matrózt.

– Ezt a kettőt kísérjétek a kabinomba – mondta. – Őrködjetek az ajtó előtt. – Ismét Dickyhez fordult. – Tizenegykor jelezni fogok. Attól fogva bármikor várhatja, hogy felhívom a fedélzetre.

– Köszönöm – mondta Dicky halkan.

Az egyik matróz karjára vette Audreyt, Dicky követte, és a másik matróz bezárta a menetet. A lányt lefektették Hilloran ágyára, Dicky pedig egy székre ült. A két matróz kiment, és kívülről bezárta az ajtót.

Dicky kinézett a kabinablakon, és várt. Sötétedett. A kabin félhomályban volt, és kékes-szürke köd ereszkedett le a tengerre. Feje fölött lépéseket hallott a fedélzeten. Ettől függetlenül csak a tenger fodrozódása okozott némi zajt. Minden békés volt.

Hosszú idő múlva sóhajtott a lány, és lassan megmozdult. Azután újra nyugodtan feküdt. Olyan sötét lett, hogy Dicky már nem is láthatta arcát, amikor váratlanul lágy hangon megszólalt: – Tehát hatott.

– Mi hatott?

– A kávé.

– Semmi közöm nem volt ehhez.

– Majdnem tiszta butyl volt – mondta a lány. – Okosan csinálták. Gyanítottam, hogy az én kávémba is kerül. Magam adtam Hillorannak az ötletét. Mindig jobb, ha az ember tudja, honnan érheti támadás. Csak azt nem gondoltam, hogy ilyen erős lesz. Azt hittem, ajánlatos lesz inni egy kortyot a vendégek előtt.

– Nem akarja elhinni, hogy nem én követtem el, Audrey?

– Ezzel nem törődöm. Valaki mindenesetre elég okos volt ahhoz, hogy a saját ötletemmel tegyen ártalmatlanná.

– Nem én tettem, Audrey.

Rövid ideig csönd volt, azután a lány ismét megszólalt: – A kezem meg van kötözve.

– Az enyém is.

– Magát is elfogta?

– Könnyen. Mennyire éber, Audrey?

– Azt hiszem, egészen – felelt a lány. – Csak nagyon fáradt vagyok. És úgy érzem, mintha a fejem szét akarna hasadni. De ez nem tesz semmit. Akar még valamit mondani?

– Audrey, tudja, hogy én ki vagyok?

– Tudom. Az Angyal bandájának egyik tagja. Hiszen maga mondta. De én már előbb is tudtam.

– Már előbb is?

– Régen. Alig vettem észre, hogy nem szakmabeli gengszter, azonnal nyomoztattam maga után. Anélkül, hogy erről bárki tudott volna. Sokáig tartott, de én megtettem. Nem járt maga soha egy Brook Street-i lakásban?

Dicky egy pillanatig tétovázott. – Jártam – mondta aztán lassan. – De akkor miért hallgatott?

– Ehhez aztán igazán nincsen semmi köze.

– Tudnia kellett, hogy az egész idő alatt veszélyben van, mégis maga mellett tartott.

– Vállaltam ezt a kockázatot, mert szerettem magát.

– Mit csinált?

– Szerettem magát – mondta a lány kimerülten. – Most már nyugodtan megmondhatom. Igenis szerettem magát. Maga nyilván nem is képzelte, hogy nekem is lehetnek olyan érzéseim, mint bármilyen más közönséges asszonynak. Pedig így van. Annak ellenére, hogy nehezebb volt az életem, mint egy közönséges asszonynak. Mindig korlátlanul éltem, és korlátlanul szerettem. Megérte a kockázatot, amíg maga mellettem volt. De én azt hittem, hogy maga nem is törődik velem. Egészen tegnap éjjelig.

– Audrey, maga ezt meg meri nekem mondani?

– Miért ne? Most már mindegy. Most már mondhatunk, amit akarunk, anélkül, hogy a következményektől félnünk kellene. Mi fog velünk történni?

– A barátaim jönnek vízi repülőgépen. Ezt megmondtam Hillorannak, aki ki akarja őket játszani. Már az összes ékszert megszerezte. Leadja az én fényjelzésemet, és ha megjön a gép, ki akar velem evezni egy csónakon. Barátaimnak megmondja, hogy lelő engem, ha nem engedelmeskednek. Hát engedelmeskednek, kezébe adják magukat, mert ők már ilyen bolondok. Hilloran pedig hatalmába keríti a repülőgépet, és elrepül… magával. Tud repülőgépet vezetni.

– Nem tudta volna a barátait értesíteni?

– Minek? Most már úgyis mindegy.

– És mi történik magával?

– Átlépek a csónak peremén. Két ólomdarab a két lábamon. Hilloran oly nyugodtan ígérte ezt nekem, hogy nem kétséges, mennyire komolyan gondolja a végrehajtását. Furcsa alak… sajnálom, hogy nem tanulmányoztam behatóbban. Egy közönséges gengszter nagyhangú lett volna, és pimasz, de mindebből semmi sincs Hilloranban. Ha hallotta volna… mintha csak egy légy agyonnyomásáról beszélne.

Újra csönd következett, mialatt a fülkében egészen sötét lett. Azután Audrey szólalt meg: – Mire gondol, Dicky?

– Arra gondolok, milyen gyorsan tudnak a dolgok változni. Szerettem magát. Azután, amikor azt hittem, hogy kereskedik a szerelemmel, és nevet rajtam, gyűlöltem. És azután, amikor végigvágódott a szalonpadlón, és ott feküdt előttem a földön, semmi másra nem tudtam gondolni, minthogy szeretem magát – akármit tett. Arra kellett gondolnom, ha bármit követett volna el ellenem, szeretnem kell, mert úgy érintettem a kezét, úgy hallottam a hangját, és úgy láttam a mosolyát. – A lány nem felelt. – Hillorannak azonban hazudtam. Azt mondtam, hogy szerelmem gyűlöletté változott, és nem azt, hogy gyűlöletem visszaváltozott szerelemmé. Így hát hitt nekem. Arra kértem, hagyjon magával egyedül, mielőtt végez velem, mert még mondanivalóm van a maga számára. Beleegyezett. Ez is furcsa vonás rajta, de tudtam, hogy meg fogja engedni. Ezért vagyunk most itt.

– Miért tette?

– Azért, hogy megmondhassam magának az igazat, és lehetőleg kiszedjem magából is az igazat. Talán találok valami kiutat mindkettőnk számára.

– Nem tudtam határozni – mondta a lány. – Törtem, törtem a fejem, végre mégis csak kereskednem kellett a szerelmével. De döntőbírául azért hívtam föl a vacsora alatt a vitában, hogy megtudjam, mennyire szeret. Ez csak női hiúság volt… eléggé megfizettem érte. Én mondtam Hillorannak, hogy tegyen butylt a maga kávéjába is, és ugyanakkor figyelmeztettem magát, hogy ne igyék belőle. Azt akartam, hogy maga lepje meg őt, és szegezzen pisztolyt neki akkor, amikor ő azt hiszi, hogy maga is elkábult. Ki akartam őt játszani, és azután a többit magára bízni… éppen mert nem tudtam határozni.

– Különös történet – jegyezte meg Dicky.

– De most megmondom magának az igazat – tette hozzá a lány – és még csak azt akarom hozzátenni, hogy ha módom lesz, átdobom magam a csónak peremén vagy kiugrom a repülőgépből. Megteszem, mert szeretem magát.

A fiú nem felelt.

– Megöltem Morganheimet – folytatta Audrey – mert volt egyszer egy nővérem, akit…

Dicky még mindig nem felelt.

– Dicky Tremayne – emelte fel hirtelen Audrey a hangját. – azt mondta az előbb, hogy szeretett egyszer!

Dicky fölkelt, de a lány nem láthatta a sötétben.

– Ez az igazság.

– Még mindig így van?

– Mindig így is lesz – felelte Dicky. Egészen ott állt az ágy mellett. Most térdre bukott, és annyira közel került hozzá, hogy meg tudta csókolni a száját.

X.

Simon Templar a kormány mellett ült, és elgondolkozva nézte a tengert. A hold még nem kelt fel, de azért nem nagyon messze látta a jacht körvonalait, árboclámpáját pedig tisztán kivehette.

Egyedül érkezett, és örült, hogy egyedül van. Kétségkívül valami furcsa dolog volt készülőben. Ő maga írta azt a levelet Patricia nevében Dicky Tremaynenek, és örült, hogy annyira világos volt. „Már egészen vörösre sírtam a szememet utánad.” Ennél világosabb nem lehetett. A vörös fény veszélyt jelentett. Egy pólyás baba is megértette volna. Mégis amikor közelrepült, úgy látta, hogy a jacht áll. És alig ért a gép vizet, amikor egy csónak indult el a jachttól. Azt nem is képzelhette, hogy a vörös fényjelzést Dicky elárulta abban a reményben, hogy ez távol fogja tartani az Angyalt a hajótól. Legfeljebb arról lehetett szó, hogy még fokozottabb mértékben vigyázzon Simon. Tudta, vagy inkább érezte, hogy valami rendkívüli közeledik ott abban a csónakban, csak azt nem tudta még, hogy mi. Elgondolkozva játszott a géppuskával, amely a repülőgép ablakának pereméhez volt szerelve. Amikor elindult San Remóból, az még nem volt felszerelve, mert az ilyesmi kétségkívül kényelmetlen érdeklődést keltett volna a repülőtér közegeiben. De útközben felszerelte, és mivel repülőgépe háttal állt a jachthoz, kényelmesen célba vehette a közeledő csónakot. A csónak most már csak húsz yardnyira volt tőle.

– Te vagy az, szép fiam? – kiáltotta oda az Angyal éles hangon.

A válasz világosan csengett keresztül a kis távolságon. – Én vagyok, Angyal!

Az Angyal mélyet szippantott cigarettájából s azután kivette a szájából. – Ebben az esetben – kiáltotta vissza – megmondhatod őreidnek, Dicky Tremayne, hogy egyetlen evezőcsapást se tegyenek, mert ha közelebb jönnek, ólommal etetem meg őket. – A mondatot ropogás követte, és öt golyó süvített el közvetlenül a csónak orra előtt. A csónak azonnal fordult egyet, és most egy másik hang kiáltott át.

– Az Angyal van ott?

Az Angyal csak egy pillanatig tétovázott. – Teljes épségben, és életnagyságban – kiáltott vissza – a szokásos glóriával a fejem körül. Hát magát hogy hívják, szépségem?

– Itt John Hilloran beszél.

– Jó estét, John – köszönt az Angyal udvariasan.

A csónak elég közel volt ahhoz, hogy az Angyal tisztán kivehesse a benne álló alakot, és így pontosan célba vette. Az ilyen géppuskák nem alkalmasak halálosan pontos célzásra, de a magasan kiemelkedő alak körvonalai élesen rajzolódtak a víz fölé, és mögötte világítottak a jacht fényei.

– Figyelmeztetem – kiáltott Hilloran –, hogy pisztolyomat a barátjára szegeztem. Hát ne tüzeljen tovább.

– Tüzelj, és dögöljünk meg mind a ketten – csattant fel Dicky hangja. – Én már nem törődöm semmivel. De Audrey Perowne is itt van velünk, és szeretném, ha nem történnék baja.

– Jövendőbeli nejemről van szó – szólt közbe Hilloran, és halkan felnevetett.

Simon Templar mélyet szippantott cigarettájából, és óvatosan lerázta a hamut a vízbe. – No, hogy képzeli tehát az egészet, öreg fiú?

– Én odajövök; ha odaérek, maga, szép csöndben átlép a csónakba, mert ha ellenkezik, vagy megpróbál túljárni az eszemen, a barátja átvándorol a másvilágra.

– I-ga-záán? – húzta az Angyal szokása szerint a szavakat.

– Bizony. Találkozni akarok magával, Mr. Angyal!

– Ejnye-ejnye! – gúnyolódott az Angyal könnyedén. És e pillanatban megfogamzott agyában életének a legkétségbeesettebb elhatározása. Dicky Tremayne ott volt a csónakban, és úgy látszik teljesen fölmondta a szolgálatot. Ez már akkor valószínű volt, amikor fölcsillant a vörös fény. Csak a részletek nem voltak még tisztázva, most azonban az Angyal ezt is tudta már. Az Angyal minden további nélkül megtette volna, amit Hilloran kért tőle, ha ezáltal elősegíthette volna Dicky menekülését. De ehelyett csak azt érte volna el, hogy mindketten benne lettek volna a pácban. És miért akart Hilloran egy egész Angyal-gyűjteményt a csónakjába? Az Angyal, elgondolkozva csavargatta ujjai között cigarettacsutkáját, és kidobta a vízbe. Nyilván, mert el akarja foglalni a helyemet ebben a csinos kis égi autóbuszban. El akar repülni valószínűleg egy millió dollár értékű ékszerrel együtt. Úgy látszik Audrey Perowne vagy Dicky se kapott részt a zsákmányból. Hilloran tehát, miután kirabolták a vendégeket, ki akarta most rabolni a lányt, a fiút, és a matrózoknak öltözött bandát is. Mert az nem valószínű, hogy Hilloran az egész bandát el akarja magával vinni a repülőgépen. Ellenben vinné Audrey Perowne-t, és matrózoknak öltözött emberei azután bottal üthetik a nyomát. Jó vicc!… Mindez ellen csak egy módon lehetett küzdeni. Hilloran most már nem várt harcot, valamit ivott is tán, és nagyon nagy volt a hangja. Azt hitte, hogy győzedelmeskedett már Tremayne-en, Audreyn, a bandán, az Angyalon, miután bezsebelte az összes ékszert. El sem tudta képzelni, hogy valaki kiragadja kezéből a biztos győzelmet.

De hát nem ismerte az Angyalt, csak névről. Nem számolhatott az Angyal hihetetlen ötleteivel, tökéletes gengszter-lélektani ismereteivel, sem pedig villámgyors következtetéseivel, és elhatározásaival. Egyáltalán nem tudta elképzelni azt a felsőbbséget, amely az Angyalt megkülönböztette mindenki mástól, és még saját embereit is nem egyszer bámulatba ejtette. A helyzetet csak egy kétségbeesett módon lehetett megmenteni, és Hillorannak ez eszébe sem jutott. Vagy túlzottan fantasztikus ötletnek tartotta ahhoz, hogy számoljon vele. És ezen bukott el.

Hilloran egyenesen állt a csónakban, körvonalai élesen rajzolódtak ki, és most újra átkiáltott az Angyalhoz: – Odajövök a gép mellé, Angyal, ha készen van.

– Én készen vagyok – mondta az Angyal, és erősen vállgödrébe szorította a géppuskát.

Hilloran utasítást adott, és az evezők a vízbe merültek. Ő maga állva maradt. Vajon agya még felfogta-e, ami a következő pillanatban történt, mialatt éles fájdalom szakította át a mellkasát, és kihunyó szeme előtt minden elsötétedett?… Ez örök titok marad. Saját elfúló, hörgő lélegzetét sem hallhatta már, és nem érezte a hideg habokat, amelyek összecsaptak fölötte. De Dicky Tremayne bambán bámult az egyre nagyobbodó körökre, amelyeket Hilloran nyomán vetett a víz, és hallotta, hogy az Angyal elkiáltotta magát:

– Üdvözlöm a sellőket!

Azután egy csobbanás hallatszott, most úszás a vízből, és a két evező matróz egy pillanatig mintha álomban ült volna, azután megragadták az evezőket. Dicky tudta, hogy most rajta a sor. Habár keze hátra volt kötve, fölugrott, és rávetette magát a hozzá közelebb ülő matrózra. Ez oldalt bukott, úgyhogy a csónak veszélyesen megingott. De Dicky már fölugrott, és bár lába olyan volt, mint az ólom, átvetette magát a padon, és nekizuhant a másik matróz hátának. Az első akkor feléje sújtott, de Dicky nem törődött vele. Keze hátra volt kötve, de vállával, térdével, egész testével verekedett, harcolt, mint egy őrült. Egyetlen feladata az volt, hogy megakadályozza az eredményes evezést, amíg az Angyal el nem éri a csónakot. Azután egy kéz jelent meg a csónak peremén, és Dicky nyugton maradt. Egy pillanattal később az Angyal beugrott a csónakba, majdnem fölborítva azt.

– Oké, szép fiam! – mondta utánozhatatlan kedvességgel, és ökle találkozott a hozzá közelebb eső matróz arcával. A másik ember ugyanakkor egy kés hegyét érezte a torkán.

– Nem hallottátok, amikor vezetőtök azt mondta, hogy evezzetek a repülőgép felé? – feddte őket az Angyal. Ragaszkodom hozzá, hogy egy halott utolsó kívánsága teljesüljön. Feszítsétek meg izmaitokat az evezők használatában.

Mialatt az egyik késsel sakkban tartotta az egyik matrózt, előkerült a másik kis kés is. – Fordulj csak felém, Dicky fiam, hadd szabadítsalak meg ezektől az istrángoktól.

Közben a csónak odaért a repülőgép mellé, Dicky pedig elvágta a lány köteleit is. Az Angyal felsegítette őket a repülőgépbe, azután a csónak farából felemelte a bőriszákot, amelyet Hilloran odaejtett. Azt is betette a repülőgépbe, és ő maga is beszállt. A kabin-ablakból kihajolva búcsúzott a két matróztól:

– Mindent hallottatok, amit tudnotok kell. Én vagyok az Angyal. Emlékezzetek meg rólam imáitokban. Ha pedig egy kikötőbe futtok a jachttal, és számot kell adnotok mindarról, ami utasaitokkal történt, emlékezzetek rám újra. Mert holnap reggel már minden kikötője a Földközi tengernek várni fog benneteket. És minden kikötőparton detektívek lesznek, hogy oda vigyenek, ahová valók vagytok. Mondom, emlékezzetek majd az Angyalra!

Most Simon Templar elindította a repülőgépet, és abban a pillanatban emelkedett a levegőbe, amikor az első lövés eldördült a jachtról.

Egy héttel később Teal főfelügyelő megint ellátogatott a Brook Streetre.

– Igazán le vagyunk önnek kötelezve, Mr. Templar – mondta. – Érdekelni fogja, hogy az Indomitable múlt éjjel elcsípte a „Korzikai Lány”-t amikor keresztül akart siklani a gibraltári szoroson. Nem teketóriáztak vele sokat.

– Ne mondja! – mormolta az Angyal gúnyosan. – Igyék egy kis sört.

Teal egy mély karosszékbe süppedt. – Kövér emberek – jelentette ki – ne igyanak. De idehallgasson. Mi történt a lánnyal, aki a banda vezetője volt, és mi történt az ékszerekkel?

– Már ma olvashatja majd a lapokban – mondta az Angyal ragyogó mosollyal – hogy egy bizonyos londoni kórház megkapta valamennyit. Tulajdonosaik ott kiválthatják, és egészen a kórházra bízom, hogy milyen összegeket fognak kérni az egyes darabokért. Azt hiszem, hogy könnyen fognak fizetni a derék milliomosok, már csak a közvéleményre való tekintettel is. Ami pedig a készpénzt illeti, ami a tárcákból kikerült, alig tesz ki huszonötezer dollárt. Bizony… izé… az ilyen bankjegyek sorsát nehéz követni. Ugye?

Teal álmosan bólintott – És Audrey Perowne, alias Anusia Marova grófnő?

– Le akarja tartóztatni?

– Elfogatóparancs van ellene…

Az Angyal tagadón rázta a fejét. – Milyen idő-, energia-, papír-, és tintapocsékolás! Miért nem szólt nekem erről előbb? Úgy tudom, hogy három nappal ezelőtt elutazott egy olyan országba, amellyel nincs kölcsönös kiadatási szerződésünk. Attól félek, hogy nem lesz elérhető a közeljövőben. Hát nem hallatlan?

Teal félrehúzta a száját.

– Mindazonáltal – folytatta az Angyal – úgy tudom, hogy megjavult, férjhez megy, és letelepszik. Így hát a jövőben nem fog magának gondot okozni, hogy mit csinál.

– Honnan tudja maga mindezt? – kérdezte Teal gyanakvón.

Az Angyal mosolya az összes égi angyalokat megszégyenítette volna. – Széttárta két karját, és úgy felelte: – Egy kis Dicky-madár súgta ezt meg ma reggel.

Jegyzetek:

1. Ez a bevezető a kötet 2013-as kiadásához készült.

2. Ez a bevezető először a The First Saint Omnibus novellagyűjteményben jelent meg ehhez a novellához, 1939 októberében.

3. Utcazenész. Kintorna: verkli, kerekeken tolható hangszer.

4. A házassági engedély megadása kihirdetés nélkül. Itt gyorsított eljárásra utal.

5. A Borstal fiatalkorúak javítóintézete volt.

Table of Contents

Bevezető[1]

Előszó

Aki mindig az okosabb

Leslie Charteris bevezetője[2]

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

A repülő rendőr

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

A törvényen kívül álló hölgy

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

Jegyzetek: