A logikus kaland

I.

Ez a történet úgyszólván a semmiből kezdődött, ahogy az Angyalról szóló történetek legtöbbje. Gyakran mondták, hogy az Angyalra tíz emberre eső szerencse jutott, már amennyiben a kalandokat szerencsének lehet tekinteni, – de a valóságtól mi sem áll messzebb. Tisztán csak az Angyalnak a tévedhetetlen biztos szimata, kalandra való természetes hajlama okozta azt, hogy olyan dolgok mögött is kérdőjelet lásson, ahol más ember nem, s ez a hajlam vezette őt olyan széles utakra, ahol más ember még csak vékonyka ösvényt se vett volna észre, és csak az ő vulkanikus lénye váltott ki kalandokat más ember számára halvaszületett helyzetekből. És ha van történet, amely ezt a tényt legjobban bizonyítja, akkor ez az a történet, amely a Piccadilly-hotel bárjában kezdődött, két Manhattan-koktél és egy Evening Record társaságában.

– Nyolc az egyhez – mondta az Angyal megelégedetten – és két teljes hosszal úgyszólván a célba táncolt. Újabb plusz negyven font kis házipénztárunk számára. Hol ünnepelünk, édes öregem?

Patricia Holm mosolygott.

– Lóversenyen kívül más nem érdekel? – kérdezte. – Azt hiszem, még azt sem tudod, hogy pillanatnyilag konzervatív, vagy munkáspárti kormányunk van-e?

– Fogalmam sincs róla – felelt az Angyal vidáman, – leszámítva azt, hogy egy ló, amelyet soha életemben nem láttam, remek vacsorát érdemelt ki számunkra, nem hiszem, hogy ma bármi említésre méltó esemény történt volna Angliában. Mert például – és az újság lapjait kezdte forgatni – egyáltalán nem érdekel minket hogy… „bizonyítékok várhatóak a néhai Henry Stobbs (a balhami garázsban talált meggyilkolt mechanikus) csodálatos személyiségére…”– Nem hiszem hogy ez az ember csodálatos személyiséggel rendelkezett. Egy csodálatos személyiséggel rendelkező egyént nem találnának holtan egy balhami garázsban. Sőt, még az sem izgat, hogy… „a South Norwood-i otthonából január elseje óta hiányzó cseléd, Martha Danby testét egy elhagyott kőbányában megtalálta egy csavargó, igen előrehaladott felbomlás állapotában…” Nem mintha nem sajnálnánk a csavargót; rohadt dolog lehet szegény ördögnek az előrehaladott felbomlás állapotában a világban mászkálni… de, ami engem illet…

– Elég – mondta Patricia.

– Na jó – szólt az Angyal nyájasan – tehát most már megérted, hogy miért olyan… Helló, hát ez meg mi?

Éppen megfelelő nagyságú gombóccá kezdte összegyűrni az újságot, hogy a szemétkosárba dobja, amikor megakadt a szeme egy ismerős néven, és hirtelen érdeklődéssel kezdte olvasni a cikket. Ez a cikk az „Innen-Onnan” rovatban volt, és valami Fülelő nevű alak írta.

– Lám, lám, lám, – tagolta lassan az Angyal az ő sajátosan hangsúlyozott angyali modorában, és Patricia kíváncsian nézett fel.

– Mi az?

– Pletyka – mondta Simon. – Barátunk arról beszél, hogy milyen kevés baleset történt eddig a repülés fejlődésével, mióta magánemberek is tartanak repülőgépet. Természetesen vannak kivételek. Íme például Mr. Francis Lemuel, a híres művész-impresszárió[1], aki a Thames Valley Flying Club egyik alapítója, aki maga is gyors lépésekben haladt a repülési licensz megszerzése felé. Olyan kellemetlenül járt legutóbbi balesete alkalmával, hogy – orvosi tanácsra – többé nem vezethet repülőgépet. A többi a szokott duma Lemuel nagyszerű impresszárióskodása körül… De ez érdekes, nem? – hogy drága kis Francisunk saját repülőgépecskére áhítozik!

– Miért?

Az Angyal mosolygott, és most már elhelyezte a papírt utolsó nyughelyére.

– Még sok titka van ifjú életemnek, amiről eddig nem hallottál, drágám – mormogta. – Francis ezek közé tartozik! De én sem tudtam azt, hogy ő is egy merész pilóta munkaidőn kívül… És most, jó öreg Pat, vacsorázzunk itt, vagy menjünk el a Berkeley Armsba?

Többet nem is beszéltek Francis Lemuelről akkor este, sőt még tíz napig utána sem, mert ezalatt az idő alatt Simon Templar Patricia ismételt könyörgéseire megpróbált rendes életet folytatni. És mégis, minthogy ismerte Simont, csodálkozott rajta, hogy olyan hamar ejtette az érdekes témát, és amikor tíz nap múlva együtt ebédeltek, egy kis beletörődő sóhajt hallatott – szintén minthogy már ismerte Simont –, mert tisztán látszott a fiatalember arcán, hogy megint valami kalandnak a nyomában van. Ilyen időben még több pezsgés volt az Angyalnak amúgy is elektromos egyéniségében, még több meg-megújuló gondtalan nevetés, amely sohasem volt távol kék szemétől… ezek pedig félreismerhetetlen vészjelek voltak. Simára fésült fekete haja még ragyogóbbnak, és síkosabbnak látszott mint valaha, s élesen metszett barna arca még jobban és kalózosabban faragott volt, mint rendesen. A lány már régóta ismerte ezeket a jeleket…

– Mi nyomja a lelkedet, Angyal?

Simon hörpintett a sherryből.

– Munkám van.

– Micsoda?

– Tudod, munka. Főszereplő; Simon Templar, a kérges kezű melós.

– Bolond! Úgy értettem hogy mit csinálsz?

– Mr. Francis Lemuel saját külön pilótája vagyok – mondta az Angyal csillogó szemmel – most pedig csodálhatsz.

– Ezért voltál olyan titokzatos mostanában?

– Igen. Nem volt könnyű dolog. Mr. Lemuelnek igen különös ízlése van pilóták dolgában. Jó kis munkámba került, míg végre meggyőztem, hogy valóban komisz alak vagyok. Szóval sikerült.

– És mit kell csinálnod?

– Ide-oda repíteni az azúrkék égen.

– Hova?

– Hát éppen ez az – válaszolta az Angyal – a hírek szerint Francis kiterjeszti áldatlan működését Európa többi fővárosára is. De miért repülőgépen? Mert ez a leggyorsabb és legkényelmesebb közlekedőeszköz – válaszolnád intelligensen. – De ma már egész Európát behálózzák az igen kényelmes, és biztos hivatalos járatok, – igen kényelmesek – már pedig amennyire én őt ismerem, nem az az ember, aki feláldozná a kényelmes karosszéket, csak azért, hogy saját repülőgépen egy vagy két órát nyerjen. Ez az Első Számú Rejtély. Ezért csodálkoztam annyira, amikor olvastam, hogy Francis testvér saját gépet tart. Emlékszel?

Patricia bólintott.

– Gondolkoztam is, hogy…

– Egy szót se szólj, mielőtt a palack nyaka a kezedbe nincs, – ez a mottóm – felelt az Angyal. – Én kétszer is megnézem azt, ami csak valamivel is különbözik a rendes dolgoktól, ez pedig olyasmi. Különösen Francis Lemuel. Mindig azt gondoltam, túlságosan tiszteletreméltó külsejű ahhoz, hogy gyanún felül álljon. Hát most kezdek rájönni némely dolgokra.

A lány megpróbálta kiszedni belőle, mi módon tudta meg, hogy Lemuel rosszhírű pilótát keres; ugyanígy érdekelte, hogyan kapta meg az Angyal az állást, de Simon Templar nem árulta el kis titkait. Kalandjainak első részletkérdéseiben mindig roppantul tartózkodó volt.

– Hallottam a dologról – mondta – és egy alak, akit az Aldgate-i kocsmában ismertem meg, úgyszólván, Lemuel ajtaja elé tett. Második Számú Rejtély, hogy miért kell a pilótának rosszhírűnek lenni…

Még sokat beszélt erről a tárgyról, de a lány kérdéseit különben válaszolatlanul hagyta. És ezzel a lánynak meg kellett elégednie, sőt Templar a témát hirtelen elejtette, és aznap már nem beszélt többet az ő úgynevezett államügyeiről.

Később meg más dolgok is történtek. Még jó néhány ember belekerült a történetbe, egyesek fenyegetőztek, mások különféle furcsa dolgokat csináltak, de a történet alapjait már lefektették, és kérdés, vajon a következő dolgok egyáltalán megtörténtek volna-e, ha Simon Templar észre nem veszi az Evening Record-ban azt az ártatlannak látszó kis cikket. Mert ilyenekből indultak ki az Angyal kalandjai.

II.

A Calumet-klub a Deacon Streeten van. A klubba keskeny, kis kőlépcső vezet le, és itt egy mikroszkopikus kicsinységű udvarra nyíló ajtón át lehet eljutni egy kis szobán keresztül a klub helyiségeibe, egy olyan kis szobán át, amelyet csak egy igen hencegő lakberendező nevezhetett volna hallnak. Itt lakott a portás, aki életében már más is volt.

A Calumet-klubnak különös és igen kiterjedt taglétszáma van. Itt mindenféle ügyeket beszélnek meg, – egészen csodálatos dolgokat. Pénz és más érték cserél néha gazdát. Azt mondják, hogy itt gyakran furcsa dolgok történnek, – igen furcsa dolgok. Az Angyalt határozottan érdekelte a Calumet-klub…

Mindazonáltal látogatása egy bizonyos estén minden hátsó gondolat nélkül történt.

Mert a kaland útjait, amennyire csak emberi előrelátással lehetséges, olyan gránittal kell kikövezni, amelyiken nem csúszunk el hamarjában. Ha ugyanis rájövünk arra, hogy például Mr. Phineas Poppingcove szaharincsempész, akkor bármilyenek az elveink, nem tesszük meggondolatlanul azt, hogy betörünk a lakásába, jól fejbe verjük valami kemény tárggyal, és megelégedetten távozunk, mert elrettentő példával szolgáltunk. Ha gondos vizsgálat után rájövünk arra, hogy Désirée Sausage termeiben nem a legfrissebb táncokat tanítják, hanem bolond fiatalemberekről „gombolják le” halmajátékban az apjuk pénzét, akkor még ha olyanok is vagyunk, mint az Angyal, nem robogunk be pillanatok alatt a házba, agyon se lőjük a krupiét, meg se pofozzuk a fent említett Misst, és haza se visszük az összes pénzt, mint emléket. Vagy ha igen, akkor szépreményű karrierünk hirtelen, és bizonyára undorító módon fog véget érni. Az Angyal, mint jól tudjuk, már régóta csinálta ezeket a dolgokat, és így a gondos előkészület értékét jobban ismerte, mint bárki más. Ha már mindent tudunk a hely fekvéséről és lakóinak személyes tulajdonságairól, ha már a visszavonulás útját tökéletesen felülvizsgáltuk, feltérképeztük, kimértük és bebiztosítottuk, akkor, ó igen, akkor jöhet a jól és gyorsan kezelt kemény tárgy, de nem előbb.

Ez a Calumet-klubi látogatás, készület nélkül történt; és így az Angyal elhatározta, hogy az alkalomhoz illően fog viselkedni.

Egy sarokasztalhoz ment, italt rendelt, cigarettára gyújtott, és kényelmesen elhelyezkedett.

Még alig volt tizenegy óra. A klub rendes élete csak fél óra múlva fog elkezdődni. Egy kis zenekar ütemesen, de minden lelkesedés nélkül játszott. Senki sem gondolta volna, hogy ez a zenekar két unatkozó párt még táncra is fel tud izgatni, pedig már régóta köröztek a négyzetméternyi táncparketten. A táncpadló körül más asztaloknál elszórtan férfiak és nők szopogatták az alkoholt. A Calumet-klub épp csak ásítozott, és nyújtózott az éjszakai munkára.

Az Angyal sóhajtott, mélyet szívott a cigarettájából, megízlelte kis pohár sörét, amelyért a pincérnek kétszeres árat és ötven százalék borravalót fizetett, s undorral nézte tovább tagtársait.

Egyiket a másik után… Két ember, akiket már régebbről ismert, köszöntötte, és ő úgy mosolygott vissza, mintha szeretett testvérei lennének. Egy társtalan hölgy a közeli asztalnál édesen rámosolygott, és az Angyal épp oly édesen visszamosolygott, mert hisz a derűs kedv hírét fenn kellett tartani. És aztán egy másik sarokban észrevett egy embert, akit már látott máskor is, és egy lányt, akit még sohasem látott.

Az Angyal elgondolkozva nézte őket, akárcsak a többi embert, és csak egy kicsit azért jobban, mert amikor rájuk pillantott, hátul az agyában megmozdult valami. Simon nem tudta megmondani, hogy mi az. Pillanatnyilag semmi említésre méltó nem történt abban a sarokban. Arcukról ítélve éppoly unalmas dolgokról beszélgettek, mint a többi, és ha a lány arca meglepőn szépnek látszott, hát ez sem olyan ritka eset a Calumet-klub és Baldy Mossiter gyakorlatában. És mégis Simon Templarnak a kaland „nyersanyaga” iránti való különös érzéke hirtelen felébredt valahol mélyen a lelkében, és arra késztette őt, hogy hosszabb ideig nézzen, anélkül, hogy tudná: miért. És ezért vette észre az Angyal azt a majdnem észrevehetetlen dolgot, ami Mossiter lendületes karmozdulatai között oly ügyesen megbújt.

– Van egy cigarettája? – kérdezte a társtalan hölgy reménykedve a szomszéd asztal mellől; de az Angyal mosolyának édessége, amely egész arcát beragyogta, nem neki szólt, sőt kétséges, hogy egyáltalán hallotta-e a kérdést.

Fölkelt a székből, és azzal a hosszú lusta lépéssel, amely oly észrevehetetlen gyorsaságú, keresztülment a szobán. A férfi és a lány fölnézett, mikor árnyéka az asztalra esett.

– Helló – mondta az Angyal.

Anélkül, hogy hellyel kínálták volna, leült kettejük közé egy székre, és angyali mosollyal nézett egyikről a másikra.

– Szép időnk van, ugye, Baldy?

– Mi a fenét akar, Templar? – morgott Mossiter minden szívesség nélkül. – Dolgom van.

– Tudom, szívem – felelt az Angyal szelíden –, láttam hogy dolgozik. Ezért jöttem ide.

Ártatlan kék szeme figyelte Mossitert, és mégis volt ebben a nézésben valami, talán az állhatatos figyelem, ami miatt Mossiter bikanyakán és tarkóján kezdtek fölállni a szőrszálak. Ez csak lassanként történt. Az Angyal már jó ideje bámult rá, mikor a váratlanul kibontakozó megértés kezdte Mossiter idegeit bolygatni.

De az Angyal már mindent leolvasott arról a lassan vörösre váltó élénk forradásról, amely a bikanyakú bal halántékáról az álláig futott le, és az Angyal mosolya hirtelen hihetetlenül arkangyalivá vált.

– Szóval így – mondta az Angyal.

Ránézett a lányra. Keze még mindig a poharat fogta, – éppen fölemelte, amikor az Angyal az asztalukhoz érkezett, és akkor megkóstolatlanul letette.

Még mindig mosolyogva, az Angyal egyik kezébe fogta a lány, másikba a férfi poharát, és kicserélte. Aztán ismét Mossiterre nézett.

– Igyál – mondta, és hideg acél csengett a hangjában.

– Mit akar?

– Hogy igyál – felelte az Angyal. – Nyisd ki a szád és hagyd, hogy az ital lecsurogjon a torkodon. Valószínűleg már máskor is csináltál ilyenfélét. De hogy vajon most is úgy fogod-e élvezni, mint máskor, azt még meglátjuk.

– Mi a fenét gondol maga?

– Semmit. Ez csak a bűnös lelkiismereted szava. Igyál, gyönyörű.

Mossiter összehúzódott a székében.

– Elmegy ettől az asztaltól?

– Nem – válaszolt az Angyal.

– Akkor a klubot is el fogja hagyni… Pincér!

Az Angyal elővette a cigarettatárcáját, és kivett egy cigarettát. Aztán föltekintett. A lányhoz beszélt.

– Ha megitta volna ezt az italt, igen kellemetlen következményei lennének. E felől biztosíthatom, bár nem tudom pontosan, mit tett bele a barátunk. Elég annyi, hogy láttam, amikor beledobott valamit, amíg beszélt magához.

Hátradőlt székében, Mossiternek félig hátat fordítva, és figyelte, ahogy a pincér meg a portás, aki előbbi életében már más volt, közeledik, és ugyanazon a csöndes, nyugodt hangon még hozzátette:

– Minthogy ragyogó kis terve nem sikerült, nemsokára kisebb zavar lesz itt, és én leszek a központja. Ha azt hiszi, hogy megbolondultam, elmehet a pokolba. Ha van annyi esze és belátja, hogy igazat beszélek, akkor figyel és vár, mikor szólok, hogy iszkolhat innen. Kint várjon meg, mert rögtön jövök.

Az Angyal egész nyugodtan, minden sietség nélkül befejezte kis beszédét, és akkor a portás meg a pincér már a szék háta mögött volt.

– Dobjátok ki ezt az embert – parancsolta Mossiter. – Pimaszkodik.

A portás, aki már más is volt életében, nyúlt először hozzá durva kézzel. Simon gyöngéden vigyorgott. A következő pillanatban Simon a lábán állt, de a portás már nem.

Ezt egy kicsit meg kell magyarázni. Körülményes lenne részletezni annak a lórúgás-szerű bal alsó horogütésnek összes tulajdonságait, mert erről a portás is keveset tudott. Elég annyi, hogy néhány pillanatra elhagyta az anyaföldet, később még erősen érintkezett a földdel, aztán hirtelen elaludt.

A pincér is keveset tudott erről. Legszebb, ifjú évei már elmúltak, s idősebb korára már nem gondolkozott elég gyorsan. Legalább is annyi biztos, hogy nem emésztette meg kellőképpen az előbb látott mutatvány teljes jelentőségét és még csak el sem tudta magát határozni, hogy mit tegyen ilyen helyzetben, amikor már érezte, hogy erősen megragadják a gallérjánál és a nadrágjánál fogva. Meglepve érezte, hogy a levegőbe emelkedik, és hogy az Angyal teljesen kinyújtott két karja a térben vízszintes helyzetben tartja. Így egy pillanatra abban a szerencsében részesült, hogy egész közelről tanulmányozhatta a mennyezet szépségeit. És az Angyal nevetett.

– Hogy repül az idő – mormogta, és a pincért a zenekar közepébe dobta, ahol helyrehozhatatlanul tönkretett egy tenor-szaxofont, egy gitárt, és egy olyan szerkezetet, amellyel a hiéna üvöltését utánozzák.

Simon megigazította a nyakkendőjét és körülnézett. Oly gyorsan dolgozott ezalatt a pár másodperc alatt, hogy a klub vendégei még mindig nem ébredtek a helyzet teljes megértésére és tudatára. És az egészben legfontosabb az volt, hogy a portás elalvása annyira lehangolt még két közelben álló pincért, hogy szabadon hagyták a kijáratot.

Simon megérintette a lány vállát.

– Én most meglógnék, ha magának lennék, édes öregem – jegyezte meg oly nyugodtan, mintha rengeteg ideje volna, és a világon semmi miatt nem kellene izgulnia. – Állítson meg egy kocsit odakint. Mindjárt jövök.

A lány különösen nézett rá, aztán fölkelt, és gyorsan keresztülment a termen. A mai napig sem biztos benne, miért engedelmeskedett, de fő, hogy megtette amit az Angyal kívánt, és ez bizonyos megnyugvással nézett utána.

Aztán megfordult, és észrevette Mossiter kezében a revolvert. Fölnevetett, – annyira hihetetlen dolog volt ez itt. Londonban az ilyesmi csak detektívregényekben történhet meg. De a pisztoly ott volt, és az Angyal tudta, hogy Baldy Mossiter csúnyán begyulladhatott és fölizgulhatott, ha már ilyenre vetemedett. Nevetett, és bal keze acélszorítással ragadta meg Mossiter csuklóját olyan könnyű és gondtalan mozdulattal, hogy Mossiter csak akkor vette észre a jelentőségét, mikor már késő volt. A revolver ártalmatlanul szegeződött az asztalra, és Mossiter egész ereje nem tudta megmozdítani.

– Jobban ismerhetne – mondta az Angyal csöndesen. – Én vagyok az Angyal.

Baldy Mossiter kimeredt szemmel hallgatta, és elfehéredett.

– És máskor ne próbáljon meg elkábítani kislányokat – szólt az Angyal.

Jó csomó lényegtelen dolgot mondtunk el talán ebben a fejezetben; fontosabb az, hogy Baldy Mossiter elülső fogait most egy fehérkabátos úriember kezeli, akinek a várószobájában vízözön előtti folyóiratok vannak.

III.

Néhány perccel később az Angyal kisétált az utcára. A gyalogjáró szélén taxi állt, az Angyal megadta a címet és beszállt.

A lány a sarokban ült. Az Angyal mosolyogva köszöntötte, és vidáman megnézte lehorzsolódott öklét. Jókedvű magatartása azt mutatta, hogy teljesen meg van elégedve a világgal, bár az esti események valójában hátráltatták egy kicsit bizonyos terveit. Mint verekedés jól esett, de meg kell említenünk, hogy az Angyalnak más célja volt a Calumet-klubbal, mint hogy akkor ott verekedjék, és ha most eredeti ötletét végre akarja hajtani, akkor mindent újra és egészen más kiinduló pontból kell kezdeni. Néhány hónapi gondos előkészítés ment aznap éjjel tönkre ott a klubban Baldy Mossiter rágószerkezetével együtt, de Simon Templar nem szokott sírni, ha a jövendő sült csirke már a tojásban megsemmisült.

– Vegyen ki egy cigarettát – mondta –, és mondja meg a nevét.

– Stella Dornford. – A lány elfogadta a gyufát, és a fiatalember úgy tett, mintha nem vette volna észre a remegő kezet. – Sok baja volt velük?

Az Angyal a gyufára vigyorgott.

– Na… alig. Mintha hirtelen népszerű lettem volna… ez volt az egész. Senki se akart elereszteni. Kicsit vitatkoztunk, különben semmi…

Elfújta a gyufa lángját, és kinézett az ablakon. Szorosan mögöttük másik taxi jött, de ez Londonban nem ritka, csakhogy a taxi ablakából egy ember feje és válla hajolt ki, s ez már elég ritka eset. Az Angyalt ez se izgatta nagyon, mert a Criterionba mentek, ott pedig nem fog történni semmi.

– Hova megyünk? – kérdezte a lány.

– Kávézni – felelt az Angyal. – Vagy ha akarja, valami erősebbet is szörpölhetünk. Áldassanak az angol törvények, még vagy fél óráig ihatunk, ha egy szendvicset is bérelünk, hogy az asztalon legyen. És akkor elmondhatja az élete történetét.

Az étterem jobb világításában megerősödött az a véleménye, amelyet már a Calumetben alkotott. A lány tagadhatatlanul csinos, szép szőke haja és kék szeme volt…

– Maga még nem mondta meg a nevét – jegyezte meg a lány, mikor már italt rendeltek.

– Azt hittem, hallotta, ahogy Mossiter megszólított. Templar a nevem, Simon Templar.

– Elég különös embernek látszik.

Az Angyal mosolygott. Ezt már nem egyszer mondták neki, de nem tiltakozott ellene, hogy újra hallja. Bizonyos kérdésekben elég egyszerű ízlése volt.

– Ez a szerencséje – mondta szemérmetlenül –, és most mondja el, mit csinált Baldyval a Calumetben?

Elég nehezen tudta csak kihúzni belőle az egész történetet. Egész ügyességére szüksége volt, hogy a dolognak keresztkérdés jellege ne legyen, mert a lány még nem határozott magában Simon felől.

Megtudta, hogy a lány huszonegy éves, nyugalomba vonult bankigazgató lánya, és megszökött az unalmas kisvárosi környezetből, hogy a jupiterlámpák fényében keressen szerencsét. Az Angyal már körülbelül sejtett effélét, de szerette volna biztosan tudni. Még több idejébe került, hogy olyan dolgokat húzzon ki belőle, amelyek már sokkal jobban érdekelték.

– …Fiatal tisztviselő apám bankjában. Egyszer-kétszer meglátogatott minket, és később is találkoztunk néha. Kicsit buta volt az egész dolog. Moziba jártunk, és egyszer táncoltunk.

– Na persze nem mehetett feleségül hozzá – mondta az Angyal ravaszul, és elgondolkozva várta a feleletet.

– Akkor sose jutottam volna ki abból az unalmas légkörből, ahonnan legjobban szerettem volna kint lenni. Szerettem volna látni az Életet… De igazán nagyon kedves fiú.

A lány egy revükórusban táncolt, és egy másik lány a csoportból vitte el egyszer a Calumetbe. Itt találkozott aztán Mossiterrel, és másokkal. Barátok nélkül állt Londonban, és ez az egyedüllét tette, hogy társaság után vágyódott. Beismerte, hogy voltak nehézségek. Egy ember, Mossiter vendége – valami német alak – különösen kellemetlenkedett. Igen, azt mondják, nagyon gazdag…

– Hát nem látja – mondta az Angyal –, hogy Mossiter csak egy okból akarta elkábítani?

– Miért?

– Mikor megy ez a német vissza Németországba?

– Azt hiszem, holnapot mondott; ez péntekre esik, nem?

Simon vállat vont.

– Ilyen az Élet – mormogta, és a lány a homlokát ráncolta.

– Nem vagyok gyerek, Mr. Templar.

– Egyik lány se az, a saját véleménye szerint – mondta az Angyal gorombán. – Ezért volt nekem és a barátaimnak olyan sok bajunk régebben, és úgy látszik, még sokáig lesz.

Nem volt elkészülve rá, hogyan fog válaszolni a lány. Egyszerűen fölkelt, és elhagyta az asztalt.

– Köszönöm, képes vagyok rá, hogy vigyázzak magamra – mondta még távoztában.

Templar intett egy pincérnek, és kis, beletörődő mosollyal figyelte, hogyan megy ki a lány. Nem az első eset volt, hogy ilyesmi történt vele, – ez a fajta mindig megpróbált egy kicsit önfejű lenni, és legtöbbször saját maga itta meg a levét.

– Nő távozik – mormogta Simon, amikor zsebrevágta a visszajáró pénzt, és egyszerre eszébe jutott az ember, aki a Calumetből követte őket. Sőt, emberek – mert a Calumet-fiúk nem voltak olyan nagy legények, hogy egyedül jártak-keltek volna.

Valóban, ketten indultak a nyomába, és pontos utasításokat kaptak. Csupán a címeket kellett megszerezniük.

Stella Dornford egy kis lakást bérelt a Wardour Street felső végén. A háztömb üres négyszög-alakban épült, és a középen levő udvarról nyílt kijárat az utcára, és ide torkolltak az összes lépcsők is. A kém ebben az udvarban állt, és a lakásajtót figyelte, ahol a lány bement. Egy pillanattal később már az egyik ablak kivilágosodott.

Ekkor szánta el magát. A kivilágított ablak franciaablak volt, amelynek nincs rácsa, és a padozatig ér. Előtte keskeny balkon vonult, és az ajtó nyitva állt, mert a nyári éjszaka meleg volt. A ház úgy épült, hogy hatalmas kövekből rakták a falat, és a kövek között elég mély vonalakat véstek. A balkont elérni olyan könnyű volt, akár egy létrán fölmászni.

A kém körülnézett. Az udvar elhagyottan állt, és világítás sem látszott sehol. Ha már elhagyta a földet, nem valószínű, hogy észrevegyék, még ha éppen alatta is megy el valamelyik lakó. Begombolta a kabátját, és mászni kezdett.

Ez nagy marhaság volt tőle, mert az utcára nyíló folyosó árnyékában Simon Templar figyelte. És, ahogy nézte, ördögi mosoly világította meg arcát… előhúzta legújabb kis játékszerét, a kicsi, de erős légpisztolyt, és megtöltötte.

Nemrég vette, csak tréfás szórakozásnak. Egyáltalán nem volt halálos fegyver, és nem is készült annak, de golyói igen kellemetlen érzést okoztak. Simon úgy gondolta, hogy ezzel időnként egészen jól el lehet riasztani azokat a fickókat, akik ablaka körül ténferegtek, és tolakodó pillantásokat akartak vetni magánéletébe. Most azonban nem gondolt ilyesmire, és öröme annál nagyobb volt.

Mikor az ember elérte a második emelet magasságát és megállt, hogy kifújja magát, Simon gondosan célzott.

A golyó olyan erővel csapódott a fickó kezébe, hogy pillanatokra megbénultak az ujjai. Félelem és fájdalom vegyült hörgő lélegzetvételébe, és érezte, hogy fogása már nem olyan erős, ép kezében pedig nem maradt annyi erő, hogy fönn tudja magát tartani. Hörgött, vadul a kő után kapott… aztán a lába megcsúszott…

Az Angyal zsebrevágta játékszerét, és gyorsan kilépett az utcára, oly gyorsan, hogy az ember, aki odakint várt, nem vette észre a veszélyt, csak amikor már késő volt. Érezte, hogy izmos kéz ragadta meg kabátja hajtókáját és az Angyal arcába látott.

– Ne mászkáljon utánam – mondta az Angyal gyöngéd és rábeszélő hangon, ökle pedig kilendült, és nagyot csattant a fickó állkapcsán.

Simon megfordult, keresztülment a folyosón és az udvaron. Az első ablak kivilágosodott, mikor a főlépcső homályába lépett. Gyorsan fölment a sötét lépcsőn és megnyomta a csengőt. Az ajtót majdnem azonnal kinyitották, de a lány szinte ugyanoly gyorsan be akarta csukni, amikor meglátta, hogy ki a látogató.

Az Angyal valahogyan mégis gyorsabb mozdulatot tett, és lábát az ajtónyílásba akasztotta.

– Van valami odakint, amit látnia kellene – mondta, és míg a lány habozott, hirtelen bement az ajtón.

Stella ingerülten szólt rá:

– Mit képzel, hogy így betör ide?

– Mondtam, – kint egészen különleges darabot játszanak, és csak magát várják. Jöjjön és tapsoljon.

Templar kinyitotta a legközelebbi ajtót, átment a nappalin, mintha csak övé volna a lakás. A lány követte.

– Ha nem megy el azonnal, segítségért fogok kiáltani. Emberek vannak a közelben, és a portás ébren van. A falak se vastagok, – ne gondolja, hogy senki sem fogja meghallani.

– Nem gondoltam ilyen indiszkrét dolgokra – felelt az Angyal hűvösen, – amellett más dolguk van. Erre, hölgyem.

Kiment a nyitott ajtón, és kilépett a balkonra. A lány egy pillanat alatt mellette állt.

– Mr. Templar…

Simon nyugodtan lemutatott. A lány odanézett, és látta a csoportot, amelyik a középen jajgatva fetrengő ember körül verődött össze.

– Így vesznek el az istentelenek – mormogta az Angyal.

A lány elfehéredett.

– Hogy történt?

– Ő és cinkosa a Calumettől kezdve követtek minket. Meg akartam mondani, de maga gyorsan és csúnyán, sőt köszönés nélkül távozott. Hát követtem. A fickó már mászott fölfelé, amikor hipnotizáltam neki, hogy szelídített fóka, én meg egy szépen fejlett hering, így fejest ugrott a sötétbe…

Visszament a nappaliba és becsukta az ablakot.

– Nem hinném, hogy le kellene mennie a vidám gyülekezethez – jegyezte meg. – Az ipse valószínűleg kap hat hónapot, és ingyenes orvosi kezelést. De ez emlékeztető maradhat magának, – most már talán fog vigyázni magára.

A lány néhány percig csöndesen nézett rá. Aztán:

– Bocsánatot kérek – mondta halkan.

– Én is – felelte az Angyal. – Ez a megjegyzés szükségtelenül pimasz volt, és egyetlen mentségem, hogy megérdemelte.

Mosolygott és cigarettatárcájáért nyúlt.

– Parancsol egyet?… remek…

IV.

Néhány nappal később Francis Lemuel először tett hosszú repülőutat az új pilótájával. Előbb Párizsba, aztán Berlinbe mentek a tökéletes időjárásban. Az Angyal francia és német söröket ivott; más érdekes nem történt. Visszasírta a jó angol sört, és majdnem meggyilkolt egy bőbeszédű, de különben kedves bajort, aki szerint az angol sör, „zu stark”. Lemuel a dolga után járt, és az Angyal csak ebédidőben látta.

Lemuel középkorú ember volt, „pártfogó egyéniségű és modorú”, amire különösen büszke volt.

Kivéve, amikor szükségét érezte, hogy új pilótáját foglalkoztassa, hagyta, hogy az azt csinálja, amit akar.

– Csak rúgjon ki a hámból, öregem, – Mr. Lemuel öregnek, azaz pontosabban mindenkit „old man”-nek hívott, – itt olyan dolgokat láthat, amilyeneket Angliában soha.

Az Angyal ment, és kirúgott. Lemuel kérdezősködéseire pedig olyan történeteket mesélt, hogy még ő is szégyellte magát. Ezekről a kirándulásairól feljegyzett egy-két dolgot a jövőre való tekintettel, de az Angyal egyébként hitt abban, hegy egyszerre csak egy dologgal foglalkozzék.

Lemuel üzleti ismerősei közül csak eggyel találkozott, egy Jacob Einsmann nevű alakkal, akivel este együtt vacsoráztak. Einsmann két virágzó éjjeli klubnak volt a tulajdonosa, és Lemueltől pajzán attrakciókat kért. Köpcös, kövér, görbeorrú ember volt, és sok gyémántgyűrűt viselt.

– Nekem angol vagy amerikai lányok kellenek – mondta. – A kontinensen… – pah! Ezek…? Akármelyiket megkapom egy semmiért, mi he? De ezek…

Finoman megcsókolta manikűrözött körmeit.

– Igaza van, old man – vigyorgott Lemuel együttérzően. – Angol vagy amerikai lányok a legjobbak. Nem mondom, néha ugrálnak, de kötelességtudók és nem bánják, ha keményen kell dolgozniuk. A nehézség csak az átszállításban van. Sokan akadnak Angliában, akik rögtön a legrosszabbra gondolnak, ha egy lányt a kontinensre viszünk.

Még sokáig panaszkodott, az Angyal végighallgatta, és vállat vont.

– Erről többet tudnak, mint én – ismerte el alázatosan –, de azt hiszem, a dolgot tényleg túlozzák. Biztosan van sok rendes munkaadó is.

– Van, öreg fiú – morgott Lemuel. – De sajnos minket tisztességeseket is belekevernek ezekbe a botrányokba.

A társalgás hamar teljesen üzleti dolgokra terelődött, s az Angyal elértve a célzást, fölkelt és kimentette magát.

Lemuel és az Angyal másnap reggel Angliába repültek, és mikor elhagyták a waalhaveni repülőteret, – mert közben leszálltak Rotterdamban – az Angyal csak igen kevéssel jutott közelebb Lemuel titkaihoz.

A kaland ihlete akkor szállta meg, mikor megpillantotta Kent fehér szikláit.

Már délután volt, mikor elhagyták a Tempelhofot, mert Lemuel nem szerette a korán kelést, és az idő már akkor is rossz volt. Mialatt nyugat felé haladtak, egyre viharosabbá vált. Nem egyszer kellett az Angyalnak igen alacsonyan repülnie hogy a felhőket elkerülje, és bár nem kerültek esőbe, az idő minden volt, csak szelíd nem, mióta elhagyták a holland határt. Egy kellemetlen félórán át Mr. Lemuel egyáltalán nem érezte magát boldognak…

Amikor angol területre értek, találkoztak a viharral.

– Nem tetszik a dolog, Templar – jegyezte meg Lemuel félénken a rádión keresztül. – Nagyon rosszul vagyok. Nincs itt a közelben valahol egy hangár, ahol leszállhatnánk?

– Egyről sem tudok – hazudta az Angyal. – Hamar sötétedik… és nem akarok eltévedni. El kell jutnunk Croydonig.

– Croydon!

Simon hallotta, hogy a szót halkan ismétlik, és vigyorgott. Mert ebben a pillanatban nyomra bukkant, és tisztán látta, mit kell tennie. Fantasztikus feltevését megerősítette az ismételt szó.

– Miért Croydon?

– Az a legközelebbi repülőtér, ahol éjjeli leszállást meg lehet kísérelni. Nem hinném, hogy a vámőrökkel sok bajunk lenne – tette hozzá az Angyal elgondolkozva.

Csönd támadt, és az Angyal olyan alacsonyan repült, ahogyan csak a sötétedő, homályos föld engedte. És magában áldotta sorsát, hogy egyik kedvenc időtöltésének most milyen nagy hasznát tudja venni.

Időtlen-időkön keresztül, mikor más dolga nem akadt, előszedte a kocsiját, és azzal szórakozott, hogy felkutassa Anglia elhagyatott útjait, végigjárja az elfeledett falvakat és szűz tájakat, mert ezeket úgy gyűjtötte, mint más kevésbé robusztus és egyszerű lelkű emberek a bélyegeket. El szokott kérkedni vele, hogy Angliának szinte minden négyzetméternyi területét bekötött szemmel ismeri, és ezzel nem is hazudott nagyot. Tudott Kent-Surrey határához közel egy kis községet, amelyik ideálisan beleillett most a terveibe.

– Hé, öregem – mondta Lemuel szánalomra méltóan.

– Hello?

– Úgy érzem magam, mintha meghalnék. Már nem bírom sokáig. Nem tud itt valahol leszállni, amíg van még egy kis világosság?

Érdekelt, milyen kifogást fogsz mondani, édes öregem, gondolta magában az Angyal; de hangosan így felelt: – Hát kicsit veszélyes, Sir. De megpróbálhatom.

Éppen akkor vette észre a célját, és megelégedett mosollyal engedte lejjebb a gépet.

Ebben az időben nem volt könnyű dolog leszállni, de az Angyal hiba nélkül manőverezett, megfordult, és a gép aztán visszagördült a mező egyik védett sarkába. Lassan kimászott és nyújtózott egyet.

– Itt hagyhatom a gépet éjszakára – jegyezte meg, mikor már Lemuel is mellette állt. – Ha nem erősödik a szél, nem történik semmi baja.

– Ha tovább repülünk, egészen biztos, hogy belehalok. – mondta Lemuel, és valóban sápadtnak látszott. – Hol vagyunk?

Simon megmondta.

– Úgyszólván a térképen sincs rajta, és attól tartok, ma éjjel már nem megy vonat innen. De tudok egy egész rendes kis fogadót.

– Telefonálni fogok a sofőrömnek, hogy jöjjön le ide – mondta Lemuel, – remélem, van itt telefon valahol?

– Kötve hiszem – felelt Simon, de tudta, hogy van.

A szerencse megint kedvezett neki. Már egészen sötét volt, mikor a gépet lekötözte a szomszéd birtokról kölcsönkért kötelekkel, és az eső is esett, úgyhogy senki sem látta amikor az Angyal fölmászott a falu végén a telefonpóznára…

Lemuellel, aki a postahivatalban járt, a Kék Sárkányban találkozott megint. – Azt mondták – panaszolta Lemuel –, valószínűleg kidőlt egy telefonpózna. – Lehetetlen volt Londont megkapnom.

Simon, aki csak a drótokat vágta át, de a póznát nem döntötte ki, nem látott okot a hivatalos vélemény megcáfolására.

Hiába kérdezősködött Lemuel afelől is, hogyan lehetne a legközelebbi nagyobb faluba eljutni. Az Angyal gondosan választotta meg a helyet. Lemuel akárcsak egy szigeten maradt volna; a falu teljesen kívül feküdt minden közlekedésen.

– Úgy látszik, nem tehetünk semmit, öregem – mondta, és Simon élénken helyeselt.

Vacsora után Lemuel jókedvre hangolódott, és vidám estét töltöttek a bárban.

Lemuel több brandy hatása alatt elfelejtette a nap kellemetlenségeit, és jól föl akart önteni a garatra. Jacob Einsmannal nagy üzletre nyílik kilátása. De nem lehetett rávenni, hogy pontosabb részleteket mondjon, pedig az Angyal ravaszul vezette a társalgást. Simon mosolygott, és vele ivott. Már jól ismerte Francis Lemuel gyengéit, és ezeknek felhasználása tervének a részleteibe illett. Mert az Angyal rendesen igen szelíd ember volt.

– Rendesss fickó vaggy, öregem – jelentette ki Mr. Lemuel tizenegy óra felé –, csakk marraggy velem és nne izgujjj, mitt beszél-nekk az emberekk. Csakk maraggy velem. Van sokk pénzem. Marraggy vellem. Nemsokkárra jobb munkát adokk. Örregemm…

Mikor végre Lemuel kijelentette, hogy megy lefeküdni, és az Angyal „Aludjon jól, uram”-mal köszöntötte, ezt egy szigorú kritikus fölöslegesnek tarthatta volna, hiszen semmi sem volt biztosabb, minthogy Francis az igazak álmát fogja aludni.

Az Angyal maga még vagy egy óráig maradt lent, mert a fogadós beszédes hangulatban volt, és az Angyalt igen kellemes társaságnak találta. Úgyhogy amikor az Angyal jó éjt kívánt, de néhány perc múlva kellemetlen hírrel tért vissza, hamar segítettek rajta.

– Nálam a rossz táska van a szobában – mondta. – A másik kettőt Mr. Lemuel szobájába vitték, ugye?

– Magáé az egyik? – kérdezte a fogadós együttérzően.

Simon bólintott.

– Azt hiszem, Mr. Lemuel bezárta a szobáját. Ezt sosem felejti el, akármilyen részeg is. És most nagy ribilliót kéne csinálnunk hogy fölébresszük, – ha pedig ezt tenném, elveszíteném az állásomat.

– Van egy álkulcsom, uram – mondta a gazda készséggel –, ezzel kinyithatja a szobát, és kicserélheti a két táskát. A gazdája nem fog megtudni semmit.

– Maga igazán remek fickó, George – mormogta az Angyal –, igazán!

A fogadós segítségével kinyitotta Mr. Lemuel szobáját, és kihozta a bőröndöt. Mr. Lemuel ritmikusan hortyogott.

– Köszönöm, George – szólt az Angyal a kulcsot visszaadva. – Tízre kérem a reggelit, és azt hiszem, ágyban fogom elfogyasztani…

A táskát saját szobájába vitte, és minden nehézség nélkül sikerült kinyitnia.

Amikor kiemelte a repülőgépből, súlya már elárulta, hogy nem ruhát tartalmaz, de igazán érdekes az volt, hogy a bőrönd nem utazott Lemuellel, amikor elhagyták Angliát, és az Angyal csak azért dolgozta ki mostani tervét, mert eleget gondolkozott ezen a furcsa dolgon. És nem lepődött meg nagyon, amikor meglátta a táska tartalmát, mert feltevése, és Lemuel viselkedése a bűvös Croydon-szóra már előre elárulta Francis áruját. Mindazonáltal a dolog nagyon, nagyon érdekelte.

Bádogdobozkák hosszú sora feküdt a kofferban. Az Angyal kihalászott egyet. Nem volt rajta semmi írás vagy címke. Vigyázva leszedte róla az ónozott fedelet, és fehér, kristályos porra bukkant… Mielőtt a dobozt kinyitotta, ezt már sejtette. Biztonság okáért egy picit az ujjára vett és megízlelte. Az Angyal mosolya megkeményedett.

Aztán fölállt, cigarettára gyújtott, és elgondolkozva szemlélte zsákmányát.

– Okos kisfiú vagy, Francis, mormogta.

Kis ideig gondolkozott, egy dalt dünnyögött, és látszólag teljesen mozdulatlan volt.

De az agya úgy működött, mint egy dinamó. A táska tartalmával könnyű lenne végezni. Épp ilyen könnyű lenne Mr. Lemuellel. Néhány percig eljátszott az Angyal ezzel a gondolattal. Az egyik kis doboz tartalmának sűrű oldatát például befecskendezhetné azzal az orvosi fecskendővel, amelyik mindig nála volt… Aztán megrázta a fejét.

– Emlékezz csak, öregem – szólt önmagához –, hogy te üzletember vagy. És egyáltalán nem vagy biztos afelől, vajon hagyott-e rád valamit Francis a végrendeletében.

A terv, amelyet végre elhatározott, igen egyszerű volt. Az egész a falusi fűszeres készletén alapult.

Simon rögtön elhagyta a Kék Sárkányt, és egy óra múlva megrakodva tért vissza.

Ezután néhány óra hosszat piszmogott a táskán, de úgy tette vissza Lemuel szobájába, mintha hozzá sem értek volna. Az ajtót a kulccsal nyitotta ki.

Egészen könnyű dolog egy ajtót kívülről bezárni úgy, hogy a kulcs belül a zárban maradjon – ha tudjuk a módját. Egy ceruza végére madzagot kötünk, a ceruzát keresztüldugjuk a kulcs fején, és a madzagot kivezetjük alul az ajtón. Ha megrántjuk a zsinórt, a kulcs átfordul, a ceruza kiesik, és az ajtó alatt ki lehet húzni.

Ezután pedig az Angyal pizsamájába bújt, és mikor a hajnal első derengése megvilágította az eget, ágyába ugrott. Úgy aludt, mint a tej.

Reggel Hanworth repülőterén szálltak le, és Lemuel autója Londonba vitte őket.

Az Angyal a Piccadilly Circusnál kiszállt, és habozás nélkül a hotelbe sétált. Leült egy asztalhoz, magához húzta az írópapírt és a tollat, s kielégítette művészi hajlamait. Ez abban állt, hogy egy kis emberkét rajzolt, kör alakú fejet, egyenes törzset és tagokat, ahogy a gyerekek csinálják, de a feje köré elég rézsútos eleganciával kis glóriát is odapingált, amilyet a gyerekek viszont csak ritkán rajzolnak. Aztán vett egy borítékot, megcímezte Francis Lemuelnek, és bélyeg nélkül feladta.

Fél kettőkor tört rá Patricia Holmra, és kijelentette, hogy a nála éhesebb farkas már csal.

– És sört kérek – mondta. – Hatalmas, hűsen habzó, hangulatos honi korsókat kérek. – Lehajtott fejjel, mint aki restelli a dolgot, folytatta;

– Bocsánat, hogy a mondatot nem tudtam végig alliterációzni. Ebből is látszik, mennyire gyötör az éhség.

– És mi a Francis Lemuel titka? – kérdezte a lány.

– Ne rontsd a kedvemet – mondta. – Szégyellem megmondani, de az egész hét alatt egy mérfölddel se jutottam hozzá közelebb.

Nem tartotta szükségesnek, hogy megmondja Patriciának: könnyedén aláírta és lepecsételte a saját halálos ítéletét, mert a lány az utóbbi időben kezdte nem szeretni ezeket a dolgokat.

V.

Több részlete van a történetnek, amelyek mindig kedvessé fogják tenni az Angyal számára. Szereti logikus kifejlődését, azt a majdnem hallható kattanást, ahogy az egyes részletek egymásba illesztődnek, szereti a megelőző hadműveletek friss pontosságát, és boldogan morog, ha eszébe jut saját taktikájának hibátlan rendszere, de különösképpen jellemző az a lélektani következetesség, meg a ragyogó levezetés, amellyel a kaland utolsó felvonásait előkészítette.

Így gondolkozott a dologról:

A „hó” unciája 60 fontba kerül, és így én majdnem hetvenezer fontot öblítettem le a mosdóban. Ó igen, remek ötlet volt hogy több év anyagát egyszerre áthozza a csatornán… úgyszólván veszély nélkül. Engem aztán valószínűleg elbocsátott volna a szolgálatából, és senki sem tudott volna semmit az egészről, csak Francis nagybácsi. Ehelyett most a nagybácsi elosztó szervezete üvöltve fog végigvágtatni a Jermyn Streeten, és acsarkodva fogja megkérdezni tőle, hogy mit gondol, őket be lehet csapni közönséges gipsszel? Ennek a tetejébe jön még a kis levélke, ami ma az utolsó esti órákban fog megérkezni, és bizonyos zsibongást fog előidézni a fészekben. És, még mindig a késő esti órákban, Francis bácsi leül, s elő fogja venni a jobbik eszét, hogy megoldja az ősi és felséges problémát: Mit tenne ebben az esetben „A”?

Ez csak jóval később történt, mikor Francis Lemuel története már régi história volt. És az Angyal széles ívben gesztikulált a cigarettájával, vidáman rávigyorgott az összegyűltekre, és tovább mondta a mesét:

„Tehát, mit tegyen A, az öreg streptococcus?… Kirobogjon a széles világba, és ráboruljon az öreg Scotland Yard kebelére elsírni a fájdalmát?… Semmi esetre sem. Nem adhat felvilágosításokat. Hogy úgy mondjam, a tojás megakadt az oviductusban… Vajon elátkozzon-e, levonja a tanulságokat, beírja veszteségét a kis naplóba és hagyja az egészet?… Szintén semmi esetre sem. Megvan a hírnevem, és tudja a szokásaimat. Tudja, hogy még nem végeztem vele. Tudja, hogyha nem igyekszik gyorsan végezni velem, akkor biztos módon fog ő is lefolyni a vízlevezetőn… Vagy összehívjon egy pár torokmetszőt, és felajánljon valami szép kis összeget a végrehajtó bizottságnak?… Nem hinném. Francis nem az a fajta… Szeretné a nyakának jelenlegi hosszát megőrizni, és minden bizonnyal nem dédelgeti magában azt a vágyat, hogy egy hideg és nyirkos reggelen sötét ruhás és kesztyűs úriember mesterséges módon meghosszabbítsa azt. Tudja, hogy ez elég gyakran megtörténik, – néha még egészen okos gyilkosokkal is… Tehát mit fog csinálni?

És amit Francis Lemuel tett, természetesen egyezett azzal, amit Templar elvárt tőle. Három nappal később telefonált, és Templar elment a Jermyn Streetre vacsora után, zsebében minden eshetőségre felkészülve egy revolverrel. Ez mindössze némi óvatosság volt, – nem várt komoly leszámolást, és ebben igaza is lett.

Kapott utasításai azonban nagyban különböztek az előre elképzeltektől. Lemuel táviratokat írt, és rögtön a tárgyra tért.

– Einsmann, – emlékszik, az az ember, aki velünk vacsorázott egyszer, – úgy látszik, bajba került. Holnap nyílik meg egyik új mulatója, és a főattrakciója az utolsó pillanatban cserbenhagyta. Nem tudott rögtön mást kapni helyette, és ezért kábelezett nekem. Sikerült egy elsőrendű lányt találnom, de idejekorán Berlinbe kell érnie, hogy főpróbát is tarthassanak.

– Azt akarja, hogy átszállítsam? – kérdezte az Angyal, és Lemuel bólintott.

– Ez az egyetlen mód, öregem. Nem hagyhatom Einsmannt a csávában, hiszen most írtunk alá egy nagyobb szerződést. Van autója?

– Igen, uram.

– Megadom ennek a lánynak a címét, – Lemuel előszedett egy szelet papírt és fölírta. – Holnap reggel kilenckor fogja várni magát. Rögtön menjen Hanworthba…

Simon összehajtogatta a papírt, és gondosan eltette a tárcájába, míg Lemuel további utasításokat adott.

Lemuelen látszott a megviseltség. Szeme dagadt volt, és arca is megnyúlt. De komoran viselte sorsát.

Mihelyst a Jermyn Streetet elhagyta, Simon szinte önkéntelenül is Piccadilly Hotel felé tartott. Gondosan tanulmányozta a naptárt, és aztán a következőket írta:

„Ha nem fizet 20000 (húszezer) fontot J.B.L. Smith számlájára a Continental Bankba (Lombard Street), szombat délig elegendő bizonyítékot fogok a kerületi ügyésznek beszolgáltatni, hogy önt öt évi kényszermunkára ítéljék.”

Az Angyal legszebben rajzolt kis önarcképével illusztrálta a levelet, és megcímezte Francis Lemuelnek.

Ez csütörtökön történt.

Mialatt hazafelé sétált, az Angyal ismét értekezett önmagával.

– Francisnak rossz hírű pilóta kellett, hogy ha valami baj történik, rá lehessen kenni mindent. De mikor rájött, hogy én vagyok az Angyal, az ötlet kútba esett. Mit tennék, ha én lennék Francis bácsi?… Kipottyantanám négyezer láb magasból. Kellemetlen baleset. Egy fordulóban meglazult a biztonsági öve, és… és Francis eleget tud ahhoz, hogy a gépet baj nélkül hazakormányozza… Így gondoltam én. Adott volna egy kis altatót a sörömbe, amikor legközelebb felszálltunk volna… De ez is van olyan jó. Még egy kis hasznot is hajtok a nagybácsinak, és közben külön kis brigád vár rám Berlinben holnap este, – vagy valaki megrongálja a gépet, amikor szombaton visszarepülnék. Igen, – ez talán még jobb, mint az én elgondolásom. Ha a lányt szállítom, ez azért van, hogy elaltassák a gyanúmat. Hogy azt higgyem: nem gyanakszik rám senki. Hogy gyanútlan és elővigyázatlan legyek… Ó, remek kis weekend lesz.

Az egyetlen kellemetlenség, amit a következő reggelre várt, nem Lemueltől eredt, és megint nem tévedett.

Stella Dornford csodálkozott.

– Mit akar maga? – kérdezte.

– Azt akarom, hogy velem repüljön – mondta az Angyal drámaian és a lány hátrahőkölt.

– Maga Lemuel embere?

Simon bólintott.

– Furcsa, mi mindent csinálok, nem? – mormogta.

– Ez vicc?

– Minden, csak az nem, kedvesem. Azt hiszi, valaki fel tud kelni ilyen korán, hogy vicceljen? – Rámosolygott a tétovázó lányra. – Nevezze véletlennek kedves, és adja ide a poggyászát.

A lépcső alján megállt, és elgondolkozva végignézett az udvaron.

– Úgy látszik, már fölvakarták Cuthbertet a kövezetről – mondta. Majd hirtelen kitört: hogy kapta meg azt a szerződést?

– Lemuel az első sorban volt múlt éjjel – felelt a lány –, és szünet közben beküldte a névjegyét…

– És azt mondta, hogy elbűvölte a tánca, szerződtette, és…

– Honnan tudja ezt?

– Nem tudom. De olyan szépen beleillik. És hogy még én legyek a bűntárs, – ó, hát ez túl szép, sem hogy szavakkal ki lehetne fejezni! Nem tudtam, hogy Francisnak ilyen jó humora van.

– Mit mond?

– Igazam van, nem? Figyeljen. Biztosan azt mondta: hát ez talán a legpocsékabb előadás, ami létezik, de a maga tánca, édesem, – az egészen más, üde angyalbőröm, ez a tánc, ujjé! Vagy valami ilyesmi. Nem?

– Tényleg azt mondta, tetszik a táncom…

– Ha, ha – felelt az Angyal gúnyosan.

A lány megfogta a kabátját, mikor a két bőröndöt a kocsiba tette.

– Mr. Templar…

– Így hívnak.

– Nem értem a vicceit.

– Ezt sajnálom.

– Hagyja a táncomat, jó?

– Kedves – mondta az Angyal mosolyogva. – akár egy elhagyatott szigeten hagynám. Amikor találkoztunk, elismertem hogy maga gyönyörű, dolgos és jóakaró, s az alakja álom, – de hogy a tánca annyira ujjé, hát azt nem hiszem.

A lány dühtől sápadtan szállt be a kocsiba, és csöndben maradt egész az országútig.

Aztán Simon megszólalt, mintha csak egy másodpercre hagyták volna abba a beszélgetést: – És ha magának volnék, igen kedvesnek találnám azt a fiút a bankban.

– Nem hinném, hogy a tanácsát kértem volna, Mr. Templar – felelt a lány hűvösen. – Magát azzal bízták meg, hogy Berlinbe vigyen – és csak azt szeretném, hogy idejében odaérjek a maga segítsége nélkül.

Mindaz a tudatalatti ellentét, amely első találkozásukkor mint drótsövény ágaskodott közéjük, újra feltámadt. A „falra mászó ember” esete óta fegyverszünet állt fenn: de az Angyal előre látta az ellenségeskedés megújulását, mihelyt elolvasta Lemuel papírdarabját. Nem gondolt azonban rá, hogy elhárítsa a háború kitörését. Patricia Holm azt szokta mondani, hogy az Angyalnak fogalma sincs arról, hogyan kell a nőkkel bánni. Ez olyan állítás, amelyet a jövő történészeinek kell megoldani; sőt az Angyal ezt maga írta volna alá először mosolyogva, de volt idő, amikor Simon Templar hiúsága különös szélsőségeket ért el. Ha úgy gondolta, hogy valami nagy dolgot csinált, akkor vagy roppantul hencegett, és nagyított vele, vagy teljesen letagadta, úgy hogy az ember sose tudta, hányadán áll vele. Ami pedig a nők kezelését illeti, hát az elve volt: „így-csináld-és-ha-nem-tetszik-akkor-menj-a-fenébe”. Ebben az esetben pedig pontosan tudta, mit csinál. Különben sokkal szórakoztatóbb útja lett volna, de magában gyöngéd érzelemmel viseltetett Stella Dornford régi udvarlója iránt, akivel moziba szokott járni, s bizonyára a kezét fogta. Viszont Jacob Einsmann egyáltalán nem gondolt volna ilyesmire…

Így hát fagyos hidegben utaztak Hanworthtól a Tempelhofig, és az Angyal semmi kísérletet nem tett, hogy enyhítse. Ugyanilyen modorban vitte Stella Dornfordot ahhoz a házszámhoz, amelyet Lemuel adott neki.

Hatalmas, komor épület volt, és mindenhez inkább hasonlított, csak éjjeli mulatóhoz nem.

Nem nyitotta ki rögtön a taxi ajtaját. Érdeklődve vizsgálta a házat az ablakon keresztül, s aztán a leányhoz fordult.

– Biztos vagyok benne, hogy Jacob Einsmann nem nagyon kedves ember, – mondta. – Sőt ő és én most váltunk pár szót. De magát előbb egy hotelben hagyom.

A lány megrázta fejét, és kinyitotta az ajtót.

Az Angyal követte a ház lépcsőin. A lány csöngetett, míg ő kifizette a taxit, és az ajtót akkor nyitották ki, mikor a lány mellé ért.

– Herr Einsmann önt is akarja látni, uram.

Az Angyal bólintott, és belépett. A komornyik, akárcsak a Calumetben, olyan volt, mint aki már sok más dolgot is látott életében, – hosszú, sivár folyosón vezette őket végig, s kinyitott egy ajtót.

A lány lépett be először, és Simon hallotta kiáltását, még mielőtt megpillantotta Einsmannt.

Keze megragadta az Angyal karját.

– Ez nem tetszik nekem – mondta.

Simon mosolygott. Olvasta a lány szemében a kétséget, mikor az megpillantotta a házat, de tetszett neki a makacsság, ahogy tanácsa, és saját érzése ellenére bátran bement ebbe a hodályba. Becsülte a lány bátorságát, de elhatározta, hogy csak kapja meg a leckéjét.

– Úgy! – Jacob Einsmann kezét dörzsölve fölkelt székéből. – Nem akart arra figyelni nekem, amit én mondtam Londonban, hát most eljött ide maga, mi, nem?

VI.

– Aha, maga mi eljöttünk – gúnyolta az Angyal a hibás beszédű Einsmannt. Tehát meg most maga kapta, mit kért mi, ha, nem, igen?

Einsmann ránézett.

– Ha,! Emlékszem magára…

– Én is – mondta az Angyal kedélyesen. – Sőt az úton jó csomó időt azzal töltöttem, hogy egy kis dalt komponáljak magáról, valami kis gyermekversikét amit gyorsan elő fogok adni:

Drága Jacob ronda pasas,

Nagy az orra s irtó hasas.

Gyenge, nincs benn semmi Kraft,

Das wird jja wirklich fabelhaft.

– Ezért a gyönyörű két nyelven alkotott költeményért máris Swaffer Biscuit-tel jutalmaztam magam.

Einsmann pislogott.

– Most az egyszer Herr Angyal, hibát maga csinált.

– Angyal?

A lány szólt, félig kétkedőn, félig megijedve. Az Angyal rámosolygott.

– Minden rendben, édes öregem. És vagyok a jól ismert intézmény. Ez az a pasas, akit a Criterionban említett és aki a Calumetben pimaszkodott?

A lány bólintott.

– Nem tudtam, hogy…

– Nem is akarták, hogy tudja – mondta az Angyal hidegen. – Ez is a tervben volt. De rögtön sejtettem, mihelyt Lemuel megadta a nevét.

– Maga volt okos, Herr Angyal – mondta Einsmann simán.

– Én igen, igen – ismerte be az Angyal szerényen. – Csak kettőt és kettőt kellett összeadni. Például az a vacsora múltkor. Nagyon szépen állították fel nekem a csapdát, nem? A sok duma a kabarékról, meg hogy Lemuelnek milyen nehéz angol lányokat idehozni… Már akkor sejtettem kisded játékukat, és nemsokára tízezer fontot tettem volna fel egy nyavalyás nikkel ellenében, hogy Lemuel gépén majd csinos leánykákat kell átfuvaroznom a kontinensre… Már napokkal előbb tudtam mindent. Most már csak az a baj, hogy Lemuelnek új pilótát kell találnia a lányszöktetésekre, – mi, he?

Keze nyugodtan a zsebe felé nyúlt, és akkor valami élesen a bordája közé döfött. Pillantása az automata fegyverre esett, ami a komornyikutánzat kezében volt, aki nem hagyta el a szobát.

– Iggen lassan húzza fegyverét maga elő – szólt Einsmann nyálasan – iggen lassan…

Simon mosolygott – lassan és angyalian. És akárcsak lassú mosolya, úgy tűnt elő a keze is.

– Megengedi? – kérdezte.

Kinyitotta cigarettatárcáját, és gondosan kiválasztott egyet. Az ember leengedte a revolvert.

– Beszéljünk németül – mondta az Angyal hirtelen azon a nyelven. – Van egy kis mondanivalóm amit ez a lány nem hallhat.

Einsmann szája megrándult.

– Nagyon érdekel – mondta ironikusan.

Meggyújtatlan cigarettával a szájában, és nyitott cigarettatárcával a kezében nézett Simon a németre. Stella Dornford az Angyal mögött állt, a komornyikutánzat egy kicsit oldalt, a revolver a kezében.

– Maga olyan ember, akire nem lehet elég nagy büntetést kiszabni. Lelkeket ad-vesz, és a pénzét sokkal több emberi nyomorral szerzi, mint azt undorító lelke el tudja képzelni. Hogy ezeket a kínokat magán próbáljuk ki, annak kevés értelme van. Az egyetlen értelmes intézkedés, hogy megszűnjék a föld felületét bemocskolni.

Hideg, kék szeme Einsmann agyába fúródott, úgy, hogy az fegyveres kísérete ellenére hirtelen félelmet érzett.

– Csak azért jöttem ide, hogy egészen biztos legyek maga felől, Jacob Einsmann – mondta az Angyal. – És most már egészen biztos vagyok. Tudja meg, azért jöttem, hogy megöljem magát.

Egy lépést tett előre és nem hallotta, hogy az ajtó kinyílik mögötte.

Einsmann kövér arca elsápadt, csak két puffadt arcán izzott két vörös folt. Aztán rekedten ömlöttek belőle a szavak:

– Úgy! Szóval azt mondja hogy meg fog ölni? De maga téved. Nem én leszek aki ma este meg fog halni. Ismerem magát, Herr Angyal. Még ha nem Lemuel hozott volna össze minket, akkor is ismerném. Emlékszik Henri Chastelre? A barátom volt, és maga megölte. Ha! Nem lesz gyors halála, barátom…

Az angyali mosoly még mindig Simon ajkán volt, amikor bekattintotta a tárcát, még Einsmann beszéde közben, és keze visszatért a zsebébe… Oly természetesen nyugodtan mozgott, hogy az első félreértett mozdulata miatt most ezt már észre sem vették. Az sem látszott rögtön különösnek, hogy az Angyal keze nem tért rögtön vissza. Hirtelen a háta mögé nyúlt, kicserélte a cigarettatárcát a revolverére, és kidugta a csövet a bal karja és teste között.

– Add át az üdvözletemet Henrinek – mondta, és meghúzta a ravaszt.

Látta, hogy Einsmann arca iszonyatosan eltorzul, és a gyomrához kap, mielőtt a földre csuklott volna, de Simon ezt csak a szeme sarkából érzékelte. Nem maradt ideje, hogy előrekapja pisztolyát, és így megfordulva, felsőkarját a hátán nyugtatva lőtt másodszor is a hónalja alól. A portás nem volt elég gyors, mert még mindig az első lövés hatása alatt állt, és így a második golyót vállába kapta, míg ő maga csak a szőnyegbe lőtt lyukat.

Aztán az ajtó becsapódott, és az Angyal teljesen megfordult.

Az ember, aki az Angyal első lövése előtt ragadta meg Stella Dornfordot hátulról, nem volt felfegyverkezve. Szerencsétlenségére az önfenntartás ösztöne egy másik hasonlóan erős ösztönnel ütközött, és megpróbálta, hogy mind a kettőt kielégítse. Talán azt hitte, hogy a komornyikban bízni lehet.

A gondolat érdekes, de az emberi agy döntései vizsgálati módszereinken kívül esnek. Így csak azt tudjuk, hogy abban a pillanatban eszméletlen terhével a folyósón rohant végig.

Az Angyal megrázta a kilincset, de kívülről rázárták az ajtót… Fölemelte fegyverét, és a zár forgácsokban robbant szét.

Feltépte az ajtót, és végignézett a folyosón. A végén egy ajtó csukódott, – látta, hogy a fény keskenyedik a rés alatt. Mire odaért, a fény eltűnt, és hallotta, hogy kulcs fordul a zárban. Újra fölemelte a revolvert, de a várt dörrenés helyett csak halk kattanást hallott. Csütörtök. Zsebrevágta a fegyvert, megnézte a kulcslyukat, és hátralépett. Fölemelte a lábát és a rúgásban egész súlya és ereje benne volt.

Az ajtó fél méterre nyílt – és egy asztalba ütközött, amelyet éppen oda toltak. – Az Angyal a résbe ugrott, hátát nekitámasztotta az ajtófélfának, és mindkét kezét az ajtónak szorította. Egyetlen titáni lökéssel tágra nyitotta az ajtót, és az asztal visszacsúszott a szoba közepére.

A lány a földön feküdt az ajtó mellett. A szoba másik felén a felfordult asztal mögött az ember kinyitott egy fiókot, és a revolver után kapott.

– Schweinhund! – vicsorogta.

Az Angyal nevetett, két gyors lépést tett, és irtózatos erővel fejest ugrott a levegőbe. Átrepült az asztal fölött, és az emberre esett. Az felüvöltött és tüzelt; az Angyal érezte, hogy valami tüzes vas égeti végig a karját csuklótól könyökig, aztán lábai elollózták a másikat, és összefonódva gurultak a földre.

Bal keze a revolveres ember jobb kezét a padlóhoz szorította; aztán, jobb keze béna lévén, fölrántotta a térdét…

Egy pillanat múlva ismét talpon termett, és ahogy fölállt, kivette az ember lankadt kezéből a fegyvert.

A lány szeme pislantott egyet, ahogy föléje állt, de az Angyal úgy gondolta, jobb, ha cipeli, mintha elsősegélyt nyújt. Zsákmányolt revolverét egy székre tette, és ahogy a lány megpróbált lábra állni, fölrántotta, és a bal vállára vetette, mielőtt megint összerogyott volna.

Érezte, hogy jobb kezébe visszatér az élet, és megint használhatja. Felkapta a revolvert.

Halk hangot hallott maga mögött, és hirtelen megfordult A revolveres ember egy kést tartva mászott feléje. Az Angyal nem akart lőni, de a ravasz igen érzékeny lehetett, és az ellenfél az oldalára gurult, aztán csöndben feküdt.

Az Angyal lerohant a hallba.

A félhomályból hatalmas néger tűnt föl. Most már vigyázott a ravaszra; a néger mellébe döfte a csövet, és az vadul forgó szemekkel tántorodott hátra. Folyamatosan szemmel tartva, az Angyal az ajtóhoz oldalgott és gyengéden lábára állította a lányt. Most már tudott állni, és ő nyitotta ki a kaput.

– Keressen taxit – parancsolta az Angyal, és hallotta, hogy a lány lerohan a lépcsőn.

Egy pillanattal később már hívta.

Hagyott annyi időt, hogy a lány az autóba szálhasson, aztán mint a villám kiugrott az ajtón és bevágta maga mögött.

A sofőr hátrafordult, hogy a taxi belsejéből utasítást kapjon, s hallotta a kiáltást a házból. Körülnézett, aztán hirtelen valami kemény és hideg fém érintette nyakát, és az egyik utas pattogó hangja szólt:

– Gehen Sie schnell, mein Freund!

A sofőr engedelmeskedett.

Az a tény, hogy egyéb utasítás híján a legközelebbi rendőrőrszoba felé hajtott, nem nagy fontosságú hír. Mire ugyanis odaért, már nem volt utasa, és a rendőrtisztek mogorván néztek a szerintük aligha józan emberre, míg csak máshonnan érkező értesítések meg nem erősítették az állításait.

Stella Dornford és az Angyal csöndesen otthagyták egy útkereszteződésnél, mert Simonnak még sok dolga akadt a következő huszonnégy órában és nem volt abban a hangulatban, hogy kellemetlen kérdésekre válaszolgasson.

VII.

– És ha ebből nem tanul, kislány – mondta az Angyal kissé mogorván, – akkor semmiből se fog!

Abban a szállóban ültek, ahol a lány hagyta poggyászát, mielőtt Einsmannhoz mentek volna. Az Angyal cigarettázva ült az ágyon, és két fehér zsebkendőből tépett csíkokkal kötözte karját. Az asztalon sűrű, sötét kulmbachi sör állt, és mellette a szégyenlős arcú Stella Dornford.

– Sajnálom, hogy olyan bolond voltam – mondta.

Simon fölnézett. Nagyon sápadtnak látszott, de ez már nem az a dühös sápadtság volt, amivel a napot kezdte.

– Segíthetek? – kérdezte a lány.

– Semmiség – felelt vidáman. – Sose sérülök meg nagyon. Ez adomány a természettől…

Összetűzte a kötést egy biztosítótűvel, és leengedte inge ujját. Aztán rámosolygott a lányra.

– Hát – szólt –, mindenesetre látott egy kis életet. És ilyet akart látni, nem?

– Jobban már nem szégyeníthet meg, mint ahogy most érzem magam.

Az Angyal nevetett és felállt; a lány ránézett, ahogy két kezét a vállára tette.

– Miért bánkódik, édes öregem? – mondta. – Minden rendbe jött, vagy mi a fene? Még csak azon sem kell törnie a fejét, hogy valami új és szép módon azt mondja: köszönöm. Mert tetszett nekem ez a muri. Hogy Jacobot gyomrocskán lőhettem, megért egy tucat ilyen karcolást. Hát hagyjuk az egészet. Új játszma következik… Gyerünk Angliába.

Elfordult s fölvette a kabátját.

– Most elmegy? – kérdezte a lány meglepetve.

Simon bólintott.

– Attól tartok muszáj mennünk. Először is a ma esti hejehuja bizonyos hajrát és üvöltözést fog kiváltani ebben a vidám városban. Ez ugyan nem zavarna, de van még valaki Angliában, akivel találkozni akarok, – egy ember, aki a vad kutyák kölykének a kölyke. Sajnálom, hogy így kell rohannunk, de a dolgok valahogy mindig gyors ütemben történnek velem. Kész van?

Amszterdamban leszálltak vacsorázni; és nem tartott sokáig, hogy a sötétség és a gép egyhangú búgása Stella Dornford fájó és felzaklatott idegeire bénítóan ne hasson: a lány csakhamar mélyen aludt. Mikor a gép hirtelen elcsöndesült, fölébredt és látta, hogy a sápadt félhomályban lefelé szállnak.

– Elég világos van, hogy leszálljunk – felelt Simon a lány kérdésére a rádión át. – Nem akarok Croydonig menni.

Az Angyal ügyesen leszállt, és a géppel egészen az elhagyott hangárokig gurult, hogy ott a műszaki legénység majd megtalálja. Aztán megkereste autóját.

A lány a kocsiban megint aludt egy keveset, s így nem csodálható, hogy nem gondolt Francis Lemuelre, amíg egy igen barátságos nappaliban nem találta magát, ahol az Angyal sonkát, szalonnát és kávét készített az asztalra mindkettőjüknek. Elszívtak két cigarettát, és aztán Simon megszólalt:

– Most segítsen a telefonnál.

Pár perccel később a lány tárcsázott, és várta a feleletet.

Aztán:

– Piccadilly három-nyolc, három-négy? – kérdezte édesen.

A válasz udvarias jóváhagyás volt.

– Berlinből keresik.

A lány megbillentette a villát, és az Angyal átvette a készüléket.

– Ez maga Lemuel, nem, he – utánozta Einsmannt. – Szeretne dolgokról hallgatni valamit?… Ja! Elintéztem az egészet. A pasas nem több bajt fog okozni és a mintadarabot is meg én kaptam, igen…

Gyors és szaggatott párbeszéd szakította meg a beszélgetést, ezúttal németül, az Angyal és a berlini telefonközpontost tökéletesen alakító lány között, majd Simon hirtelen rövidre zárta a beszélgetést: Ja! Én magának a részleteket meg holnap írom…

– A részletektől függ minden – mormogta az Angyal elégedetten, amikor visszaakasztotta a kagylót.

Stella Dornford tisztelettel figyelte.

– Kezdek megérteni néhány dolgot, amit magáról hallottam – mondta, és az Angyal nevetett, mert a szerénység nem tartozott a hibái közé.

Nem sokkal később kimentette magát, és amikor visszatért a nappaliba – meglepőn rövid idő múlva, – már nem azt a gyönyörű ruhát viselte, amit az úton, hanem valami közönséges, elnyűtt sötétkéket. Az Angyal fantasztikusan gyors öltözése még egy profi színészt is megszégyenített volna, és épp annyira örült a lány szótlan bámulatán, mint első megjegyzésén.

– Hova megy? – kérdezte a lány, amikor megjött a szava.

– Először hazakísérem magát – mondta. – Nekem még aztán lesz egy kis dolgom.

– De miért öltözött át?

Az Angyal megigazította olcsó, fekete nyakkendőjét.

– A dolog temetésben végződhet – felelte. – Nem hinném ugyan, hogy tényleg így lesz, de mindenesetre felkészültem rá.

A lány még akkor sem értette a dolgot, amikor Templar kocsija már a lakása elé ért vele.

Az Angyal onnan a Piccadillyre ment. Kocsiját a St. James Street-en hagyta, és gyalog haladt tovább. Most már látszott az átöltözés fontossága. Soknak szeme megakadt volna azon, hogyha a West Enden Savile Row legszebb ruhájába öltözött valódi angyali jelenséget vesz észre reggel hatkor, de senki sem méltatta figyelemre a szerényen öltözött közönséges fiatalembert, aki az idény legmerészebb betörését követte el.

Még az az álmos szemű portás sem tudott róla személyleírást adni, aki megjelent a csöngetésre egy bizonyos Jermyn Street-i kapuban, mert amikor kinyitotta az ajtót, az Angyal arcára háromszögletű zsebkendő szorult homloktól állig, és kalapját is a szemére húzta. Ennyit látott a portás, mert a következő pillanatban az Angyal gyorsan és óvatosan ütött egyet a kis gumibottal…

Az Angyal becsukta az ajtót maga mögött, és kigombolta kabátját. Dereka köré hosszú kötelet csavart, és ezzel kötözte össze az ember kezét-lábát, sőt még a száját is betömte. Aztán fölemelte az eszméletlen embert, és szobájába vitte, de előbb elvette a kulcsait.

Fölszaladt a második emeletre Lemuel szobája elé.

Csak egy pillanat műve volt s a kulcsot megtalálta. De ha az ajtót el is reteszelték… De Lemuel bízott a zár erősségében, és a portás éberségében…

Az Angyal úgy suhant végig Lemuel folyosóján, mint a macska, és minden ajtónál megállt hallgatózni. Egyszer csak ütemes horkolást hallott, és zaj nélkül lépett be a hálószobába. Úgy állt meg az ágy fejénél, mint egy szellem.

Bizonyos volt benne, hogy Lemuel reszketve töltötte az éjjelt, míg csak a telefonbeszélgetés le nem csillapította idegeit. Az ágy melletti asztalkán whiskysüveg, szódavíz és cigarettacsutkákkal megrakott hamutálca állt, s támasztotta alá feltevését. Most pedig Lemuel úgy aludt, mint a halott.

Simon szelíden az alvó arcára húzta a lepedőt, és erre öntötte a színtelen folyadékot, a zsebéből elővett kis üvegből. A légkör émelyítő illattal telt meg…

Öt perccel később az Angyal Lemuel saját kulcsával nyitotta ki a kis páncélszekrényt.

Azt találta, amit remélt. Nem kellett sok gondolkozás ahhoz, hogy kieszelje: Lemuel összes ingó vagyonát kivette a bankból az elmúlt napon, és ha nem kapott volna kielégítő telefonválaszt Einsmanntól, már rég árkon-bokron túl lenne az Angyaltól kapott meghatározott időpont előtt.

Simon huszonötezer font értékű értékpapírt semmisített meg a kandallóban. Már volt ott egy halom hamu, és sejtette, hogy Lemuel a kompromittáló iratait égette el az előző este; tehát az íróasztalt kikutatni hiábavaló időpazarlás lenne. Körülbelül negyvenezer fontot osztott szét okosan a zsebeiben, és aztán becsukta a széfet, visszament Lemuel hálószobájába, és helyére tette a kulcsot is. Mielőtt elment volna, visszahajtotta a lepedőt Lemuel arcáról, és kinyitotta az ablakot. Reggelre az éter el fog párologni…

– Reggelre… – az Angyal órájára pillantott, és látta, hogy már csak kevés ideje van. Bement a portáshoz, aki dacosan pillantott föl rá.

– Sajnálom, hogy fejbe kellett vernem. – mondta az Angyal, – de talán ez majd elfeledteti a kellemetlenséget.

Tíz darab egyfontost tett az asztalra, aztán végigszaladt a hallon, és mihelyt kinyitotta a kaput, levette arcáról a zsebkendőt.

Fél órával később ágyban volt.

Francis Lemuel úgy intézte, hogy korán keltsék. Fél kilenckor arra ébredt, hogy inasa a vállát rázza. Kábultan ült fel. A feje fájt. Kortyintott abból a teából, amit inasa hozott, és betegnek érezte magát.

– Több whiskyt ihattam, mint gondoltam – mondta rekedten, és akkor hallotta csak, hogy az inas beszél hozzá.

– Betörés történt, uram. Hat óra felé a portást leütötték…

– Itt volt?… A szobámban?

Lemuel hangja szaggatottan csengett.

– Nem, uram. Legalábbis körülnéztem, és úgy látszik nincs semmi baj.

Lemuel mélyet lélegzett. Egy pillanatra jeges félelem szorította össze a szívét. Aztán emlékezett rá… az Angyal halott, nem kell semmitől sem tartania…

Újra ivott egy kortyot, és rekedten nevetett.

– Akkor valakinek peche volt – jegyezte meg érzéketlenül, de az inas a fejét rázta.

– Éppen ez a különös, uram. Már mindenkit végigkérdeztek, de úgy látszik, máshol sem törtek be.

Lemuelnek később eszébe jutott ez a beszélgetés. Felöltözött, hogy visszaszállítsa kincseit a bankba.

Az arca piszkosszürke lett, amikor meglátta az üres széfet és az Angyal krétajelét.

Úgy érezte, hogy térde megcsuklik. Vakon botorkált egy székig. Babonás félelem rázta meg. Csak később jött rá, hogy szellemek nem ütnek fejbe portásokat, és nem ürítenek ki páncélfiókot.

A vad csengetésre rohanva érkező inas megrémült amikor gazdájának kísérteties arcába pillantott.

– Hívja a rendőrséget, – recsegett Lemuel hangja, és az inas elrohant.

Teal főfelügyelő éppen akkor érkezett, hogy az ügyeletes rendőrtisztnek – aki már előbb ott volt – utasításokat adjon, és ő maga jelent meg Lemuelnél.

– Hatvanötezer font? Sok pénz ez, hogy ilyen kis széfben tartsák.

Teal álmos szemei végigsiklottak a szobán, aztán térdre ereszkedett, hogy alaposabban felülvizsgálja a helyet. Súlyos szempillái épp csak meglebbentek, mikor a jelet meglátta.

– És a saját kulcsával nyitotta ki!

Lemuel némán bólintott.

– Gondolom figyelmeztette magát? – kérdezte Teal elszunyókálva, mert rendszerint igen álmos volt.

– Kaptam két nevetséges levelet…

– Láthatnám?

– Én… megsemmisítettem… Ilyen fenyegetésekkel nem törődöm.

Teal egy milliméterre fölemelte a szemöldökét.

– Az Angyal jól ismert gonosztevő – mondta. – Semmi kedvem kiszámítani, hány négyzetmérföld újságpapírt pocsékoltak rá. És a legkülönösebb az, hogy még mindig beváltotta fenyegetését. Ez az első eset, hogy arról hallok, valaki semmibe veszi a fenyegetését.

Lemuel nyelt egyet. Hirtelen megértette gyötrő helyzetét. Az Angyal tönkretette, – majdnem az utolsó pennyjét elvette tőle –, és csak egyvalamit hagyott meg, ami azonban tízszer többet ér, mint egész vagyona, – a szabadságát. És Lemuel megbénult agya nem tudta mi módon vigye törvény elé az Angyalt, hogy még ezt az utolsó értékét is el ne veszítse.

– Mi baja volt az Angyalnak magával? – kérdezte Teal, az alvajáró nemezis, ámbár sejtette, hogy hiába beszél.

Az egész világ tudta, hogy az Angyal ok nélkül nem fenyeget. Hálátlan feladat lenne áldozataitól bizonyítékot követelni; csak igen keveset tudtak mondani anélkül, hogy saját magukat bajba ne keverjék.

Erre Lemuel is rájött, és reszkető kezét a homlokára szorította.

– Én… én bocsánatot kérek – mondta alázatosan. – Látom, megsejtette az igazat. Hallottam a betörésről, és azt hittem, tudok valami olcsó népszerűséget csinálni belőle. Nem volt semmi a széfben. Én rajzoltam oda a jelet, – egy régi újságkivágásból másoltam…

Teal fáradtan bólintott.

De Francis Lemuelben még felötlött egy utolsó, kétségbeesett megoldás.

VIII.

Sokan voltak Londonban, akik gyűlölték az Angyalt, és egyik sem ok nélkül. Az egyiket kirabolta, a másikat börtönbe küldte, némelyiket testileg, vagy a büszkeségében sértette meg, és sokan, akik még nem találkoztak vele, azért gyűlölték, mert féltek, hogy megtud valamit róluk, – ami talán a legégőbb gyűlöletet szülte.

Simon Templar ezt igen jól tudta. Tudta, hogy sokan örülnének, ha úgy érne véget, mint a darázs, amikor forró enyvbe esik, és ezek, hacsak az angol törvények elrettentő példával nem szolgálnának, szívesen intézték volna el a régóta fennálló adósságukat. A régi jó időkben Simont nem izgatta az ilyesmi, akkor csak úgy ismerték mint az Angyalt, és senki sem sejtette igazi nevét, meg hogy kicsoda-micsoda és honnan jött, de ezek a napok már rég elmúltak. Simon Templar nevét, telefonszámát és címét most már szinte mindenki tudhatta. Már többen megpróbálták ezt az előnyt javukra fordítani, és életüket az Angyal elpusztítására szentelni, de sikert sohasem arattak.

Míg nem voltak sokan, akik hidegvérrel az Angyal életére merészkedtek volna törni (mert a brit törvények gyorsan ütnek, és az angol bűnözők jobban félhetnek a kötéltől, mint más nemzet fiai), mégis sokan vágyakoztak arra, hogy az Angyalnak több napon túl gyógyuló súlyos testi sértést okozzanak, ő pedig nem óhajtott arra ébredni, hogy valaki vitriolt öntözget az arcára… Ezért gondosan kidolgozott védelmi rendszert állított fel új főhadiszállásán, hogy álma zavartalan maradjon.

Jermyn Street-i kalandja után egyik éjszakán arra ébredt, hogy párnája alatt a kis jelzőcsengő berregni kezd. Azonnal ébren volt, mert az Angyal úgy aludt és ébredt, mint a macska. De még néhány percig csöndesen feküdt ágyában, és a szemközti falon vibráló jelzőlámpa fényét figyelte.

Johnny Anworth mindent tudott a közönséges riasztócsengőkről, és ügyesen kikerülte azokat az ártalmatlan drótokat, amelyeket az Angyal fáradságos munkával ablakaira és ajtóira erősített. De Johnny nem értett azokhoz, amelyek drótok nélkül működtek. Az Angyal egész lakását dróttalan riasztócsengők hálózták be, s ezek a láthatatlan sugarakon alapultak, amelyek ajtók, ablakok között nyalábolják át az űrt és osztják fotocellákra. Minden rendben volt míg a sugár megszakítatlanul hullott a szemközti fotocellára, de mihelyt valami az útjába állt, a kis csengő rögtön megszólalt az Angyal párnája alatt, és a szemközti falon kis lámpa villogó fénye mutatta a hívatlan vendég pontos helyét.

Johnny Anworth a legkisebb zajt sem ütötte, és mikor az Angyal megfogta hátulról a nyakát, hangosan felüvöltött volna, ha az ujjak acélos szorítása torkába nem fojtja a szót. Érezte, hogy a levegőbe emelkedik és valahova leteszik. A lámpa felgyúlt, és meglátta az Angyalt.

– Ne üss zajt – mondta Simon, – nem akarom, hogy felverd az egész házat.

Csodálatos házikabát volt rajta, és egy hajszála sem mozdult el a helyéről. Meg kell említenünk, hogy az Angyal nem aludt hajhálóban. Egy pillanatra megállt, hogy lefésülje a haját, mielőtt a betörő keresésére indult volna; mert mindig „rendes” akart lenni.

Foglya szerencsétlen és keserű alak benyomását keltette, és keskeny arca a rémülettől még beesettebbé vált. Az Angyal rövid vizsgálat után már tudta, kivel áll szemben.

– Anworthnak hívnak, mi gyönyörűm? És nemrégen már fejbe is vertelek… egy éjjel, mikor a Calumetből követtél.

– Sose láttam ezelőtt, uram… igazán, soha… nem én. Éhezem és…

Simon hosszú karja kinyúlt a cigarettadobozért, mert a nappaliban voltak.

– Na halljuk a régi mesét, a jó kis régi dumát, – sóhajtott.

– Pé… péntek óta egy fahalatot sehem ettem, – sírdogált tovább Johnny. – Ez az első eheset, hohogy betörtem… Meg kehellett tennem…

Mikor az Angyal megfordult, elhallgatott. Johnny Anworthnak már akadt dolga hitetlen emberekkel, dühösekkel és néha résztvevőkkel is, de ilyen tompa dühöt még senki szemében nem látott. Ha jobban ismerte volna az Angyalt, tudhatta volna, hogy kevés olyan dolog akadt, ami jobban dühítené, minthogy éppen legszebb álmából zavarják fel.

– Szóval nem magadtól jöttél ide. Küldtek. – A hideg kék szem Johnny arcára tapadt. – Egy Lemuel nevű ember küldött – tette még hozzá Simon hirtelen, és már leolvasta a választ, mielőtt a fickó kinyitotta volna a száját, hogy letagadja.

– Sose hallottam róla, uram. Éheheztem és…

– Mit kellett volna tenned?

– Sose…

Johnny hangja elhalkult. Mert egészen jól hallotta a lépéseket a hallban.

Az Angyal is hallotta. Nem gondolta, hogy olyan alak, mint Johnny Anworth, egyedül indul munkára.

– Nem vallod az igazat, drágaságom…

Az Angyal halkan és álmodozva mondta ezeket a szavakat, miközben oly csöndesen lépdelt hátra az ajtó felé, mint a vadászó leopárd. De sem gyöngédség, sem álmosság nem volt azokban a lenyűgöző szemekben, melyek Johnnyt félig hipnotizálták, és az fenyegetőzés nélkül is tudta, mi történnék vele, ha kinyitná a száját.

– Csúnya, csúnya dolgokat hazudsz… és a legszebb álmomat zavartad meg. Azt hiszem, nagyon durván fogok veled bánni, Johnny…

Aztán, mint a megtestesült tornádó, az Angyal felrántotta az ajtót és kiugrott a sötétbe. Baldy Mossiternek revolvere volt, de az Angyal túl gyorsan fogta meg, és csak annyi ideje maradt, hogy meglazítsa fogását a ravaszon és saját oldalába ne lőjön.

– Lépj be és állj be a gyülekezetbe, Szőrös Szvetozár – mormogta Simon, és Mossiter engedelmeskedett.

Johnny Anworth éppen azon volt, hogy az Angyal hátára vesse magát, és közben véletlenül a főnökére ugrott. Ez már tiszta pech volt, és mindketten szitkozódva álltak talpra.

– Megálljon csak, Templar! – morgott Mossiter, és az Angyal bátorítón bólintott.

– Maga is éhéhezett? – kérdezte.

Mind a ketten elkezdtek káromkodni, és az Angyal, aki ezt nem szerette, inkább megkötözte őket, és betömte a szájukat.

– Ha beszélni akartok, mozgathatjátok a fületeket – mondta.

A nappaliban egy kis gázcsap is volt, és az Angyal meggyújtotta, – noha az éjszaka elég melegen feküdt rá az alvó városra. Lassú megfontolással díszes piszkavasat tett a lángba, és figyelte ahogy izzani kezd a vége.

A két ember kimeredt szemmel nézte.

Simon elszívta cigarettáját és ünnepélyesen kipróbálta a vas végét. Közel tartotta arcához, mint a vasalót szokták.

– Fogsz beszélni, Baldy? – kérdezte oly szelíden, hogy Mossiter világosan tudta: az Angyal tovább képes blöffölni, mint ő.

Elmondta a történetet, egy kis káromkodással fűszerezve, de ezt hosszan leírni fölösleges.

– Lemuel küldött. Azt mondta, hogy verjük össze magát, és vigyük el a lányt. Azt is mondta, hogy magának sok a pénze, és majd kivallatjuk, közben pedig a lány révén féken tartjuk. Mindenből részesedtünk volna… Mit csinál?

– Telefonálok a rendőrségnek – felelt az Angyal hidegen. – Nem szabad betörni, kivált fegyverrel.

A törvény néhány perc múlva megérkezett a Vine Streetről, de előbb az Angyal néhány dolgot kínos részletességgel elmondott.

– Már sejtettem, amit előadtatok, de biztos szeretek lenni. És meg kell mondanom, ti vacak alakok, hogy az efféle nem tetszik nekem. Elvárom, hogy engem fejbe próbáljanak veregetni, – de a lány tabu. Értitek? És ha még valamikor eszetekbe jutna, hogy így el lehet engem intézni, hát jaj nektek. Mert ígérem, hogy bárki kezd el pimaszkodni ilyen módon, úgy fog meghalni, hogy közben azt kívánja, bárcsak meg se született volna. Gondoljatok erre, míg a fegyházban köveket törtök!

Aztán jöttek a rendőrök és elvitték őket. Egy szót se szóltak, és simán kaptak három évet.

De az Angyal sokat gondolkozott a következő reggelen.

A régi napokban Patricia Holm az ő sértetlenségét élvezte. Most már ennek vége volt. Mindenki tudott arról, aki az Angyalt figyelte, hogy mit jelent számára a lány. A haditerv szemmel látható volt; csak azt csodálta, miért nem próbálták meg már régebben. Az Angyal ellenségei közül, akik ezt megkísérelték volna, csak kevesen gondolkoztak így, és még kevesebben voltak, akik meg is próbálták volna a lányt bántani. De az ötlet – gondolta – nem szabad, hogy elterjedjen. És Lemuel sokat vesztett – emlékezni is sokáig fog.

– Nem hinném, hogy hasznos polgár – mondta egyszercsak az Angyal, és Patricia Holm meglepetten nézett fel az újságból.

– Kicsoda?

– Francis bácsi.

Aztán mesélt az éjjeli látogatóról.

– Persze azt nem tudja, hogy a szokásos tíz százalék hasznunkat levonva, egész pénze a Queen Charlotte kórházba vándorolt, és ha megmondanám neki, nem hinné el – folytatta az Angyal. – Míg szabadlábon él, elveszett vagyonára fog gondolni… meg rád. És ahogy mondtam, nem hasznos polgár.

– Mit tehetnél? – kérdezte.

Simon rámosolygott. Valóban, a lány minden nap szebb lesz.

– Szívem – felelt, – te vagy az egyetlen jó dolog, ami ezen a vacak földgolyón él. És így csak egy logikus dolgot lehet tenni.

De csak sejteni hagyta a lányt, hogy mi lesz az, mert még nem dolgozta ki magában valamennyi részletet. Tudta, hogy Lemuelnek Tenterden közelében a birtokán nagy háza van, ahová az újság szerint „súlyos idegösszeomlás elől menekült”, – és csak két nap múlva határozta el az Angyal a módot, ahogyan Francis Lemuel meg fog halni.

IX.

„Szerda délután háromkor meglátogatom. Otthon legyen.”

Francis Lemuel elhomályosodó szemmel bámult a rövidke üzenetre, és az Angyal rajzára. Percek teltek el, míg végre reszkető kezekkel a szódavízért nyúlt – és reggelijét kóstolatlanul hagyta az asztalon.

Egy óra múlva, anélkül, hogy a következményekkel törődnék, már a Scotland Yarddal beszélt.

Ugyanabban az időben Simon Templar Patricia Holmhoz szólt, és gondosan kent egy vékony szelet barna kenyérre vastag réteg vajat.

– Négytagú személyzet van Tenterdenben, a portás és felesége, a szakácsnő meg az inas. A többit elküldték, és a fél ház használatlanul áll. Úgy látszik, Francis behúzza a szarvacskáit. Az inas csütörtök délután szabad, és van egy lányismerőse Ryeben. Megkérte a kezét, és a lány megígérte, hogy legközelebb válaszol neki; ez persze a jövő csütörtökön lesz. Az inas összeveszett Lemuellel, és fel fog mondani. A szakácsnő és a portás szerdán szabadnapos.

– Honnan tudod mindezt? – kérdezte Patricia. – Ne mondd, hogy a kertész sáros cipőjéről, mert úgyse hiszem el.

– Nem is mondom – felelt az Angyal nagylelkűen. – Ha tudni akarod, írásban láttam. Az inas energikus levélíró, és néha befejezetlenül hagyja a levelet. Nehéz alvó.

– Lemuel házában voltál?

– Az utolsó három éjszaka. A riasztókészülékek gyerekesek.

– Hát ezért aludtál egész nap, és voltál olyan elcsigázott.

Simon a fejét rázta.

– Semmi elcsigázott. Intelligenst akartál mondani.

A lány elgondolkozva nézett rá.

– Mire megy a játszma, öregem?

– Hát mi lenne, ha nem szándékolt gyilkosság?

Patricia megkerülte az asztalt, és vállára tette a kezét.

– Ne tedd meg, Angyal! Nem éri meg.

– De igen. – Megcsókolta a kezét. – Darling, ez megérzés, és az én megérzésem mindig igaz. Tudom, hogy a világ addig nem biztonságos, míg Francis fertőzi. Most pedig figyelj és ne vitatkozz. Mihelyt felöltöztél, úgy fogod kisminkelni magadat, mint egy idős háztartásbeli alkalmazott, aki nagynénjét megy meglátogatni Ryedbe. Ott elmégy a postahivatalba, és elküldöd ezt a táviratot, tessék. – Kivette zsebéből a cédulát és a lány kezébe nyomta. – Aztán Tenterdenbe mégy. – Pontosan leírta a helyet és a készüléket, amit ott fog találni. – Ha csődületet és romokat fogsz látni, ne kezdj izgulni. Nem lesznek közel ahhoz, ahol te leszel. Szedd össze a dolgokat, és tedd a táskádba… Aztán egy-kettő ki a pályaudvarra! Beugrasz az első kocsiba, ahol üres fülkét látsz, átöltözöl, és újra megjelensz a legközelebbi állomáson, mint régi gyönyörű önmagad. Felszállsz a legközelebbi londoni vonatra, és nyolckor már finoman vacsorázunk. Világos az egész?

A lány elolvasta a táviratot.

– De hát mire jó ez?

– Hogy kitisztítsuk a levegőt, kedves.

– De…

– Francis bácsi?… Hát ezt remekül kiterveltem. Elmúlt az idő, amikor beugrottam a színpadra jelenés közben, és azt vertem fejbe, akit akartam, amikor jólesett. Túl sokat tudnak rólam – és a rablás csak a rablottat érdekli, már a gyilkosság az államügyész elé tartozik. De azt hiszem, a kivégzés menni fog. Amellett Tealt is dühösíteni fogja, – lassanként kezd nagyon hencegni…

Semmi kétség hogy elszánta magát; Patricia mégis rossz előérzettel távozott. De ment, mert tudta, hogy az Angyal mikor van hajthatatlan kedvében.

Pontosan három óra volt, mikor a komor és csinos Angyal megállította az autóját Lemuel háza előtt, és felsétált az úton.

– Drága öreg Francis! – az Angyal lehető legkihívóbb modorában érkezett az ügynök könyvtárába. – Hogy megy az üzlet?

– Üljön le, Templar.

A hang annyira különbözött Lemuel régi hangos kedélyétől, hogy a „súlyos idegösszeomlás” híre nem állhatott messze a valótól. Lemuel bizonytalan kézzel helyezte vissza szájába a szivart.

– Mit akar?

– Csak egy kicsit csevegni, drágám – mondta az Angyal.

Cigarettára gyújtott, és szeme körbefutott a szobában. Észrevette, hogy az egyik hamutartóban összegyűrt kis rózsaszínű papírdarabka hever, és magas spanyolfalat is látott a sarokban, úgy, hogy az elégültség mosolya terjedt el lassan a lelkében. Lemuel ebből nem látott semmit.

– Régen történt, hogy elmeséltük egymásnak a bajainkat – szólt az Angyal, és kényelmesen belesüppedt a karosszék párnái közé. – Bizonyára sokat akarsz mesélni még nekem. Jó kisfiú voltál? Semmi kokain, vagy kislányok, vagy ilyesmi?

– Nem értem, mit akar. Ha azért jött, hogy megzsaroljon…

– Ugyan, ugyan! Zsarolni? Az micsoda, Francis… vagy talán inkább mondjam azt, hogy Frank?

– Hívjon, aminek akar.

Simon megrázta fejét.

– Nem akarok pimasz lenni – mondta. – Legyen Frank. Ismertem egy másik Frankot, egy nagyon sikeres guberálót, aki egyszer véletlenül megcsúszott a csatornában és elsüllyedt… Ez egy részeges züllés után történt, utána soha többet nem ivott… de azt a szagot!… Valami rokona volt?

Lemuel közelebb ment. Arca sápadt és ernyedt volt, szemében állati düh villogott.

– Figyeljen ide, Templar. Egyszer már kirabolt engem…

– Mikor?

– Akkor is tagad, ha nincs más itt rajtunk kívül? Tagadja, hogy maga az Angyal?

– Dehogyis! – mormogta Simon hidegen. – Büszke vagyok rá. De mikor raboltam ki magát?

Egy pillanatig – úgy látszott – Lemuel megfullad. Aztán:

– Miért jött most ide? – kérdezte.

Simon még mélyebbre süllyedt a székében, és merengve nézte a cigaretta gomolygó füstjét.

– Tegyük fel – mondta lustán, – tegyük fel, hogy az egész gyülekezet előjön a lámpák fényébe. Nem lenne úgy sokkal családiasabb?

– Mit mond?

Lemuel hangja recsegett.

– Jó, jó! – felelt Simon becsukva szemét, és valódi angyali mosoly játszott ajkán –, nem szeretek olyan emberekhez beszélni, akiket nem látok. És roppant kényelmetlen lehet Claud Eustace számára a spanyolfal mögött kushadni.

– Nem értem…

– Maga érti, Claud? – húzta az Angyal lassan a szavakat, és Claud Eustace Teal fáradtan válaszolt hogy érti.

Hatalmas tömege megjelent, és bizonyos bámulattal nézett le az Angyalra.

– Honnan tudta, hogy ott vagyok?

Simon keze kilendült az asztal felé. Teal követte a tekintetével, látta a hamutartót és a rágógumi piros papírját. Nyögött.

– Wrigley-készítmény, – sóhajtott az Angyal édesen.

Lemuel a detektívre mordult.

– Mi a fenének jött elő?

– Főleg, mert nem volt értelme, hogy ott maradjak, Mr. Lemuel – válaszolt Teal gondterhelten.

Simon nevetett.

– Annyira az ő hibája, mint a tied Francis, vén coyote. Ha ilyen öreg trükkökkel akarsz lebuktatni, még sokat kell tréningezni. De ilyen hajlott korban már nem ajánlom… Óh, Francis! Csak elképzelni, hogy beleharapok a csalétekbe és közben Teal lázasan jegyzetel a mifene mögött. Vizes fűbe ne ülj nagybácsi, mert agylázat fogsz kapni!

– Mégis – mondta Teal, – jó ötlet volt.

– Rohadt ötlet volt. – válaszolt az Angyal megvetően, – mindig is az volt. De tudtam, hogy megpróbáljátok, tíz az egyhez fogadtam volna rá… Örülök hogy eljött Claud. – szükségem van magára.

– Miért?

Lemuel szólt közbe. Arca rángatózott.

– Felügyelő úr, ismeri ezt az embert, és…

– Igen – felelt Teal álmosan, – ez a baj.

– Azért jött, hogy megzsaroljon, és meg is tette volna, ha nem fedezi fel magát. Most megpróbál valamilyen blöffel alóla…

– Nem – szólt az Angyal, és olyan módon mondta, hogy hirtelen csönd támadt.

És a mély csöndben, még mindig csukott szemmel, az Angyal figyelt. Hallása igen éles volt mindig, már akkor hallotta, amit akart, mikor a két másik még semmit sem vett észre – és ő is csak úgy érezte: nem más az egész, mint távoli méh zümmögés.

Aztán kinyitotta a szemét. Éles barna arcában kigyúlt a két tengerkék lámpás, és nem volt bennük könyörület. Felállt.

– Ahogy mondta… ismer engem, Teal. – jegyezte meg. – Most megmondom, mit nem tud Francis Lemuelről. Az első az, hogy ő a feje annak a kábítószer-kereskedelemnek, amelyre maga évek óta vadászik. Nem tudom hogyan hozza ide az anyagot, csak annyit, hogy amikor pilótája voltam, annyi „hó” volt nála, hogy síterepet építhetett volna belőle az Egyenlítő körül…

– Hazugság! Istenemre mondom, ezért felelni fog, Templar…

– Most jut eszembe – mormogta Teal, – honnan tudja a nevét?

Simon halkan nevetett. A méh zümmögése most már nem volt olyan távoli. A másik kettő is hallaná, ha figyelnének.

– Ne izgassa szegényt. – szólt szelíden. – Elpirulna, ha most kezdené keresztkérdésekkel traktálni. Amellett még nem fejeztem be. Van még valami, ami egy lányra vonatkozik, Stella Dornford és még mások, akiknek a nevét nem tudom…

– Hazugság!

Teal álmos szemével hosszan nézett rá.

– Maga mindent tud? – kérdezte.

– Ennek az embernek utasítására Stella Dornfordot Berlinbe vittem. Olyan mulatóba kellett volna szállítanom, amelyik egy Jacob Einsmann nevű emberé. A ház nem kabaré volt, – azt hiszem fölösleges megmondanom, mi volt. A berlini rendőrség ezt bizonyítani fogja…

Lemuel hörgött: Maga meggyilkolta Einsmannt…

– Belelőttem – mondta az Angyal, – de nem lesz nehéz önvédelmet bizonyítani.

A méh már közel járt. És az Angyal Tealhoz fordult.

– Valamit akarok mondani, de csak magának.

– Én is hallhatom, – üvöltött Lemuel. – Felügyelő úr…

– Maga is meg fogja tudni, Mr. Lemuel – felelt Teal csillapítón, – de ha Mr. Templar ezt csak nekem akarja mondani, az ő dolga…

Lemuel látta, hogy elmennek, és az asztalba kapaszkodott. A franciaablakokon keresztül látta, hogy egymás mellett mennek a pázsiton. A levegő most zengett a méh döngésétől, de nem vette észre.

A dohányzóasztalhoz tántorgott, ahol üveg és poharak álltak, de a palackban már majdnem semmi sem maradt. Vadul megnyomta a csengőt, és várt egy fél percig, de senki sem jelentkezett. Átkozódva az ajtóhoz botorkált, és kinyitotta.

– Fitch! – kiáltotta.

Semmi válasz. A ház csöndes volt, mint egy sír. Nem tudva mitől való félelmében remegve, Lemuel lement az inas szobájához. Senki sem volt ott. Csak egy darab papír.

„Gyere rögtön. Szeretlek. Eileen.”

Fitch már Ryeben volt. Az Angyal mindent elrendezett.

Lemuel dühödten gyűrte össze a táviratot, s a méh pontosan a ház fölött zümmögött.

Simon Templar elgondolkozva nézett az égre.

– Felhős – jegyezte meg borúsan. – Az időjárás-jelentés is felhőset jelzett, és most az egyszer véletlenül igaza van.

Teal hátranézett a válla fölött.

– Az a repülőgép elég alacsonyan jön – mondta.

– A felhők miatt – felelt az Angyal, és a detektív hirtelen rápillantott.

– Mi jár a fejében, Angyal?

Simon mosolygott.

– Már kezdtem unni, hogy ilyen kérdésre válaszoljak.

Facsoporthoz értek a gyep szélén. A háztól már néhány száz méterre voltak, és itt az Angyal megállt. Mindketten megfordultak.

A repülőgép valóban nagyon alacsonyan jött, ötszáz lábbal a föld fölött repült, és a gép dörgése süketítővé vált.

– Ismerem a módszereit – mondta Teal keserűen. – Ha nem volna itt velem, Angyal, azt hinném, hogy ott repül – és valami átkozott törvénytelen bombagyakorlatra készül. – Fölnézve figyelte a gépet és gyorsabban rágta a rágógumit. Aztán hirtelen hozzátette: repül még valaki a maga bandájában?

– Nincs bandám – felelt az Angyal. – Magának tudnia kellene. Már rég feloszlott.

– Azóta szervezhetett volna újat…

Simon a fának dőlt. A fa üreges törzsében kapargáló keze egy kis kapcsolóra talált. Finoman két ujja közé fogta. Halkan nevetett, és Teal hátrafordult.

– Mi van megint? – kérdezte. – Nem tudom mi lehet, de valami furcsa dolgot tervez. Mit akart mondani nekem itt?

– Semmi különöset – felelt az Angyal lassan. – Csak azt gond… – De hogy mit gondolt, azt sose tudta kimondani, mert iszonyú robbanás rengette meg a levegőt, s a detonáció ereje megrázta a földet lábuk alatt, és hátradobta őket.

– Jó Isten!

Teal hangja halkan tört keresztül a fülsiketítő lármán.

Simon lassan talpra állt.

– Úgy látszik, valami elsült, öreg görögdinnye…

– F-ZXKA – mormogta Teal – F-ZXKA; F-ZXKA…

– Nincs semmi baj, édes öregem, – rázta meg Simon a detektívet. – Már vége. Nem kell félrebeszélni…

– Nem félrebeszélek! – hörgött Teal. – De elkaptam annak a gépnek a számát…

Átvágott a réten, és az Angyal követte. De már senki sem tehetett semmit, mert Francis Lemuel háza hatalmas gomba alakú füstfelhővé változott, és a maradékot az első lángnyelvek kezdték pusztítani. És a repülőgép észak felé repült a porfelhőből.

Teal végignézte a romot, és látta az úton a gyülekező tömeget.

– Letartóztatom, Angyal – mondta röviden és Simon vállat vont.

Tenterdenbe hajtottak az Angyal kocsiján, és onnan Teal telefonált a főhadiszállásra.

– F-ZXKA – mondta. – Figyelmeztessenek minden állomást és repülőteret. Fogják el a rajta ülőket, és bármilyen kifogást mondanak, tartsák fel őket, míg nem jövök.

– Ez az – mondta az Angyal elismerően, és Teal dühében a foga fehérét láttatta.

– Most meg fogja kapni a magáét – szólt.

Nem Teal hibája volt, hogy jóslata nem vált valóra.

Simon visszavitte Londonba a kocsiján egy rendőrrel együtt; és Tealt úgyszólván a Scotland Yard lépcsőjén kapták el azzal, hogy az emberek Croydonban leszálltak. A foglyok a küldönc szerint merész blöffel kísérleteztek; rendőrkocsiban a központba küldik őket.

– Jó – mondta Teal mogorván, és a Cannon Row-i őrszobán az Angyalt előre megfontolt gyilkosság vádja címén helyezte őrizetbe.

– Hát ezt be kell bizonyítani – szólt az Angyal, mikor a vádat felolvasták előtte. – Még csak az ügyvédemnek sem fogok szólni. Egy óra múlva kiengednek.

– Nyolc hét múlva halott lesz – felelt a detektívfelügyelő.

Félig már visszanyerte unalmas pózát, és fél óra múlva valóban nagy szüksége is volt arra, mert a rendőrkocsi megérkezett Croydonból, és a lapkiadók már ontották a még friss nyomdafestékes esti lapokat a tenterdeni borzalmakról.

Két foglyot tereltek Teal hivatalos szobájába, – egy nyugodt, overallos embert, és egy igen izgatott csíkos nadrágú és kamáslis urat.

– Ez atrrrocitás! – robbant ki a kis ember. – Egyenesen a miniszterrrelnökhöz fogok forrdulni! Imbecile! A maga rendőrre azt mondja, le vagyok tarrtóztatva, – inzultáltak – nevetnek azon, amit mondok – úgy bánnak velem, mint egy bűnözzzzővel – velem! De megfizetnek érte…

– Hát ki a fene maga? – kérdezte Teal unottan, és kedvenc csemegéjéből friss szeletet csomagolt ki.

– Én? Maga nem ismer engem? Nem ismeri Boileaut…

Teal nem ismerte.

– Szedjék le azt a szakállat az arcáról – mondta –, és lássuk, milyen valójában.

Két rendőr feszítette ki az őrjöngő emberke karját, míg a harmadik erősen megrántotta a szakállát. De az csak nem akart elszakadni termőhelyétől, és közelebbi vizsgálatra eredeti cikknek bizonyult.

Teal pislogott, míg az elengedett emberke szemaforszerűen hadonászva karjával az asztala előtt ugrált.

– Nom d'un nom! Nem elégszik meg azzal, hogy inzultál, még a szakállam is megrángatják! Aaaaaah!

Nem jött több szó a szájára. Az asztalra borult, és fejét a kezébe temette.

Teal ujja végigszaladt a gallérján belülről, mert hirtelen túl szűknek érezte.

Akkor a nyugodt overallos megszólalt:

– Igazat mondott, monsieur. Ez az úr M. Boileau, a francia kereskedelemügyi miniszter, aki konferen…

Teal intett az egyik rendőrnek.

– Hívja fel a követséget, talán valaki átjönne igazolni a személyazonosságát.

– Merde alors! – rikoltott a kis ember. – Nem várok! Követelem, hogy elengedjenek!

– Attól félek, várnia kell, míg nem igazolják, uram – mondta Teal boldogtalanul.

Ami rövidesen meg is történt az egyik félig önkívületben levő titkár jóvoltából, és Teal az élete legkellemetlenebb félóráját töltötte a kimagyarázkodással.

Idegroncs lett mire a dühös társaság eltávozott, és a Tenterdenbe küldött bombaszakértő telefonhívása sem csillapította kedélyét.

– Nagy repülőbomba volt, – megtaláltuk a burkolatnak néhány darabját. Lemuelből nem sokat találtunk…

– Valami időzített készülékkel is fel lehetett robbantani!

– Ennek nincs nyoma, uram. Ha így történt, akkor is darabokra szakadt.

– Villamos úton nem történhetett?

– Még nem találtunk drótokat, uram. Az embereim még ásnak a romok között. Sőt, ha már arról van szó, a robbantás rádióval is történhetett, és akkor egyáltalán nem fogunk találni semmit.

Teal rájött a dologra néhány óra múlva.

– Kutassák át az egész terepet – mondta, és pontos utasításokat adott.

– Igenis, uram. De mi van azzal a repülőgéppel?

– Abban – felelt Teal nehézkesen, – a francia kereskedelemügyi miniszter utazott egy konferenciára.

– Persze, repült, mert félt a tengeri betegségtől – mondta a szakértő bölcsen, és Teal úgy érezte, meg tudná ölni.

Néhány nappal később az Angyal meglátogatta Stella Dornfordot. Nem látta azóta, hogy hazavitte, és nem is hallott felőle.

– Maga nagyon butának gondolhat engem – mondta a lány. – Bamba kifogásnak tetszhet az is, ha azt mondom, hogy nagyon sok dolgom volt, és dühösebb voltam, sem hogy valamivel törődtem volna akkor.

– Ez nagyszerű kifogás – felelt az Angyal.

A lány gyűrűjére mutatott.

– Mikor?

– Tíz napja. Én… én megfogadtam a tanácsát és…

Simon nevetett.

– Jó! Ezt meg kell ünnepelni egy este a Szeretett Férfiúval együtt. És Simon bácsi mindent el fog mondani a házaséletről.

– Maga házas ember?

Az Angyal megrázta a fejét. Egy pillanatra a táncoló kék ördögök megpihentek a szemében. És aztán a régi gúny tért vissza.

– Ezért tudok olyan sokat mondani róla – felelt.

A lány egy kis idő múlva így szólalt meg:

– Megmondtam Dicknek mi mindent köszönhetünk magának. Sose felejtem el. Nem tudom, hogyan köszönjem meg…

Az Angyal mosolygott, és vállára tette a kezét.

– Valóban? – kérdezte.

A hihetetlen háború

I.

A közép-amerikai Pasala köztársaság a Yucatan-félsziget északi aljához simul. Körülbelül 10.000 négyzetkilométernyi a területe. Népesség 18.000. Behozatal váltakozó. Kivitel – ha a népesség a szükséges munkára biztatható, – úgyszintén változó, és főleg kukoricából, rizsből, nádcukorból, mahagóniból és olajból áll.

– Na, gyerünk, halljuk a dumát az olajról, Archie –, mondta Simon Templar fél órával azután, hogy Santa Mirandában partra szállt. – És a senoritákat hagyd ki. Szeretném ezt a dolgot mihamarabb elintézni; május végén randevúm van Angliában, úgyhogy nincs sok időm.

Archibald Sheridan lustán elnyújtózkodott székében, és kortyolt egyet a whiskys szódából, amelyben meggyőzően csilingelt egy jégdarab.

– A leveleimben meg a kábelekben már minden benne volt – mondta. – De ha akarod, még egyszer végigszaladok rajta… Majdnem pontosan három évvel ezelőtt egy McAndrew nevű skót bányamérnök itt mászkált a sziget belsejében. Mindenki azt tartotta róla, hogy bolond, – míg vagy hat hónap múlva mintákat nem hozott haza első próbafúrásairól. Azt mondta, hogy a leggazdagabb olajmezőre bukkant, ami csak létezik, és az olaj nincs messzebb, mint néhány száz lábnyira a Föld alatt. Engedélyt kapott, – főleg azért, mert a hatóságok még mindig nem hittek a meséjében, – az öreg körülkarózta igénylését, kábelezett a lányáért, hogy jöjjön el, és ő is letelepedett, hogy gazdagnak érezze magát, meg hogy a gépekre várjon, amiket New Orleansból rendelt.

– Eljött a lány? – kérdezte Templar.

– Itt van – felelte Sheridan. – De szerinted ez a nő nem fontos. Egyáltalán nincs is köze az egész dologhoz. Akinek köze van, az egy keverék fajú pofa… Isten tudja honnan jött. Shannetnek hívják. Úgy látszik, már hónapokkal azelőtt, hogy McAndrew megérkezett volna, itt vacakolt és fúrta a kavicsot. Már mindenki torkig volt vele, és így McAndrew, mert különös fickó volt, társult vele. Akárhogy is, de segítségre szorult, és Shannetnek volt valamilyen képzettsége. Elmentek ketten az ország belsejébe, hogy megnézzék a területüket. Shannet visszajött, de McAndrew nem. Shannet szerint egy kígyó marta meg.

Simon Templar másik cigarettáért nyúlt.

– Szerintem a kígyót Shannetnek hívják – szólt Archie Sheridan könnyedén – és Lilla McAndrew ugyanezt mondta. Különösen, amikor Shannet egy írott megegyezést mutatott föl McAndrew aláírásával. Ebben az volt, hogy ha bármelyik fél meghal, az egész igénylés a másikra száll. Lilla megesküszik, hogy McAndrew, aki először mindig rá gondolt, soha nem írhatott alá ilyen okmányt. Módot talált rá, hogy megnézze a szerződést, és azt mondja, hogy hamisított. Shannet azt válaszolta, hogy McAndrew maláriás volt amikor aláírta, és a keze kissé reszketett. A lány törvény elé vitte a dolgot, – már amit itt törvénynek neveznek – úgy küzdött, mint egy hős, de Shannet jól megkente a bírót, és a lány vesztett. Én ezután érkeztem.

– Mi történt McAndrew testével?

– Shannet azt állítja, hogy eltemette az úton, de itt az út a legpocsékabb dolog, ami létezik, – az ember szinte látja, hogyan növi be az őserdő. A csapás biztosan elvész egy héten belül. Shannet nem tudja többé megtalálni. Én magam is elmentem arrafelé, de semmi haszna sem volt. Csak egy egészen jó kalapot találtam mindössze, kis golyólyuk volt rajta.

Ezek után – mondta Simon Templar elgondolkozva, – Shannet úgy vélte, hogy nem bírja egyedül elintézni a dolgot, és eladta az egészet drága londoni barátunknak, Hugó Campardnak, aki uzsorás, csaló, néhány kétes RT alapítója és…

– Aki egész karrierjének első rendes vállalatát alapította meg a Pasala Olajtársaságban – folytatta Sheridan. – Közönségnek nem adott ki részvényeket, és hatvan százalékot ő maga tart.

Simon Templar kivette a cigarettát szájából és egy hosszú, vékony füstfelhőt fújt a napfénybe.

– Tehát ezzel kell leszámolnom, mi, Archibald? – mormogta. – Jó, jó, egészben véve olyan vakáció-féle. Csicseregj még egy-két zsoltárt a politikai helyzetről, fiam.

– Kétszer olyan rossz, mint minden az Egyesült Államoktól délre – mondta Sheridan. – A főmuki nem az elnök. Ő a miniszternek nevezett alak markában van, aki sokkal kényelmesebbnek találja, hogy a háttérben maradjon. Úgy látszik, minisztereket nem piszkálnak, de az elnök mindenütt nagyvad. Szóval ez a pasas, – Manuel Concepcion de Villega a költői neve, – Shannet szárnyai alatt van mindaddig, míg Shannet pénze futja.

Az Angyal fölkelt és a veranda korlátjához ment. Ebben a délutáni órában a hőmérő negyven fokot mutatott, és az Angyal kényelmes fehér ruhákkal látta el magát. Ragyogó fehér színük még a havat is megszégyenítette volna. A legragyogóbb gondtalan eleganciával viselte; olyan volt, mintha még a poklot is hidegnek találta volna. Fekete haját simán hátrafésülte, éles arca egészséges napsütötte barna volt, szóval a legtisztább úri látvány egész Santa Mirandában.

Sheridan majdnem az ellenkezőjét mutatta ennek a kifogástalan tökéletességnek. Haja borzas, ruhája lankadt a melegtől, és kedvesen csúnya arca nedves.

– Mi van a maradék fehér lakossággal? – érdeklődött az Angyal.

– Egy vörös hajú, jópofa ír, Kelly, – hangzott a felelet, – felesége, ez kettő. Lilla McAndrew, aki velük van, három. Néhány részeg vigéc, akik nem sokat érnek, és Shannet. Összesen hat ember.

Az Angyal elfordult, és lenézett a hegyoldalra. Sheridan bungalójának verandájáról leláthatott Santa Miranda háztetőire, a mór stílusú fehér házcsoportra a város közepén, és körülötte a sötét barakksávra. Jobbra és balra a város fölött, a hegyen más bungalók voltak. A városon túl terült el a tenger végtelenje.

Az Angyal néhány percig csöndben tanulmányozta a tájképet, aztán megfordult.

– Könnyű munka lesz – jegyezte meg. – Shannet csak kis halacska, de kétségtelenül gyilkos. Rajta keresztül a mi igazi emberünk: Campard. Sejtettem, hogy nem időpazarlás lesz, ha kiküldelek ide, amikor meghallottam, hogy Campard P. O. T. -részvényeket födöz. De sose hittem volna, hogy rendes társaság, míg az első kábeled meg nem kaptam… Most helyben vagyunk, csak könnyűnek látszik az egész, túl könnyűnek.

– Túl könnyűnek? – kérdezte Sheridan kétkedőn. – Hát ennek örülök. Shanneté az igény. A szerződés Campard íróasztalán van. Lilla McAndrew kérvényét elutasították. A kormány, a rendőrség, a hadsereg és az egész vacak Shanneté; azon a pénzen, amit Campardtól kap – és ez az ember könnyűnek tartja. Óh, vigyétek!

Az Angyal keze még mélyebbre süllyedt a zsebében. Magasan, hidegen és atlétásan állt ott, lábát szétterpesztve, s angyali mosolya a szája körül játszott. Olyan volt, amilyennek csak egy huszadik századi kalózt képzelni lehetett.

– Könnyű – mondta ismét.

Sheridan a kezébe temette arcát.

– Menj és tedd a fejed egy jégverembe – ajánlotta. – Ez a Nap hatása. Nem vagy még hozzászokva…

– Milyen nagy a hadsereg?

– Van egy állandó, ötszáz emberből álló sereg, tizenöt generális vezényli, huszonöt ezredes, és körülbelül ötven kisebb tiszt. Ha a fejed fáj, csak feküdj le, csukd be a szemed, és pihenj. Egy-két óra múlva rendben leszel.

– Tüzérség?

– Három fogatolt löveg. Ha aszpirint akarsz…

– Hajóhad?

– Egy átalakított tutaj, 5.9-es gyorstüzelővel, legénysége hét ember és két admirális. Azt hiszem, most nem volna szabad beszélned. Fölteszem a függőágyat, és alhatsz egy órát ebéd előtt.

– Rendőr?

– Tizenhárom van Santa Mirandában, és három rendőrtiszt. A jövőben nem szabad whiskyt innod naplemente előtt.

Az Angyal mosolygott.

– Talán sokkal jobban hozzászoktam a naphoz, mint gondolod – mondta. – Mi a helyzet kulcsa? A kormány. Helyes. Nem fogjuk arra pazarolni a pénzünket, hogy megvesztegessük, – mert kijátszanának minket. Tehát erővel kell elmozdítani őket. Mégpedig gyorsan, mert nem maradhatok sokáig. Éljen a forradalom!

– Fenét – mondta Sheridan reménytelenül. – És a forradalmi sereg? Ez az egyetlen állam Közép-Amerikában, ahol még nem volt forradalom, mert senkinek nem volt elég lelkiereje, hogy megpróbáljon egyet.

Az Angyal előhalászta cigarettatárcáját.

– A forradalmi sereg mi vagyunk. Emlékeztetlek, mi a saját zsebünkre játszunk. Tehát iszunk még egyet, ebédelünk, aztán elmegyünk, hogy a bolond írt is felírjuk a listára. Ha mi hárman nem tudunk leverni hatszáztizenöt kabaréharcost, akkor visszavonulok az üzlettől, és megyek kézimunkázni az Agg nők Egyetlen Menhelyére.

II.

– Drága lelkem – az Angyal még az ebéd végén is érvelt, – a dolog oly egyszerű. Az az ember, aki ebben a féleszű országban a kormányt igazgatja, kezében tartja a Pasala Olajtársaságot. Most Shannet ez az ipse, így a P. O. T. is az ő kalapja alatt mászkál. Mi jobbat fogunk tenni. Mi a kormány leszünk. És P. O. T. a mienk lesz. Lehet valami sokkal egyszerűbb? Amint a végrehajtó mondta a színésznőnek, mikor megmutatta neki az útlevelét.

– Rajta – mondta Sheridan elerőtlenedve, – ne törődj az idegeimmel.

– Amint röviddel ezután a színésznő mondta a végrehajtónak – mormogta az Angyal. – Kedves öregem, ez a nyavalyás klíma és Lilla társasága addig a szintig törte le az energiádat, mint a bennszülöttekét, akikről csak az előbb beszéltél oly lealázóan. Igaz, hogy gyors terv, de az egyetlen. Mielőtt az egész históriát tudtam volna, azt gondoltam, hogy elég, ha a postát handsupp-oljuk és egy roppantul lehangoló kábelt küldünk Shannettől Campardnak, amelyben értesítjük, hogy a kormányt kirúgták, az engedélyt visszavonták, és az egyetlen lehetőség olyan gyorsan eladni a részvényeket, hogy csuda. Evvel egy időben régi öreg barátunk, Roger, Londonban megveszi a részvényeket, szép diszkréten, mihelyt azok piacra kerülnek.

– És miért nem jó ez most?

– Elfelejted a lányt – mondta Templar. – Az olaj tulajdonképpen az övé, úgyhogy nem jó, ha Campardot csak kirámoljuk, mert az engedélyt tényleg visszavonhatják. Ezért szerintem a kormányt ki kell küszöbölni, és megtesszük az őrült írt miniszternek. Hacsak te nem akarod ezt a tisztséget.

– Nem, köszönöm – szólt Sheridan nagylelkűen. – Nem vág a szakmámba. Engem hagyj ki.

Az Angyal cigarettára gyújtott.

– Ebben az esetben Kellyt szavazattöbbséggel megválasztottuk – jegyezte meg elbájoló egyszerűséggel. – Most már csak azt kell elhatározni, hogyan kezdjük meg a mókát. Voltam már azelőtt is dél-amerikai forradalmakban, de amikor odaérkeztem, már dolgoztak. A kezdés valahogy kimaradt a nevelésemből. Mit csinálnak? Egyszerűen csak be kell sétálni az elnöki palotába, és azt mondani: „Záróra, uraim!” és megkérni az illusztris elnököt, hogy csukja be az ajtót a háta mögött, vagy mi?

– Vagy mi? – kérdezte Sheridan. – Ez van olyan jó, mint bármi más. Talán felmentelek agybaj címén.

Az Angyal sóhajtott.

– Nem nagyon segítesz, Gyönyörű Archibald.

– Ha nem ülsz le komolyan beszélni…

– Komoly vagyok.

Sheridan rábámult. Aztán:

– Ez komoly, Angyal?

– Akár a Szentírás, – biztosította a másik ünnepélyesen. – Édes kerubom, tényleg azt gondolod, hogy pocsékolom az értékes időnket?

Sheridan ránézett. Volt még egy csípős megjegyzés a nyelve hegyén, de valahogy sose mondta ki.

Az Angyal mosolygott. Gúnyos mosoly volt, de ez Sheridan kétkedésének szólt. Nem az a fajta mosoly, amely ugratásokat szokott kísérni. És még olyan fény is csillogott az Angyal szemében, ami nemcsak humort jelentett.

Archie Sheridan – cigaretta a szájában, – gyufa után kaparászva rájött, hogy összetévesztette az árnyékot a valósággal. Az Angyal nem csinált viccet a forradalomból. Csak túl sok humor volt benne, hogy egy forradalom tervébe jó csomót bele ne vigyen.

Sheridan megtalálta a gyufát.

– Szóval? – kérdezte az Angyal.

– Azt hiszem botor, bamba és bolond vagy – felelte könnyedén. – De ha ezt a fajta öngyilkosságot választottad, – gyerünk. – Archibald oldalad mellett lesz a bombákkal. Nem feledted el a bombákat?

Az Angyal vigyorgott.

– Otthon hagytam. Nem fértek bele a táskámba. Komolyan, hol és hogy gondolod a ricsaj elkezdését?

Egymással szemközt ültek Sheridan mahagóni étkezőasztalánál, az Angyal háttal az ajtó felé, amelyen át zavartalan kilátás nyílott a bungaló körüli részre.

– Kezdd el ott és úgy, ahol akarod – mondta Sheridan és elnézett az Angyal válla fölött a veranda feljárójára, ahol egy alak jelent meg.

Simon Templar kissé lazábban dőlt hátra székében, és egy igen angyali mosoly ömlött el az arcán.

– Neve? – kérdezte lakonikusan.

– Shannet maga.

Az Angyal szeme félig lecsukódott.

– Komponálok róla egy kis verset – szólt.

Aztán árnyék esett az asztalra, de az Angyal nem mozdult meg. Úgy látszik, elaludt.

– Buenos dios, Shannet – mondta Archie Sheridan – és amily gyorsan lehetséges, adios. Gyerünk, mondja el, amiért jött, mielőtt kirúgom.

– Köszönöm, a kirúgást majd én végzem el – mondta harsogva Shannet. – Sheridan, eljöttem, hogy figyelmeztessem. Az Andalusia ma reggel kötött ki, és dagálykor indul vissza. Ami azt illeti, már túl sokáig ugrált itt. Elég ennyi?

– Akár a maga arcából – felelt lassan Sheridan –, és mi jogon intézkedik maga itt? Megválasztották elnöknek?

– Maga ismer engem – válaszolta Shannet. – Tudhatja, hogy amit mondok, az történik. El fog menni az Andalusián, vagy akarva, nem akarva erőszakkal a hajóra tesszük. Ez minden… És ez mi?

Az Angyal, lévén az a személy, akihez így szóltak, hirtelen felébredve, kinyitotta szemét, és hátrafordította fejét úgy, hogy megláthatta látogatójukat.

Magas, széles vállú, meghatározhatatlan korú embert látott, mocskos fehér ruhába öltözve, amelynek kabátja ki volt gombolva, hogy éppoly piszkos inget mutasson.

Shannet bizonyára két napja nem borotválkozott, és úgy látszik ugyanennyi ideig nem kefélte meg a haját, mert egy csapzott, homokos fürt a jobb szemére esett. Szája szögletében nedves, alaktalan és félig szétrágott cigaretta lógott.

Az Angyal pislogott.

– Egek, ez emberi lény?

Shannet öklei hátratolták a kabátját és megnyugodtak a csípőjén.

– Mi a neved, kisfiam? – kérdezte.

Az Angyal lerázott egy kis hamut a cigarettájáról és kényelmesen fölállt.

– Benito Mussolini – felelte nyájasan. – Maga pedig biztosan az utcaseprők céhének tagja. Hogy áll a mocsok a tőzsdén? – Szelíd szeme végigseperte Shannettet tetőtől-talpig. – Vagy talán tévedek, Archie? Az igazi utcaseprő biztosan beteg, és a segédje helyettesíti? Hát ez sajnálatos.

– Hát maga…

– Azt mondtam, sajnálatos – folytatta az Angyal ugyanabban a sima hangnemben, – minthogy nagyon kényes vagyok azokra a népekre, akikkel verekedni szoktam, és nem akarom bepiszkítani a kezemet ilyen dolgokon, mint maga…

Shannet elsápadt.

– Nem tudom, hogy maga kicsoda, és nem is izgat – szólt, – de ha verekedést akar, megkaphatja.

– Ezért jöttem, drága egyetlenem – mondta lassan az Angyal, – sőt, egész csomó verekedésért, és maga az első, akit kiválasztottam. A „kisfiam” olyan elnevezés, ami ellen különösen kifogásaim vannak, ó, te fattyú disznó!

Az utolsó szavakat az Angyal spanyolul mondta, és sokkal többet jelentenek, minthogy azt le lehetne írni. Shannet elfehéredett, aztán piros szint öltött.

– Maga…

Válasza, amely profánságok áradata volt, egy balkezesbe folytatódott. Ezt az Angyal állának szánta, és ha kikötött volna, egyszer s mindenkorra véget vet a küzdelemnek… De nem kötött ki.

Simon Templar hátrahajolt, és az ütés csak néhány centit tévedett… Ahogy Shannet megtántorodott egy pillanatra, egyensúlyát vesztve, az Angyal hátranyúlt és elemelte az asztalról poharát. Minden izgalom és sietség nélkül oldalt lépett, és jeges tartalma nagy részét Shannet nyakába öntötte.

Shannet újra ütött. Az Angyal lehajolt, és elrepítette az embert az orrára mért ütéssel.

– Vigyázz Angyal! – kiáltotta hirtelen Sheridan.

– Csintalan – mormogta az Angyal minden felindultság nélkül.

Shannet lábra állt és azon volt, hogy valamit kihúzzon a nadrágzsebéből.

Az Angyal két lépést tett, és hatalmas ugrással a levegőben megfordulva, Shannettre dobta magát. Shannet éppen csak a térdére esett, mikor az Angyal mögötte termett, de olyan fogással ragadta meg a nyakát és jobb karját, melynek acélkábel ereje volt. Shannet keze ellenállhatatlan erővel csavarodott hátra.

A revolver Shannet fájdalomkiáltásával a padlóra esett. Az Angyal fölkapta és oldalt lépett.

– Diadalzsákmány, Archie! – kiáltott és Sheridannak dobta. – Újabb darab a gyűjtemény számára, és még fióknyinak kell itt lenni… gyerünk, édes Shannet.

Shannet egy székkel válaszolt, de az Angyal már négy méternyire volt tőle, mikor az a szemközti falon reccsent.

Shannet újra öklével támadt. Ütései közül bármelyik egy ökröt is elaltatott volna, de az Angyal sokkal többet értett a bokszhoz, mint amennyit a legtöbb professzionista valaha is tanult. Shannet sohase tudott olyan közel jutni, hogy megérintse. Minden rohama valahogy üres levegőt talált csak, míg úgy látszott, hogy arca laposra verődik az Angyal öklein.

Végre az Angyal a küzdelemtől visszavonulva, zsebre vágta kezét, és Shannet hadakozását csak ragyogóan ügyes lábmunkával tette tönkre, – lebukva, ugorva, elmerülve, oly hidegen és nyugodtan, mintha csak futballt játszanék, s oly világosan és szépen, mint egy balett-táncos. – Míg Shannet kimerülten a falnak nem esett, és az izzadság szemébe nem csurgott.

Az Angyal gúnyos mosolya nem hagyta el ajkát és egyetlen haja szála sem mozdult meg.

– Vessünk véget a zenének? – kérdezte szívélyesen.

– Ha tisztességesen harcol, – zihálta Shannet, míg megkínzott teste reszketett – akkor megölöm.

– Na, elég lesz. – mondta az Angyal unott hangon, – most menjen és tűnjön el. Dolgom van.

Elfordult, de Shannet utána lódult.

– Menjen el maga! – recsegte vastagon, – hallotta? Megyek és szólok a rendőrségnek…

Az Angyal leült.

– Hallgasson rám, Shannet – mondta nyugodtan. – Minél kevesebbet beszél a rendőrségről, míg én itt vagyok, annál jobb magának. Maga nem is olyan régen megölt egy McAndrew nevű embert, és az áldozat igényét hamis okmánnyal eltulajdonította. Csak arra várok, hogy bizonyítékot szerezzek. És aztán – no, arra hiába várok, hogy egy olyan ország rendőrsége végezze ki, melynek a fizetését maga adja, hát az igazság nevében magam fogom meg a dolgot és fölakasztom egy magas fára.

Egy pillanatig úgy tetszett, hogy a levegő ugyanazzal az elektromos feszültséggel telik meg, mint a mennydörgés kitörése előtt szokott, mialatt az Angyal jéghideg szemével leigázta Shannet újraéledő dühét… aztán egy rövid nevetés, és az Angyal ismét a régi volt.

– Maga csak kis vacak ebben a játékban – mondta gondtalan hangon, ami annál erősebben kiélezte előbbi beszédének ridegségét, – magán nem fogunk időt vesztegetni. Ezt azoknak tartjuk fenn, akiknek nagy a tartozik- rovata nálunk. Ehelyett inkább hallgassa meg azt a kis versikét, amit magáról írtam. Egy pestises gazemberről szól, akit Shannetnek hívnak, aki elcsúfítja ennek a bolygónak a felületét.

Belekezdett némi mókába,

De még mielőtt befejezte volna,

Már azt kívánta,

Bárcsak el se kezdte volna.

Ez a különben halhatatlan vers tele van nyelvtani hibákkal, de nem hinném, hogy maga jobban tudná megírni… Archibald, az ajtót!

Archie Sheridannak semmi oka sem volt, hogy Shannettet szeresse, és a rúgás, amellyel a kertbe repítette, nem volt gyöngéd, de úgy tűnt, mégsem talált benne örömet.

Archie gondterhelt arccal tért vissza, és leült a székére az Angyallal szemben.

– Na jó – mondta, – megtetted, amit akartál. Most üljünk le, és írjunk végrendeleteket, vagy utolsó óráinkat ivással és kis dalok éneklésével töltsük?

– Talán lelőnek bennünket – felelte az Angyal hidegen. – Ez lehet. Mennyi időbe telik, míg a hadsereg megérkezik?

– Öt előtt nem. Most alszanak, és egy pasalai rendőrt még egy földrengés sem kelthet föl, hogy miatta abbahagyja a sziesztát. Még kevésbé a hadsereget. Az Andalusiát még elérhetjük – tette hozzá reménykedve.

Az Angyal angyalian vizsgálgatta őt.

– Szerelmem – mondta, – most végiggondoljuk a dolgot. Megkezdtük, és be is fejezzük. Minthogy nem látok benne semmi viccet, hogy itt üljünk, és a bekerítő hadmozdulatokra ügyeljünk, inkább elballagunk Kellyhez és megbeszéljük vele az egészet. És amikor ti ketten már bevezettetek Santa Miranda erkölcseibe és helyszínrajzába, akkor lesétálunk és elfoglaljuk a várost.

– Lesétálunk és mit…? – ismételte Sheridan értelmetlenül.

Az Angyal magasra dobott egy cigarettát és elkapta szájával.

– Azaz, én elfoglalom a várost – javította ki magát, – míg ti valahol jó nagy zavart csináltok, hogy elvonjátok a figyelmüket… Ébredj fel, fiacskám! Fogd a kalapod és gyerünk!

III.

Az Angyal szeles mondása, hogy „csak lesétálunk és elfoglaljuk a várost”, gyors ígéret volt. Valójában majdnem négy napot fordított a részletmunkákra.

Bizonyos aknamunka és előkészület még hátravolt, és az Angyal kellő mennyiségű gondolkozást, figyelmet, és józan agymunkát szánt erre a célra. Noha az ő módszerei a beavatatlan szemlélő előtt – úgy látszott – a veszélyt fokozzák, lábujjhegyen táncoló „üss-először-és-csak-aztán-kérdezz”-munkának tetszett. Meg kell jegyezni az igazság érdekében, hogy csak ritkán lépett rá a máglyára, mielőtt a tűz melegét előbb alaposan meg nem figyelte volna.

Még az ilyen bolond kalandban is, amilyenbe most csöppent, pontosan tudta, mit kell tennie, s megpróbálta a hibát annyira kiküszöbölni, amennyire csak lehetett, mert még itt, a világnak ezen a kívül eső pontján is a sikertelen forradalom hatása és büntetése: halál. Az Angyal pedig semmiféle vágyat nem érzett arra, hogy érdekes életrajza hirtelen gyászjelentésben végződjék.

Tervét kifejtette Kelly előtt, és a hatalmas írt rögtön megnyerte az ügynek.

– Igen, már többször gondoltam arra, hogy az egész ronda kormányt ki kéne dobni – mondta finoman, és sonkaszerű kezét végigszántotta lángoló hajában. – Csak azt nem értem, miért nem tettem meg már magam is.

– Kétségbeesett vállalkozás – jegyezte meg az Angyal –, de megcsináljuk, ha te is benne vagy.

– Hat éve voltam itt először, és azóta vagyok itt, – morogta Kelly extázisban, és hatalmas öklöt emelt meg, – de még nem láttam igazi verekedést. Kivéve egy-két nézeteltérést a bennszülöttekkel, akik az első ütés után elszaladnak.

Az Angyal mosolygott. Ennél jobb segítőtársra nem is számíthatott volna.

– Könnyen nyerhetünk – mondta. – Angliában nem menne, de ilyen helyen…

– A helyrajzát nekünk készítették – válaszolta Kelly.

Egy papírszeleten durva vonásokkal felvázolta a térképet.

Pasalának többé-kevésbé ék-alakja van. Alapja az északkeleti tengerpartra néz. Közel az ék alapjának közepén van Santa Miranda. Az ék testén csak három más említésre méltó város akad: Las Flores, Rugio, és a csúcs közelében Esperanza. Kocsiút köti össze őket, amelynek majdnem köralakja van. Santa Mirandában kezdődik, és ott is végződik, mert Pasala még nem dicsekedhet vasúttal. Ez nem is igen szükséges: Santa Miranda és Esperanza között az út alig száznegyven mérföld hosszú, pedig e két város van egymástól a legmesszebb.

Meg kell még említeni, hogy a pasalai terület mélyen belevág a sokkal műveltebb, és nagyobb Maduro köztársaságba.

– Mi csak a forradalmak lélektanára és a bennszülöttek nemtörődömségére építünk – mondta az Angyal, amikor befejezték a terv megvitatását. – A népesség nincs érdekelve. Ha mutatnak nekik egy embert, új, csinos egyenruhában és azt mondják, hogy az az elnök, elhiszik, hazamennek és azon imádkoznak, hogy rosszabb ne legyen, mint az előző. Ha egy csomó adót eltörlünk, akkor az egész társaság az utolsó emberig velünk lesz. Azt hiszem, a kincstár kibírja, – nem hinném, hogy Manuel Concepcion de Villega anélkül dolgozott volna, hogy jó csomót fölöslegesen be ne hajtson.

– Ez megfogja őket – erősítette Kelly, – már vért izzadnak az adók miatt.

– Másodszor, itt van a hadsereg. Épp olyan, mint minden más hadsereg. Engedelmeskednek a feljebbvalóiknak, mert sohase jutott eszükbe, hogy mást csináljanak. Ha forradalommal kerülnek szembe, harcolni fognak. Ehelyett úgy állítjuk be majd a forradalmat, mint megtörtént tényt. Ha olyanok, mint minden más dél-amerikai hadsereg, akkor az új kormány alatt fognak tovább szolgálni, – sőt minden ember néhány pesóval többet fog kapni, és a halálig a mieink lesznek.

Még jó ideig beszélgettek, és aztán kimentek, hogy Archie Sheridanhoz csatlakozzanak, aki nem volt jelen a tanácskozáson, lévén a verandán Lilla McAndrew-vel volt elfoglalva.

Az Angyalnak maradt ideje a lány megcsodálására; magas, szőke, kék szemű, bájos lány volt. A napos éghajlat bőrét aranyos-barnára színezte, ami sokkal megkapóbb, mint a puszta rózsaszín árnyalat, de arcszínének őszibarack színe még nem volt elég sokáig kitéve az éghajlat átalakító erőinek.

Archie Sheridant végzetesen megigézte a gyönyörű jelenség, és az Angyal megbocsáthatatlanul gonosz lett.

– Legyen óvatos vele szemben, Miss McAndrew, – tanácsolta szívélyesen. – Ilyen kiskora óta ismerem, és fogalma sincs róla, micsoda múltat szedett össze bűnözésének rövid pályafutásán. Lássuk csak… Ott volt Gladys, a szőke hajú szépség Hollywoodból, Susan, Beryl… nem, két Beryl, Ethel a színésznő, Angéla, Sadie Kaliforniából, Joan… két Joan, nem, három Joan…

– Ne higgyen neki Lilla – kérte Archie, – egész nap őrjöng. Az ebédnél még azt mondta, hogy ő Mussolini.

A lány nevetett.

– Na jó – mondta Simonnak, – nem veszem őt komolyan.

– Ezt köszönhetem neked! – szólt Sheridan vadul. – Miután mindent megtettem érte. És még én tanítottam angolul beszélni. Amikor ideérkezett, olyan skót kiejtése volt, hogy ha Londonban hallották volna, a rendőr bekíséri. Izzadt és…

– Archie!

Amikor a lány visszanyerte a lélegzetét:

– Igazán oly élhetetlen ember, Archie? – kérdezte.

– Nem ismerem magát eléggé, hogy a teljes igazságot megmondjam – mondta az Angyal ünnepélyesen. – Az egyetlen remény, amit adhatok, hogy maga az egyetlen Lilla az életében. Várjunk csak… sajnálom… nem Lillának hívták azt a pincérlányt, aki…

– Menj a csudába – mondta Sheridan morogva, – most amikor hirtelen halál bámul az arcodba, mikor utolsó óráidat imával és bűnbánattal kellene eltöltened, akkor… Holnap szürkületkor kivégeznek, s én a fal tetejéről foglak nézni, és röhögni…

Megvárta, amíg Kelly és az Angyal a veranda másik végére mennek, aztán a lányhoz fordult. Kedves arca különösen komoly lett.

– Lilla – mondta, – nem akarom megijeszteni, de nem olyan humoros minden, ahogyan látszik. Az Angyal nevetve nézne szembe a kivégző különítménnyel, de ez egyáltalában nem jelenti azt, hogy kivégzés kizárva.

A lány komoly szemmel nézett vissza.

– Hát akkor egyszerű – felelte. – Nem engedlek…

Sheridan nevetett.

– Nem velem kell számolnod, drága. Hanem az Angyallal. Semmit sem tudnál mondani neki, hogy abbahagyja a mókát. Egyszerűen azt mondaná, hogy ha félek, akkor szálljunk mindketten az Andalusiára még ma. És én inkább szembenézek a gárdával, minthogy ezt halljam az Angyaltól.

A lány még tovább is vitatkozott volna, de a férfi hangjában volt valami, ami megállította. Tudta, hogy a fiú nem beszél ok nélkül. Noha nem volt elég tapasztalata, mégis rájött, hogy mi ellen akarna dolgozni, észrevette a heroikus odaadást – egy ember meg nem ingatható hűségét barátja iránt, a feltétlen engedelmességet a szeretett vezér iránt… És tudta, hogy minden kísérlete, amivel szerelmét a veszedelemtől megkímélni akarná, csak lealacsonyítaná a férfi szemében.

Talán csak kevés asszony van, aki ilyen megértést mutatott volna, de Lilla McAndrew – Lilla McAndrew volt.

Hirtelen elmosolyodott.

– Mindig szerettem volna forradalmat látni – szólt egyszerűen.

Pillanatok teltek el, míg végre Sheridan a lány teljes szeretetét és megadását felfogta. Aztán átkarolta, és a lány keze összeborzolta a haját.

– Drága Archie! – mondta lélegzetét vesztve.

– Elismerek minden lányt, akit az Angyal említett, sőt még néhányat, – válaszolta Sheridan kihívóan, – de ez nem másíthatja meg azt a tényt, hogy szeretlek, és mihelyt a forradalomnak vége lesz, feleségül veszlek.

– Majd akkor hiszem, ha megteszed, – egyezett bele a lány, de szíve az ajkán volt, amikor megcsókolta.

Az Angyal néhány pimaszul diszkrét köhögése szakította félbe őket tíz perccel később.

– Próbáltam megmenteni magát – szólt az Angyal állhatatosan és szemtelenül nézve, hogyan igazítja meg haját a lány, – és sajnálom, hogy most megzavarom az elbukásban, de barátjának és nekem munkánk van. Ha elnéz a város felé, egy csomó embert fog látni, akik mifelénk sétálgatnak az úton, s akiket két lóháton ülő kapitány vezet. Santa Miranda egész rendőrsége, ahogy ezt innen ki tudom venni, azon van, hogy letartóztasson bennünket, mert megsértettem és elpáholtam egyik legnevezetesebb polgárukat, és mert Archie bűnrészes volt a tett elkövetése előtt, alatt és után, hiszen tűrte azt. Nem veszi zokon, ha megszökünk?

A veranda szélére mentek és lenéztek. Alattuk, egy mérföldnyire, Santa Miranda szinte még alig ébredt fel a sziesztából, s a délután napfényében fürdött.

A városnak, mely határozatlanul végződött, majdnem modern fehér épületekből álló magja volt. Ezek főútvonalak mellett feküdtek. A két út T-alakban érintkezett. A T teteje a tengerparttal párhuzamosan haladt, míg szára – s benne az elnöki palota – az ország belseje felé mutatott. Ez körülbelül egy mérföldnyi bosszúságban piszkos barakkokban végződött. Ugyanilyen barakkok a város körül elszórva az elmosódott határt alkották.

Ahol álltak, onnan láthatták a T szárát, végignézhettek az úton, és a helyzet valóban az volt, amit az Angyal jelzett.

– Egy perc a szomorú búcsúra, Archie – mondta a az Angyal röviden, és Sheridan bólintott.

Simon Templar behúzta Kellyt a bungalóba.

– Most jut eszembe – szólt, – van-e valami jófajta festéked?

– Van egy kis zománcfestékem – válaszolt a meglepődött Kelly.

Előszedett néhány bádogdobozt, és az Angyal a megelégedés minden jelével kiválasztott egyet.

– Ez az – mondta. – Egyik kis ötletem a rendőrkéknek…

Kelly gyanakvó volt.

– Úgy látszik, nincs sok dolgom – panaszkodott elkedvetlenedve. – Talán ki akartok hagyni? Na, ha itt lesznek a rendőrök, majd én ellátom a bajukat.

– És elrontanád az egész tervet – felelt az Angyal. – Nem, ehhez még túl korán van. Ha pedig szerinted nincs semmi tennivalód, mikor a forradalmi sereg ötven százaléka vagy, arról nem tehetek… Egyike vagy a szereposztás legfőbb alakjainak. Amellett, ha a tragacsod nem robban le, még idejében itt lehetsz, a püfölés kezdetére. Mindkettőből részed lesz.

Kalapját szörnyen forradalmias és meredek szögben a fejére helyezte, és kiment, hogy felszedje Archie Sheridant.

Kezet ráztak a még mindig csöndben morgó Kellyvel, és az Angyal utoljára Lilla McAndrew-hoz szólt:

– Sajnálom, hogy elviszem Archiet, de ő az egyetlen ember Santa Mirandában, akiben bízhatom, és aki barátaim közül legjobban tudja kezelni a morzét. Ezért is küldtem ki ide, de nem sejtettem, hogy csőbe fogja húzni… Újra lenézett, majd így folytatta:

– Megígérem, hogy épen és biztonságban vissza fogom hozni. Nem kell félnie. Csak a jók halnak meg fiatalon. Csodálkozom, hogyan bírt ilyen sokáig életben maradni, Lilla.

Mosolygott, és amikor az Angyal ilyen elragadóan mosolygott, fel sem merülhetett hogy baj is lehet olyan kalandban, ahol ő ott van.

– Archiera rá fogok ragasztani egy Vigyázat, Törékeny cédulát, – mondta az Angyal, és lerobogott a lépcsőn.

Visszasétált Archie Sheridannal a lakásukhoz, elég lassan, mert most volt az ideje, hogy a végső utasításokat megadhassa a terv dolgában.

Archie épp oly morgós hangon kezdett beszélni, mint Kelly, de Templar hamar megszüntette ezt a „rendellenes tünetet”.

– Úgy látszik a legunalmasabb vakációt kell veled töltenem – szólt. – Ha én elvégzem a te munkádat, te is elvégezheted az enyémet. Egy kis szerencsével már csütörtökön újra együtt lehetünk, és akkor új korszak fog kezdődni. Ha pedig most azt gondolod, hogy neked is épp olyan jó terved van, mint nekem, azt előbb kellett volna közölnöd. Már késő van a változtatásra.

A bungalónál az Angyal bizonyos előkészületeket tett a rendőrség fogadására. Ez nagy mértékben kimerítette Archie Sheridan úti sportfelszerelését, ő maga pedig cigarettázva kiült egy karosszékben a verandára, hogy a törvény megérkezésére várjon.

IV.

A guindillák az utolsó kétszáz méteren rendetlen menetben, nagy vesződve haladtak fölfelé. A hegy ezen a részen eléggé meredek lett, ők rossz kondícióban voltak, és ámbár a nap alább szállt, a délután forraló melege nem csökkent. A kivételt a gárda élen lovagló két kapitánya jelentette, szörnyen magas lovakon, amelyeknek ősei Cortez beözönlő spanyoljait hordozhatták; ez a fajta látható leginkább a kontinensnek ezen a részén. Az Angyal már akkor szemügyre vette a lovakat, amikor még csak másfél mérföldnyire lehettek, s ezért várt oly türelmesen a küldöttségre.

Cigarettáját szívva figyelte őket. Borzasak és marconák voltak. Minden ember állig fel volt fegyverkezve: puskát, revolvert és kardot viseltek, míg az Angyal majdnem fegyvertelen. Egész felszerelése csak egy remekművű kis késből állt, inge alatt, a bal karjára erősítve… ezt halálos gyorsasággal és tévedhetetlen biztonsággal tudta dobni. Nem szerette a tűzfegyvert, mert zajosnak és az ördög barbár találmányának tartotta. A szembejövő ellenfél csillogó fegyvertára egyáltalán nem izgatta.

Mikor azt gondolta, hogy Santa Miranda egész rendőrsége kivonult a letartóztatására, tévedett. Csak tíz ember haladt a két ragyogó egyenruhájú lovaskapitány mögött.

A sáros és csatakos csapat a veranda előtt fél méternyire megállt, a két kapitány leszállt, és a rövid lépcsősort kardhüvelyek és sarkantyúk tiszteletreméltó zörgése közepette mászták meg. Bajszosak és fontoskodóak voltak.

Az Angyal fölállt.

– Buenas tardes, senores – mormogta szívélyesen.

– Seńor – mondta az idősebb kapitány komoran, és hivatalos pecsétekkel túlhalmozott papirost húzott elő, – bocsánatot kérek, hogy egy illusztris vendéget zavarnom kell, de azt parancsolták, hogy méltóztassék engem a prevención-hoz követni, hogy holnap reggel önt a tribunal előtt kérdőre vonják: miért sértette meg mélyen és súlyosan Seńor Shannettet.

Visszahelyezte az okmányt zsebébe, és mélyen meghajolt.

Az Angyal egy mosollyal túltette magát a meghajlás figyelembe vételén.

– Seńor polizante – mondta –, sajnos, nem mehetek.

A „polizonte” – vagyis „rendőr” –, nem az a kifejezés, amellyel egy ingerlékeny guardiát megszólítani lehetne, – még kevésbé egy valódi comissariót. Ez hirtelen elvágta a comissario szépen indult sallangos beszédét.

Megfordult, és egy szót vakkantott; mire a kíséret megmászta a verandát és sorba állt.

– Tartóztassátok le!

– Hát, mennem kell – szólt az Angyal szomorúan, – a letartóztatást pedig visszautasítom. Adios amigos!

Eltűnt – az ebédlő ajtaján keresztül. Az Angyal ezeket a hirtelen lelépéseket minden sietség nélkül tudta véghezvinni, úgy, hogy mielőtt hallgatósága észbekapott volna, már sehol sem volt.

Ekkor a guardiások a két dühös comissario vezetésével, egy emberként követték.

A kis bungaló előtt egy nagy, és mögötte egy kis veranda volt. A három lakószoba a ház hosszában feküdt, és mindháromból egy-egy ajtó nyílt mindkét verandára. Az ablaktalan ebédlő volt a középső.

Mikor a guardiások fegyvereiket lövésre készen tartva, és revolvereiket lóbálva berohantak a nyitott ajtón, az Angyal újra megjelent a hátsó veranda küszöbén. Ugyanabban a pillanatban Archie Sheridan, aki a közeli szobában rejtőzött, becsapta és eltorlaszolta a rendőrök háta mögött az első veranda ajtaját.

Az Angyal kezét magasan a feje fölé tartotta, és mindkét kezében valami gömbölyű, fekete tárgy csillogott.

– Senores – mondta meggyőzőn, – én békés forradalmár vagyok, és nem lehet velem csak úgy kitolni. Két kezemben két bombát láthatnak. Ha lelőnek, ezek leesnek és felrobbannak. Ha azonnal nem sorakoznak fel a fal körül, és nem adják meg magukat, elhajítom a bombákat, és ugyancsak robbanni fognak. Meghalunk a dicsőségért, fiúk?

Az utolsó mondatot angolul mondta, de máris eleget tett ahhoz, hogy a helyzetet világosan lefesse. A guardiák megálltak.

Tisztjeik bölcs taktikával visszavonultak a háttérbe, ahonnan pontos utasításokat adhattak; sürgették embereiket, hogy támadjanak, és kötelességük teljesítése közben szenvedjék el akár a halált is, de az Angyal megfélemlítően lóbálta meg a kezét, és ezt a guardiák sokkal meggyőzőbbnek találták. Ledobták fegyvereiket, és a comissariok egyedül találván magukat, oly kecsesen követték példájukat, ahogy csak tudták.

Az Angyal megparancsolta, hogy a fegyvereket dobják ki, aztán kilépett a szobából, és figyelte, hogyan teszik meg. Kint Archie Sheridan összeszedte a fegyvereket, és závárzatukat kiszedve, messze hajította a bokrokba. A töltényeket egy nagy táskába ürítette. Az Angyal pedig visszatért az ajtóhoz.

– Hasta la vista! – mormogta gúnyosan, – míg újra nem találkozunk!

És a két gömbölyű, csillogó tárgyat közéjük hajította, úgyhogy a halálra ítélt emberekből a halálfélelem üvöltése tört elő.

Az Angyal hátraugrott, az ajtót becsapta, és eltorlaszolta rémült arcuk előtt. A két teniszlabda pedig, – amit a Kellytől kapott mázzal feketére festett, – a comissariok fejéről visszapattanva, hatalmas festékfröccsöket hagyott hátra a két tiszt óriási bajszain és egyenruháin, majd szemtelenül körbetáncolt a szobában.

Az Angyal átvetette magát a veranda kerítésén, és a bungaló elé szaladt. Sheridan nagy tölténytáskáját a hátán átvetve már az egyik rendőrlovon ült, és a másikat kantárszáron tartotta. Az ebédlőből hallani lehetett a bebörtönzött emberek elfojtott kiabálását és átkozódását, míg az eltorlaszolt ajtókon menekülési kísérleteik döngtek.

Az Angyal a nyeregbe ugrott.

– Vamos! – kiáltotta, és kezével oldalba vágta a lovat.

A távozó patkók dübörgése a bezárt emberek fülébe is eljutott, és ez megkétszerezte dühüket. De a mahagóni ajtó erős, vastag, és jól megmunkált volt, úgyhogy tíz percig is eltartott, míg végre ki bírtak törni.

Aztán pedig gyalog, fegyvertelenül, nem maradt más hátra, mint visszatérni Santa Mirandába, és legyőzetésüket bevallani.

Amit meg is tettek, azon gondolkozva, hogy kétségbeejtő és veszélyes küzdelem meséjét találják ki, amelyben száz halált érdemeltek ki, és hősiességük annyira ment, hogy Simon Templar segítségért kiáltva fölugrott lovukra és elvágtatott. De előbb, hogy megviselt idegeiket helyreállítsák, meghívás nélkül kiürítették Sheridan három üveg whiskyjét. És meg kell említeni, hogy emiatt a következő napon betegek lettek, mert Archie Sheridan előre megérezve a hívatlan vendégeskedést, karlsbadi sóval hamisította meg az italt. A comissariok és a guardiák nem voltak tisztában a valódi whisky ízével, nem éreztek holmi rendellenességet, és ezért gyanútlanul mentek rémes sorsuk elé.

Ezalatt Simon Templar és Archie Sheridan egymás mellett ügettek az ír háza felé, ahol maga Kelly várt rájuk. Már nála is volt egy táska, amit az Angyal rögtön át is vett, és nyeregkápájára akasztott.

Sheridan leszállt. Az Angyal kezet rázott vele, és megfogta a másik ló kantárját.

– Minden remekül fog menni – mondta az Angyal vidáman. – Érzem a csontjaimban. Szervusztok gyerekek! Nemsokára találkozunk. Végezzétek a dolgotokat – és jó szerencsét hozzá!

Lova oldalára csapott, vidáman intett egyet, és eltűnt.

Addig nézték, míg a fák el nem takarták, és akkor visszamentek a bungalóhoz.

– Egy csomó fát, harapófogót, csavart, csavarhúzót, és drótot, Kelly fiam, – rendelkezett Sheridan. – Még van egy kis munkám, mielőtt lefekszem. És míg ezt végzem, addig körém gyűlhettek, és elmondom a forradalom legjobb viccét, azaz hogyan nyerték meg a Santa Miranda-i háborút a wimbledoni teniszpályán.

– Azt hittem, nem jössz vissza – mondta a lány vádlón.

– Én se hittem, hogy visszajövök – felelt a szégyentelen Archie, – minden azon múlt, vajon az Angyal terve sikerül-e. Az istenhozzád, amit adtál, túl jó volt ahhoz, hogy vissza ne jöjjek még egyért. És ne nézz rám olyan csalódottan, amiért megmenekültem.

Naplemente felé nagy csomó rendőr lovagolt föl a házhoz, és a rendőrtiszt kijelentette, hogy házkutatást tartana. Kelly vitatkozott.

– Nincs joga rá – mondta, visszatartva csaknem legyőzhetetlen vágyát, hogy ledobja a lépcsőn, és így némi verekedést idézzen elő, amire ökle már oly régóta viszketett.

– Parancsom van a minisztertől, EL SUPREMO e ILUSTRISIMO Seńor Manuel Concepcion de Villega-tól – felelt a tiszt, egy villanással előrántva a dokumentumot.

– El Disgustando y Horribilisimo Seńor! – morogta Kelly.

A tiszt vállat vont, és a lent váró emberekre mutatott.

– Nem akarok erőszakot alkalmazni, Seńor Kelly – szólt jelentőségteljesen, és Kelly megadta magát az elkerülhetetlennek.

– De – vitatkozott még, – nem tudom, miért engem gyanúsítanak a rejtegetéssel?

– Magát úgy ismerik, mint Seńor Sheridan barátját, – hangzott a rövid válasz, – és Seńor Sheridan annak az alaknak a barátja. Mindkettőt keressük.

Kelly kelletlenül követte a tisztet a házba.

– Mit is mondott, hogy hívják azt az embert, akit keresnek? – kérdezte.

– Seńor Shannetnek azt mondta, hogy Benito Mussolini-nek hívják – felelte a tiszt.

Sehogy sem bírta megérteni Kelly kirobbanó hahotáját. Végül is úgy könyvelte el, mint az angolok jól ismert őrültségének újabb bizonyítékát. De tény, hogy Kellyt nagyrészben ez a vicc engesztelte ki, és vette rá, hogy alávesse házát a kutatásnak.

A tiszt és féltucat embere „sűrű fésűvel” mentek végig az egész házon, és egy centiméter sem kerülte el a figyelmüket, akár a padlón, akár a mennyezeten lett volna az. De nem találták meg Archie Sheridant, aki kint ült a tetőn, azzal az oldallal szemben, ahonnan az emberek jöttek.

Végre abbahagyták a keresést, mert alig egy órányi napvilág volt hátra, és máris túl sok időt vesztegettek eredménytelenül.

– De vésse az emlékezetébe, Seńor Kelly – mondta a tiszt, míg lovát elővezették, – hogy mind Sheridan, mind Mussolini törvényen kívüliek, mert megszöktek a letartóztatás elől, és életveszélybe sodorták több kötelességteljesítő rendőrtársunkat. Reggel kihirdetjük törvényen kívül helyezésüket, és Seńor Shannet, aki hallott a rendőrökkel szemben tanúsított szemtelen magatartásukról, élve vagy halva történő elfogatásuk díját megkétszerezte.

A katonák tovább kutattak, de mert ezen a délkörön a szürkület rövid, mindössze egy rövid órácskát tölthettek el evvel, míg az éjszaka véget nem vetett buzgalmuknak. Öt mérföldnyire megtalálták a két comissario lovát, – békésen harapdálták a füvet, – de a Mussolini nevű embernek semmi nyoma nem látszott. Az Angyal jól kezdett, és amit ő nem tudott a nyílt terepen való rejtőzködés művészetéről, azt nem is volt érdemes tudni.

Éppen kinyújtózott egy magas fa tetején egy mérföldnyire a megtalált lovaktól, midőn a csapat alig tizenkét lábnyira ellovagolt alatta.

– Most nem tehetünk többet – szólt a tiszt, – reggel meg fogjuk találni őket. Lovak nélkül nem juthatnak messze. Menjünk haza.

Az Angyal halkan belenevetett a sötétségbe.

V.

Ezen az éjszakán egy peón érkezett Santa Mirandába.

Piszkos és gyanús volt. Ruhája poros és sok helyt foltos. Haját hosszú és tartós kontyba csavarta, mint a munkások szokták ebben az országban.

El is tűnhetett volna észrevétlenül a többi szegény ördög és szűkölködő nép között, de nem úgy látszott, mintha ezt akarná. Magára akarta vonni a figyelmet, ami könnyű is volt, mert szegényes megjelenését meghazudtolta zsebének mélysége.

Végigjárta az összes kocsmát, kávéházat, és mindegyikben bort és aguardientét[2] hozott azoknak, akik vele együtt akartak mulatni. Persze nemsokára nagy kíséretre tett szert, és mert kétszer annyit ivott, mint más, nem csoda, hogy az éjszaka folyamán egyre részegebb lett.

A jómód mutogatása olyan ember részéről, akinek külseje minden olyan lehetőséget kizárt, hogy néhány centavónál több legyen a zsebében, persze nem kerülte el a figyelmet. A pálinkával telített nyelvek nemsokára szóbeszéddel, pletykával rakodtak meg. Azt suttogták, hogy a peón hegyi bandita a Sierra Madurón, amely Esperanzán túl fekszik. Most Pasalába jött, hogy elköltse pénzét, és hogy megvárja, míg a madurói kopók kifáradnak üldözésében, s aztán régi vadászterületére térhessen vissza. Azt is észrevették, hogy kisujján hatalmas gyémántgyűrű van, és azt is mondogatták, hogy egy hatalmas mexikói család utolsó leszármazottja, akinek az a hóbortja, hogy a szegény nép között jótékonykodjék.

Ezzel szemben másik híresztelés azt erősítgette, hogy csak egyszerű peón, aki megölte gazdáját, ellopta pénzét és gyűrűjét.

A peón hallotta ezeket, és nevetve tudomásul vette. Modora jobban alátámasztotta a két első feltevést, mint az utolsót. Peónhoz képest túl magas volt, rettentő erős, – látták, hogy hatalmas hordó bort cipel a hátán és úgy tölt belőle, mintha alig lenne valami súlya. Szeme kék volt, ami nemes származásra vallott, mert a peón-törzs annyira összekeveredett a bennszülött lakossággal, hogy kékszeműek már csak nagyon ritkán láthatók. A bandita-teóriához járult még gondatlan és viharos viselkedése is, mint olyan emberé, aki életét az ivás és harc gyönyörűségének szenteli, és a napnak minden pillanatát kihasználni igyekszik. Azonkívül még tudott jó csomó vad és barbár kis dalt is, – ezeket senki sem értette.

– Igyatok, amigos! – kiáltotta időről-időre, – mert ez Pasala nagy napjainak kezdete!

De amikor megkérdezték, hogy mit akar ezzel mondani, akkor egy gondtalan intéssel elhessegette a kérdéseket, és még több borért kiáltott.

Követői közül csak kevesen láttak még ilyen éjszakát.

Házról-házra ment, vad dalait énekelte, és boroshordóját a vállán cipelte. Egy-két rendőr talán útjába állt volna, vagy a híreket hallva, talán megállította és kérdezte volna, de a peón bort töltött, vagy pénzt dobott oda nekik, s félreálltak az útjából.

Éjszaka felé, még mindig énekelve, a Calle del Palacio felé vezette kíséretét. A tömeg követte, nem törődve azzal, hogy hova-merre, mert már sokat ittak.

A Calle del Palacio a T-betű tetejét alkotja, mint azt már leírtuk, és innen nem messze van a palota…

Ennek kapuival szemben a peón megállt, letette a hordót, és bizonytalanul fölállt rá. Kissé ingadozott, míg követői köréje csoportosultak.

– Viva! Viva! – kiabálták vastag hangon.

A peón csöndet kért.

– Polgárok! – kiáltotta – szóltam már róla, hogy ez a nap Pasala nagy napjainak kezdete, és most elmondom miért. Azért, mert nem fogunk többet ezalatt a Manuel Concepcion de Villega alatt szenvedni. Hernyók falják föl még életében, mert tolvaj, zsarnok és a kutya fiának a fia. Az adók nagyok, és nem kaptok semmit viszonzásul. Az elnök az ő szolgája, az a kevély senki, és mindketten a hazaáruló Shannet kezében vannak, aki Madurónak akar titeket elárulni. Hát ennek ma éjjel véget fogunk vetni.

– Viva! – kiáltotta néhány hang, még kissé vontatottan.

– Végezzünk a rabszolgasággal – kiáltozott tovább peón. – Rohanjuk meg ezt a palotát, melyet a szegényből kizsarolt pénzen építettek fel, ahol az elnök, és az a disznó de Villega alszanak kényelemben és fényűzésben. Szedjük ki őket ágyukból és üssük őket agyon. Dobjuk őket vissza a csatornába, ahonnan jöttek!

Ez egyszer nem volt Viva! Az ismeretlen rettentő káromlása úgy kijózanította a tömeget, mint semmi más. Ez hallatlan, – hihetetlen. Még senki sem merészelt így beszélni az elnökről vagy a miniszterről, vagy ha igen, akkor a kémek feljelentették, comissariok, guardiák jöttek, és olyan helyre vitték őket, ahol hűtlenségük nem juthat a hívek fülébe. Persze a peón tiszta igazat beszélt. De lerombolni a palotát és megölni az elnököt!

Hát ez hallatlan! Nem lehetett volna megcsinálni jó sok előzetes megbeszélés nélkül.

Az idegen első beszéde után látta, hogy az őrök lassan elválnak a palota kapuitól, és most a megfélemlített tömeg feje fölött azt is észrevette, hogy egy csomó rendőr a lépcsőn lefelé jön az utcára. Sípok sikoltottak, és a tömeg hirtelen rémülettel rázkódott össze.

– Amigos – mondta az idegen halkabb és gyorsabb hangon, – a felszabadítás órája hamarosan el fog jönni. Ma éjszaka hallottátok, hogy sok idegen dalt énekeltek… no, ha ezeket újra fogjátok hallani, gondoljatok arra, amit ma éjjel mondtam, és kövessétek azt az embert, aki énekel, mert azért jött, hogy győzelemre vezessen titeket. De most tűnjetek el gyorsan, különben elfognak és megbüntetnek…

A tömegnek nem volt szüksége erre a buzdításra. Mialatt a peón beszélt, már sokan eltűntek a sötét utcák mélyén. Mire utolsó mondatát befejezte, mintha olló vágta volna el a csomót, mely a tömeget hozzáfűzte, és mindenki inaszakadtából futni kezdett.

A peón fölegyenesedett, és öklét rázta.

– Bolondok! – rikácsolta – Gyávák, disznók! Hát így küzdötök? Így végeztek a zsarnokokkal?

De hallgatósága eltűnt, és minden oldalról kivont kardokkal közeledtek a rendőrök.

– Guarro! – szólította meg az egyik, – meg vagy őrülve?

– A szabadságról beszélek, – csuklott a peón, ittasan tántorogva piedesztálján, – az elnök ellen beszélek, aki még apja nevét sem ismeri, és a miniszter ellen, Manuel Concepcion de Villega ellen, akit én Seńor Jugo Procedente del Estercoleronak hívok, a trágyaféreg unokájának. – guarros, perruelos, hijos de la puta adiva…

A legvadabb trágárságok áradatát folytatta ezen a nyelven, úgy, hogy még az edzett rendőrök is megriadtak.

Lerángatták, és durván az őrszobára kísérték, ahol férges cellába zárták éjszakára, de még ott is átkozódott és szitkozódott a miniszter és az elnök ellen, kívánságait énekkel és köpködéssel keverve, míg csak a börtönőr meg nem fenyegette, hogy leüti, ha be nem fogja a száját… Akkor elhallgatott, majd hirtelen elaludt.

Reggel a bíróság elé vitték. Józanul, de még mindig ellenszegülőn viselkedett. Megkérdezték a nevét.

– Don Fulano de Tal – felelte, akárcsak ezt mondotta volna: Mr. így és úgy, Mr. Ilyen és Olyan.

– Ha szemtelenkedsz – mondta a bíró, – száz korbácsot rendelek.

– Az én nevem Sancho Quijote – mondta a peón komoran.

Felolvasták a vádat, és a palota őrei tanúskodtak a sértő beszédekről. Ugyanígy a rendőrök, akik feloszlatták a gyűlést. Elismerték, – hogy a büntetést enyhítsék, – a peón részegségét.

Megkérdezték őt is, akar-e valamit mondani.

– Nincs semmi mondanivalóm – felelte, – kivéve, hogy akár részeg vagyok, akár nem, napjaim végéig köpni fogok az elnök és a miniszter nevére. Ami magát illeti, Seńor Juez, maga se jobb, mint a rendőrök, akik letartóztattak, mert maga is zsarnokok bérence, akit azért fizetnek, hogy megkínozza az igazság kimondóit. De nem fog sokáig tartani, hogy büszkesége alázattá váljék.

– Örült, suttogták a guardiák egymás között.

A peónt hét évi kemény kényszermunkára ítélték, mert a pasalai igazságszolgáltatásnak nagy a hatalma. Megrendülés nélkül hallgatta az ítéletet.

– Nem tesz semmit – mondta, – hét napig se leszek a börtönben. Nemsokára tudni fogják, miért.

Mikor elérték a börtönt, megkérdezte, szabad-e táviratot küldenie Ondiába, Maduró fővárosába.

– Madurói vagyok, – vallotta be. – Holnap kellett volna visszatérnem Ondiába, és meg kell írnom a feleségemnek, hogy dolgom akadt.

Volt pénze, hogy megfizesse a táviratot, de este lett, mire megkapta rá az engedélyt, mert Spanyol-amerikában semmit sem csinálnak gyorsan.

Huszonnégy órával később távirat érkezett Manuel Concepcion de Villega címére a madurói elnöktől. A szabad fordítás így hangzott:

Megtudtam, hogy Sancho Quijote madurói polgárt bebörtönözték Santa Mirandában. Ha szerda délig el nem jut a határra, hadseregem bevonul Pasolába.

Shannet de Villegával volt, mikor a távirat megérkezett, és néhány percig ő sem értette a dolgot, akárcsak a miniszter.

– Ki ez a Quijote? – kérdezte. – Nevetséges. Van egy Don Quijote című regény és abban egy Sancho Panza nevű ember.

– Tudom – mondta Don Manuel, és a bíróért küldött.

Meghallgatta a peón történetét és ítéletét. Nem nagyon örült az egésznek.

Ahhoz még maradt elég lelki ereje, hogy a bírót megfeddje, amiért nem gyanította, hogy a Sancho Quijote hamis név.

– Lehetetlen – szólt de Villega reménytelenül, mikor a bírót már elküldték. – Szerda délig alig van rá időnk, hogy a határig elvigyük, még ha azonnal el is engedjük. Egyáltalán, ki ez az ember? Munkás, idegen, akiről senki se tud semmit, aki hirtelen megjelenik Santa Mirandában, több pénzzel, mint amennyihez valaha is becsületes úton hozzájuthatott volna, és forradalmat szít egy előzetesen leitatott tömegben. Megérdemli büntetését s mégis a madurói elnök minden nyomozás nélkül a szabadon bocsátását követeli. Háborút jelent…

– Tudta, hogy ez fog történni – felelt Shannet. A bíró elmondta, hogy a fogoly azzal dicsekedett, hét napig sem fog a börtönben maradni…

Ugyanabban a pillanatban látták mindketten a megoldást.

– Agent provocateur…

– Csapda. – mormogta de Villega, – és beleestünk. Ez csak kifogás Maduro számára. Ideküldik, és nincs más célja, csak hogy letartóztassák. És aztán a pimasz ultimátum; még időt sem adnak rá, hogy határozhassunk.

– De miért ez az intrika? – kérdezte Shannet – Ez szegény állam. Amaz gazdag. Nem nyerhetnek semmit.

Don Manuel idegesen tépdeste bajszát.

– És… hacsak az Egyesült Államokhoz nem fordulunk segítségért…

Shannet morgott.

– És mielőtt a segítség megérkezik, a harcnak már vége. New Orleans öt napra van innen. És nagy árat fognak kérni, hogy elássák helyettünk a csatabárdot…

Don Manuel csöndben ült. Kis, sötét szeme Shannetten nyugodott.

– Már látom – mondta vadul. – Az olaj! Maga, és az az átkozott olaja! Már látom az egészet! Az olaj az oka, hogy ez az állam már vagy egy tucat háborúba és háborús veszélybe sodródott bele. Eddig megmenekült Pasala, de nekünk végünk van. A miniszterségnek befellegzett. Ki tudja, milyen nagyhatalom áll Maduro mögött? Aztán az az ország közbelép és elveszi az olajat tőlünk. Engem száműznek. Most Anglia az, aki magán keresztül az olaj birtokában van. Most talán Amerika az, aki el próbálja rabolni, vagy valamilyen más angol társaság. Tönkre vagyok téve!

– Az Istenért, hagyja abba a nyöszörgést – kiáltotta Shannet. – Ha maga tönkremegy, én is. Valamit csinálnunk kell.

De Villega megrázta fejét.

– Nem lehet semmit se csinálni. Tízen vannak egy ellen. Megesznek minket. De van egy kis pénzem, és két napon belül egy hajó lesz itt. Ha addig fel tudjuk tartani őket, megszökünk.

Jó sok időbe telt, míg végre az erőszakos Shannet eszére tudta téríteni a minisztert.

Shannet olyan volt, mint a vadállat. Fenyegetéssel szembeszállva, szétroncsolt szerencséje romjain nem maradt más ötlete, mint a sarokba szorított vadállat kétségbeesett vadságával küzdeni.

Amikor Don Manuelt valahogy lecsendesítette, még nem voltak rendben. Az elnök is hasznavehetetlen, csupán játékszer de Villega kezeiben. Épp így a tanács többi tagja is csak figura, csupán de Villega fortélyának eszköze, akiket az ő szeszélye emelt föl, hogy tanácsait támogassák, és mindenben hozzájáruljanak terveihez.

– Egy esély még van – mondta de Villega. – Táviratot kell New Orleansba küldeni. Amerika küld majd egy hadihajót, hogy a békére vigyázzon. Aztán megüzenjük Madurónak, hogy itt a hadihajó, és így kénytelen lesz visszavonulni. Az Egyesült Államoknak azt mondjuk majd, hogy már békét kötöttünk a hajó érkezése előtt, sajnáljuk, hogy zavartuk őket, de hát nincs mit tenni.

Gyönge reménynek látszott, de jellemző volt de Villega gondolkodására. Shannet kételkedett benne, hogy a már egyszer segítségül hívott Amerika még egyszer így hagyná magát becsapni, de neki sem jutott más az eszébe, és így nem szólt semmit.

Nem nagy lelkesedéssel fontolgatta a tervet, már csak azért sem, mert amerikai segítség amerikai bíróságot is von maga után, és ezt Shannet egyáltalán nem kívánta, mert sokféle nyelv suttogott még vádakat ellene. De nem látott más kivezető utat.

– Miért ne engedjük el ezt a peónt? – kérdezte.

– Segítene ez rajtunk? – támadt rá de Villega mérgesen. – Ha most elküldjük, még mindig nem éri el a határt holnap délig, és odaát is azt mondanák, hogy nem találták meg. Világos, hogy már elhatározták a harcot. Ha már ennyit vesződtek egy ürüggyel, ki lehetne őket olyan könnyen engesztelni?

Tisztán önző gondolat vezette rá Shannettet a következő kérdésre.

– Ez a Sheridan és a barátja, – még nincs róluk semmi hír? Már majdnem két napja van, hogy eltűntek.

– Ilyen időben ez a marhaság nem izgat – válaszolta de Villega. – Tomare kapitány emberei kutatják őket, de még semmi nyomuk.

Ez nem is volt meglepő, mert Santa Mirandán kívül kutattak utánuk. Ha a városon belül keresték volna őket, megtalálják Simon Templart, mosdatlanul, borotválatlanul, a börtön kis udvarán követ törve, bokáján lánc, egy csomó borostás állú gazember közt, személyazonosságát vesztve a hivatalos „Nr. 475, Sancho Quijote fogoly” neve alatt.

Ez volt az Angyal első benyomása a kemény munkával összekötött bebörtönzésről, és az egész kalandot nagyon élvezte volna, ha a börtönben nem nyüzsögne a fürge, csípős állatkák tömege.

VI.

A Pasala Olajtársaság Rt. (igazgató: Hugo Campard) londoni irodájába egy reggel rejtjeles távirat érkezett.

Ő maga bogozta ki, mert nem hivatalos távirat volt, és vörös arca egyre vörösebb, majd sápadtabb lett a megfejtés nyomán.

Mire a teljes átültetést a távirat sorai közé írta, Hugo Campard már nagyon megfélemlített ember benyomását keltette. A katasztrófában kételkedve, újra meg újra elolvasta a táviratot:

MADURO LEHETETLEN KIFOGÁSSAL HÁBORÚT ÜZENT. LEHET, HOGY AMERIKA, VAGY RIVÁLIS TÁRSASÁG A HÁTTÉRBEN. PASALAI HADSEREG IGEN KEVÉS. NINCS REMÉNY. VILLEGA AMERIKÁT HÍVTA. SEGÍTSÉG ÚTON, DE KORMÁNYT VALÓSZÍNŰLEG KIDOBJÁK. ENGEDÉLY VESZÉLYBEN. ELADNI, MIELŐTT HÍREK ELÉRIK LONDONT ÉS PIACOT LETÖRIK.

SHANNET.

Campard zsíros keze remegett, mikor egy szivar végét levágta.

Hatalmas, kövér, tojásfejű és kopasz ember volt. Mint jelentéktelen kis hivatalnok kezdte pályáját egy értéktőzsdei alkusznál; találékonysága új utakat lelt, hogy jövedelmét gyarapíthassa. Néhány évig küszködött és kuporgatott, aztán ötszáz font alaptőkével, és jelentékeny részvénytőzsdei tudással nagyobb jutalék után nézett.

Nyert. Okos volt, tudta, hogyan kell a veszedelmet elkerülni, habozás és szánalom nélkül végzett áldozataival, és a szerencse melléje szegődött. Tizenöt év alatt nagyon gazdag emberré vált. Nagy számú vállalat és társaság tagja lett, olyané, ahol sok pénzt vettek be, és nem adtak ki semmit. Fél tucatszor „leleplezték”, minden nevesebb bróker tudta a valót a részvényeiről, de a Campard-vállalatok papírjai mindig a legjobb feltételekkel büszkélkedtek, úgyhogy sosem volt hiány kisebb befektetőkből, akik készek voltak az ő bankszámlájára önteni a pénzt.

Azt mondják, hogy minden percben születik egy hülye, és Campard ezt nagyon is érvényes mondásnak találta. Sok más, akárcsak ő, akik a törvény csúszós korlátjain játszadoztak, mindig találtak áldozatokat, és Campard talán mindig többet, mint más.

De még a legragyogóbb karrier is elcsúszhat egyszer, és Campard olyat botlott, hogy a törvény elé került. Fogának éle, és néhány hathatós lepénzelés árán kicsúszott, de a nyilvánosság sokáig emlékezett rá, és ebből megtudta, hogy jobb lesz, ha egy időre megnyugszik. De a megnyugvás nem Campard tulajdonsága volt. Fényűzően élt, és minden vagyona csak az maradt, ami művészies értékpapírjaiban feküdt. És amikor már csaknem teljesen letört, – akár egy csoda, – a Pasala Olaj képében újra meglátogatta a szerencse, megvette az igénylést, amit Shannet nevű embere ajánlott fel neki, aki egyszer, sok évvel előbb már szolgálatában állt.

A Pasala Olaj szilárd papír. Néhány hónapon belül a minőséget és mennyiséget megfelelőnek találták, és a kitermelés megindult. Campard egy tucat más társaságot is feljegyzett a listára és kimerítette összes pénzforrását. Több tervre, több munkára és több szakértőre volt szükség. Ezt most betöltötték. A Pasala Olajtársaság igazgatói kezdték magukat milliomosoknak érezni.

És aztán a tiszta égen a felhő.

Hugo Campard, – mielőtt átlapozta újságját, hogy a tőzsdei részhez érjen, – többször beleakadt az Angyal korábbi csínyjeibe, és ezeken mindig jól mulatott. A következő napokon az Angyalnak már más irányú ténykedéseihez érkezett, és ekkor szórakozása kínos félelem árnyékává változott át… És egy napon a posta Hugo Campardnak is egy kártyát hozott…

A meghitt első kártya után a reggelije és újságja mellett minden nap ott várta ugyanaz az ismerős boríték, és minden reggel, mikor a Pasala Olajtársaság hivatalos asztalához érkezett, már ott várt rá az Angyal emlékeztetője. Nem volt semmiféle küldönc vagy szöveg. Csak a rajz. De az újságok tele voltak bizonyos történetekkel, és Hugo Campard félt…

Aztán, egy-két nap múlva megszólalt az Angyal.

Campard nem tudta volna megmondani, miért nyitotta ki a borítékokat, melyekben az Angyal névjegyeit küldte. Talán azért, mert azt remélte, hogy az Angyalról megtudja, mit akar tenni. Meg is tudta – gyötrelmes napok után átvirrasztott éjszakák sötét karikákat festettek a szeme alá, s szellemi agóniának nevezhető idegállapotba jutott.

Egy napon a kis csontváz-rajz alatt, kicsiny betűkkel ez állt a névjegyen:

EGY HÉTEN BELÜL TÖNKRE FOG MENNI

Kapott már rendőri őrizetet is; mihelyt megmutatta az első kártyát, rögtön megadták. Minden éjjel rendőr állt a háza előtt. Minden nap rendőr állt a folyosóján a hivatalos tanácskozás alatt. Jól öltözött detektív utazott vele autóján, bárhová ment. Bármiféle váratlan vagy ötletesen kiagyalt taktika, sőt csikágói módra gépfegyveres támadás – mind csődöt mondott volna. Lehetetlen, hogy az Angyal ilyen utakon elérje. Most egyetlen ütéssel az Angyal minden előkészületet nevetségessé tett, és láthatatlanul keresztültört a kordonon. Ez ellen a rendőrség nem tudott segíteni.

EGY HÉTEN BELÜL TÖNKRE FOG MENNI

Könnyelmű kijelentés. És hatalmas munka.

Mikor azon törte a fejét, hogyan fogja az Angyal véghez vinni, nem tudta megmondani.

Hosszú ideig vakon bámult a kábelre, míg a levél minden sora tüzes vassal égett agyába. Amikor fölkelt, szédelgett.

Telefonált a távíró-társasághoz, és megtudta, hogy a táviratot tényleg Santa Mirandából, Barbadoson és Pernambucón keresztül adták fel. Még így is akadt halvány remény. Kábelezett egy New York-i ügynökséghez, és utasította, hogy bármi áron értesítést nyerjen Washingtonból. Este már megkapta a választ. Ez alátámasztotta Shannet üzenetét. A U.S.S. Michigan hadihajó már úton volt Santa Miranda felé, hogy segítséget vigyen a könyörgő elnöknek.

Nem maradt kibúvó. Shannet távirata nem blöff, még csak az Angyal egyik Santa Miranda-i ügynökétől sem származhatott. Hűvös, józan, megrendítő tény volt.

De roppant átütő erő! Az eset rettentő szemtelensége! Campard úgy érezte, mintha minden küzdőerő és harci vágy elhagyta volna. Egészen elrémült az Angyal elképesztő útjain. Egy olyan ember ellen, aki semminek gondolta azt, hogy háborút támasszon csak azért, hogy őt ezzel tönkretegye, nem tudott harcolni, és oly tehetetlennek érezte magát, mint egy kisgyerek.

Keze kinyúlt a telefonért, de aztán mégse tárcsázott. Nem lenne haszna, ha ezt a rendőrségnek elmondja. Nem tehetnek semmit, – és még meg is jelennék az újságokban. Akkor pedig a Campard-féle P.O.T. részvények annyira leesnének, hogy még azt a papírt sem érnék meg, amire nyomtatták.

Mielőtt elhagyta volna irodáját, rejtjeles táviratot küldött Santa Mirandába:

LEHETSÉGES ANGYAL NEVŰ GONOSZTEVŐ INDÍTOTT HÁBORÚT, AKI MEGFENYEGETETT. MEGFIGYELNI MINDEN IDEGEN ANGOLT PASALÁBAN VAGY MADURÓBAN. FEJLEMÉNYEKET JELENTSÉTEK.

Amit az Angyal elindított, gondolta Campard, azt meg is tudja állítani. Még lenne esélye, ha meg tudna alkudni vele…

De a hadüzenetet már kihirdették az esti újságokban, és Campard ebből megtudta, hogy késő…

Ezen az éjszakán nem aludt. Kilenc órakor irodájában volt és egyik ügynökével beszélt telefonon.

– Adjon el húszezer P.O.T.-részvényt – mondta. – A legjobb áron, amit csak kaphat.

– Szeretném remélni hogy kapok értük egyáltalán valamit, – hangzott a válasz. – A piac tele van vészhírekkel, és mindenki óvakodik attól, hogy ezeket a dolgokat érintse. Elkésett az eladással, – a medvék megelőzték.

– Mi… mi?! – kérdezte Campard rekedten.

– Tegnap és tegnapelőtt szép csöndben eladtak mindent – mondta az ügynök. – Valaki információkat adott. Ma kiszálltak, és ezreket kellett nyerniük rajta.

A délelőtt folyamán a cég más ügyfelei is telefonáltak, akik temperamentumuktól függően vádaskodtak vagy siránkoztak. Campard mindegyiket egyformán kezelte.

– Nem segíthetek – mondta. – Kétszer olyan rosszul állok, mint ön. Nem az én hibám, a társaság teljesen szilárd volt.

Az ügynök felhívta ebéd után, hogy sikerült hatezer részvényen túladnia, darabján két shillingért.

– Két shillinget két fontos részvényekért? – szólt, vagy inkább nyögött Campard. – Megőrült!?

– Próbálja meg, tud-e jobbat, Mr. Campard – felelt az ügynök hidegen. – A piac most nem akar többet venni, de talán még pár ezertől meg tudok szabadulni zárás előtt, darabja egy penny lehet… Olyan embereknek adom, akik mint különlegességet veszik. Egy tapéta készítő cég talán ajánlatot tesz a maradékra…

Campard lecsapta a kagylót és kezébe temette arcát.

Ugyanebben a helyzetben találta három órával később a titkára, aki egy vastag levéllel lépett be.

– Másik kábel, Mr. Campard.

Átvette a kábelt, és reszkető kézzel nyúlt a megoldókulcs után.

MADURÓI HADAK MEGSZÁLLJÁK PASALÁT. BÁRMILY ÁRON ELADNI. KÉRDEZŐSKÖDTÜNK. ILLETŐ NÉGY HÓNAPPAL EZELŐTT ÉRKEZETT.

Campard türelmetlen gyorsasággal száz darabra tépte a papírost, és a szemétkosárba dobta. Most már nem maradt rá idő, hogy az Angyallal érintkezésbe lépjen. Vége.

Kocsijáért küldött és elhagyta az irodát. Az újság, amelyet vásárolt, az egész P.O.T.-pánikot részletesen leírta, s ezt a cikket komor érdeklődéssel olvasta. Amikor hazaért, szobájában levél várt rá.

AZ ELADOTT P.O.T.-KET MA FÖDÖZTEM. A HASZON KB. 20000 FONT. ENNEK AZ AKCIÓNAK A KIADÁSAI RENDKÍVÜL NAGYOK VOLTAK, DE LESZÁMÍTVA A KÖLTSÉGEKET ÉS A RENDES 10%-OT, A TÖBBI KB. 9000 FONTOT JÓTÉKONY CÉLRA ADOM. FENT JELZETT ÖSSZEGEKET KÖSZÖNETTEL FELVETTEM,

AZ ANGYAL.

A levél még ismerős rajzú névjegyet, és egy P.O.T.-részvényt tartalmazott bizonyítékul.

Hugo Campard ezen az estén elegáns ruhát öltött, – úgy vélte, az alkalom megkívánja –, remekül vacsorázott, és egy üveg francia pezsgőt is megivott. Azután kényelmesen elszívott egy szivart, és örömmel hajtott fel egy pohárnyi likőrt.

Lelke tiszta és zavartalan volt, mert egy pillanat alatt meglátta a kivezető utat.

Mikor a szivar végére ért, ruhája helyett pizsamát vett fel, és dolgozószobájába ment. Bezárta maga mögött az ajtót, és egy ideig föl és alá sétált, de hogy mit gondolt, azt soha senki sem fogja megtudni.

A ház előtt egy rendőr hallotta a lövést. Hugo Campard már nem.

VII.

Azok az emberek, akiket a törvény keze Santa Mirandában nehéz munkával sújtott, délutánonként három órányit alhatnak. Ez nem a hatóságok emberszeretetéből ered, hanem onnan, hogy egyetlen Santa Miranda-i börtönőrt sem lehet arra rávenni, hogy délutáni szunyókálását elmulassza, arra pedig még nem találtak módot, hogy a rabok alvó őrök mellett dolgozzanak.

Ilyenkor leveszik a bilincset a foglyok lábáról, és cellákba terelik őket. Ott kell aludniuk négy fal bágyasztó hevében, egy kis rácsos szellőztető ablak, és népes légyhordák társaságában. Az őrök saját szobájukba térnek vissza a felső emeletre, és csak egy börtönőr marad „őrségen”, aki a cellák előtti folyosón bóbiskol, puskával a térdén.

Az Angyal már három napja élt a börtönben. Most a szieszta második órája lehetett, de az Angyal nem aludt.

Rabtársai szétszóródva hevertek a priccseken és a földön. Már hozzászoktak a meleghez és a legyekhez. Kint a kigombolt kabátban a porkoláb szunyókált. A cella ablakán át napfénynyaláb vágott a nedves félhomályba, és a szemközti falra négyzetes foltot vetett.

Az Angyal a cellaajtó előtt ült, és a lassan mászó négyzetes fényt figyelte. Minden délután ezt nézte, úgyhogy meg tudta mondani, hány óra van. Mikor a négyzet széle a kövön egy bizonyos repedéshez ért, akkor volt négy óra… Ez a döntő időpont…

Lassan lábra állt.

A börtönőr feje lejjebb és lejjebb süllyedt. Minden délután, így figyelte meg az Angyal, olyan helyen ült, ahol egy kis keresztablak hűs huzata lehűthette kissé. Ezen a délután az Angyal úgy intézte, hogy a huzatos ponthoz legközelebb eső cellába kerüljön.

Letépett egy gombot a kabátjáról, és eldobta. Arcon találta a börtönőrt: ez megrázkódott és morgott. Az Angyal másik gombot dobott. Az őr megrázta fejét, horkantott, morgott, felkelt és óriásit ásítva kitárta karját.

– Senor! – sziszegte az Angyal.

Az őr megfordította fejét.

– Piszkos ragályterjesztő, – káromkodott, – miért zavarsz? Feküdj le és maradj csöndben, mert odamegyek és beléd rúgok.

– Csak azt szerettem volna kérdezni uraságodtól, hogy kell-e ötven pesó? – mondta az Angyal dünnyögve.

Újra leült az ajtó rácsa előtt, és egy darab szalmával kezdett játszadozni. Percek teltek el…

Hallotta, hogy a porkoláb megmozdul, de nem nézett föl. Lépései végigkopogtak a padlón, és megálltak a cella ajtajánál. A többi fogoly békésén horkolt.

– Mocskot és rothadt halat zabáló – szólt a börtönőr nyers hangja, – azt hallottam-e, hogy műveletlen pofád ötven pesóról beszél? Hogy jutottál ehhez a pénzhez?

– Ajándék sziklákat tör – felelte a peón a spanyol közmondást idézve, – és én már eleget törtem. Van ötven pesóm és szeretnék megszökni.

– Lehetetlen. Kikutattalak…

– Elrejtettem. Uraságodnak adom, mint zálogot. Tudom, hol lehet még sok pénzt találni, és ha uraságod kiszabadít innen, odavezetem. Nem hallotta, hogy amikor letartóztattak a városban, annyit költöttem, ami uraságodnak egy évre elég volna? Az nekem semmi. Gazdag vagyok.

A porkoláb megtörölte szálkás állát.

– Férges korcs – felelt most már sokkal kedvesebben –, mutasd meg az ötven pesót… akkor hiszek neked.

Az Angyal végighúzta kezét lefésült haján, és erre kiesett egy bankjegy. A börtönőr észrevette, és kapzsi szeme ragyogni kezdett. Sonkaszerű kezét benyújtotta a rácsok között, de az Angyal visszahúzta a pénzt. Az őr arca elsötétült.

– Undorító állat – mondta –, ehhez nincs jogod. Fogoly vagy, és minden ingóságod az Állam záloga. Mint az Állam szolgája én ezt a papírt elkobzom, hogy mocskos kezed ne piszkítsa tovább. Kulcsaiért nyúlt, de az Angyal intőn emelte fel a kezét.

– Ha ezt teszed, amigo – mondta –, oly hangosan fogok kiáltani, hogy a többi őr is lejöjjön és lássa, mi történik. Akkor meg kell osztanod az ötven pesót velük. És nem fogom megmutatni, hol a többi pénzem. Engedj ki, akkor tied lesz az egész.

– De honnan tudjam, hogy nem hazudsz?

Az Angyal keze újra a dús hajához ért, és összehajtott ötvenpesós bankjegyek hullottak a földre. Fölszedte és elrendezte az őr orra alatt, összesen harminc darab volt.

– Na, ugye? Ezerötszáz pesó sok pénz… Hát nyisd ki az ajtót, akkor neked adom.

A börtönőr szeme összeszűkült. Valóban azt gondolja ez a hülye, hogy ilyen nagy összegért cserébe visszakapja a szabadságot? Nyilvánvaló.

Igen, de ha a fogoly megszökik, akkor őt jól leszidják, és talán még be is csukják a megszökött rab helyett. Mégis ez a peón azt hiszi, hogy csak át kell adnia az ígért összeget, és a börtönőr majd viselheti a büntetést.

Nagyon jó, csak higgye tovább is. Könnyen le lehet vele számolni. Az ajtót kinyitjuk, a rabot kiengedjük, egy lövés… És senki se lesz tanú. Az őrt erőszakos embernek ismerték. A rab megpróbált menekülni, hát lelőtte. Szépen hangzó mesét könnyű lesz kitalálni, hogy miért nyílt ki az ajtó…

– Senor peón – mondta az őr, – most már látom, hogy uraságodat nem lehet ilyen piszkos ólban fogva tartani. Ki fogom engedni, majd méltóztatik egy kis pénzt adni, és ettől kezdve imáimba foglalom a nevét.

Visszalopakodott a székéhez és felvette a puskát. Aztán, vigyázva, hogy zajt ne üssön, kinyitotta a cella ajtaját, és a peón kilépett a folyosóra.

A többi fogoly még nyugodtan horkolt, és a legyek zümmögésén kívül más nem zavarta őket. Az egész beszéd suttogva folyt le, mind az őr, mind a fogoly érdekében.

– No, add le a pénzt – mondta az őr rekedten.

Az Angyal feléje nyújtotta a maréknyi bankót, de egy kiszabadult és a padlóra libegett. Mikor a börtönőr lehajolt, hogy fölvegye, az Angyal szelíden föléje hajolt, és kihúzta kését a tokból. Mire az őr fölegyenesedett, az Angyal nyaka köré fonta karját, és torkába fojtotta a félelem kiáltását. Érezte az őr, hogy a kés hegye a mellét csiklandozza.

– Támaszd puskádat a falnak – suttogta az Angyal, – ha zajt ütsz, egy mukkot sem szólsz többé.

Sosem tettek le puskát ennél halkabban.

Az Angyal visszahúzta a kést, és felrántotta az őrt. Egy pillanat alatt, minden zaj nélkül a padlóra fektette, és lábával olyan fogásban tartotta, hogy nem tudott megmozdulni.

– Csöndes maradj – suttogta az Angyal, és újra éreztette a kést.

Az őr halottként feküdt. Az Angyal most már szabad kezével hátracsavarta a porkoláb karjait, és puskájának szíjával összekötötte. Aztán hátára gurította.

– Amikor kikutattál, elvetted a késem. Hol van? – kérdezte.

– Én viselem.

Az Angyal felgöngyölte az őr ingujját, és leszerelte karjáról a késtokot. Szerető gonddal csatolta fel saját karjára, mert „Anna” már évek óta mindig vele volt, és szívének kedvencévé vált. Ez a kis hajítókés számtalan kalandon segítette át, és sokszor az életét mentette. Úgy szerette, mint egy gyereket, és elvesztése vigasztalhatatlanná tette volna.

Annával a karján az Angyal már sokkal jobban érezte magát, de piszkos és rongyos ruhája miatt még mindig nem volt teljesen elégedett. Ő, Simon Templar, az Angyal, akit úgy ismertek, hogy eleganciáját és makulátlan tisztaságát még a legvadabb verekedésben is, a világ legocsmányabb tájain is érintetlenül tudta megőrizni, most csaknem négy napig se nem mosdott, se nem borotválkozott. Santa Miranda börtöneiben nem ismertek ilyen fényűzést. Ruhái már akkor is elég csúnyák voltak, amikor Kelly kölcsönkérte a kertészétől, de hogy milyenné váltak a cella mocskában, arról jobb nem beszélni.

Legnagyobb vágyának érezte, hogy szappanhoz és vízhez juthasson, és az idő máris túl gyorsan múlt. A fénysáv a börtön falán elég világosan mutatta, hogy alig fél óra fölött rendelkezhet, mielőtt Santa Miranda másodszor is fölkel, hogy abbahagyott munkáját folytassa; a többi őr is nemsokára lejön, átkozódva és ásítozva, hogy a foglyokat visszatereljék munkájukhoz. Itt az ideje, hogy távozzék.

Kikapcsolta az őr övét és összekötözte vele a lábait, aztán hátára fordította, és a zsebkendőjével betömte a száját. Csípőre tett kézzel fölegyenesedett; a tehetetlen ember néma dühhel bámult föl rá.

– Majdnem elfeledtem! – mormogta az Angyal, és ismét lehajolt, hogy pénzét a börtönőr zsebéből kivegye.

Az ember hörgött egyet, és az Angyal gúnyosan meghajolt.

– Isten veled, kis majom – morogta –, most már senki sem fog zavarni.

Aztán eltűnt.

Könnyedén végigfutott a folyosón, majd a napfényben fürdő börtönudvaron, s csak a kapu közelében lassított óvatosan. Az udvaron a kapu mellett őrházikó állt, ahol a kapus a napfény elől menedéket találhatott.

Az Angyal az utolsó öt métert lábujjhegyen tette meg, s a házikó oldala mellől benézett az ajtón…

A kapus egy ládán ült, hátát a falnak támasztotta. Puskája a sarokban állt. Ébren volt, de avval szórakozott, hogy csizmája hegyével a homokba firkált. A vastag, sima börtönfalak túl magasan meredeztek hogy sem megmászhatta volna, s az egyetlen út a kapun vezetett ki. Az Angyal árnyéka hirtelen kiszorította a napfényt a kunyhóból, és az őr, ajkán kitörni készülő kiáltással félig fölemelkedett. Az egész olyannak látszott, mintha üldögélő nyulat lőtt volna le valaki. Az ügy fontosabb volt, semhogy bármilyen esélyt kihagyhatott volna, és az Angyal, – mihelyt az őr fölemelkedett, – gyakorlott mozdulattal és nagy erővel állon vágta, úgyhogy a kitörni készülő kiáltás benne rekedt.

Aztán visszatámasztotta a falhoz, és sombreróját a szemére húzta, mintha aludnék. Majd átmászott a kapun, és beleugrott az út kocsikerekes porába.

Santa Miranda börtöne a várostól keletre, a tengerhez közel, a fabarakkok között fekszik a nagy sugárút mellett, és az Angyal ezeken az utcákon surrant át, gondosan elkerülve a Calle de Palacio környékét, ahol egy guardiának még szemébe tűnhetett volna. A város még nem ébredt fel. A munkások piszkos kunyhói előtt néhol rongyos gyerekek játszottak a porban, és ügyet sem vettettek rá. Az egyik ház ajtajában öreg, idő marta indián aludt, mint egy gyík. Az Angyal senki mást nem látott.

Gyorsan haladt az utcákon keresztül, a Calle del Palacióval párhuzamosan. Egyszerre a piszkos háztetők fölött egészen közelről magas, fehér, napfényben fürdő épületet pillantott meg, s megváltoztatta tervét.

Előbb úgy gondolta, hogy visszamegy Kellyhez, megfürdik, borotválkozik, tiszta ruhát vesz fel, elszív néhány cigarettát, és leül gondolkozni, hogy milyen módon foglalja el a várost. Idáig még nem jött rá a megoldásra, de remélte, hogy a fontos pillanatokban meg fogja ihletni a kalandok istene.

Most, ahogy az elnöki palota egyik díszes tornyára nézett, a várva várt ihlete elfogta. Ennek megfelelőn tartott a torony felé.

Elhatározása olyan volt, mint a többi: vidám, gondtalan, őrületes, és mégis annyira találó, sőt helyes stratégiájú, hogy az Angyal nem tudott neki ellenállni. A legcsekélyebb habozás nélkül cselekedett.

– Végtére is – suttogta az Angyal magának, – miért ne mindjárt most?

És az angyali mosoly egész ragyogásában tükröződött vissza fehér fogairól.

Szerencséje idáig még tartott, s ezt jó jelnek vélte. Ma az ő napja van. Minden lárma nélkül gyönyörűen megszökött a börtönből. Észrevétlenül elérte a palota kertjét övező magas fehér falat. És a faltól csak négy méternyire hatalmas fa állt.

Az Angyal úgy mászott föl a fára, mint egy majom, és kikúszott egy vastag ágra, mely a földtől öt méter magasan a kert fölé nyúlt. Gondosan lemérte a távolságot, és ugrott.

A fal tetejére esett. Itt egy pillanatra megállt, hogy egyensúlyát visszanyerje, aztán ismét ugrott, ezúttal a négy méterrel alacsonyabban fekvő kertbe.

Olyan puhán esett lábujjaira, mint egy párduc, és úgy suhant végig a kerten a rózsabokrok között, mint egy indián. A kert üres volt. A méhek zümmögésén kívül más zaj nem hallatszott.

Átszaladt az elhagyott kerten, föl néhány lépcsőn, és egy kövezett teraszra jutott. Két és fél méterre a terasz fölött alacsony balkon nyúlt ki. Az Angyal két lépésnyit nekiszaladt és ugrott, ujjain egy másodpercig függve maradt, majd egy rántással fölhúzta magát a párkányra.

Nyitott ajtóra talált. Mögötte a szoba üresen állt. Az Angyal besétált, majd kilépett a folyosóra.

Itt már nehezebben mozoghatott, mert a ház tervrajzát nem ismerte. Zajtalanul surrant végig a folyosón. Egy másik nyitott ajtó meredt rá. Miután előtte elsuhant, másik szobába látott, és az a látvány hirtelen megállásra bírta.

Visszament az ajtóhoz és megállt.

A második szoba fürdőszoba volt. Ezt csak egy éve építették, s az elnöknek és miniszterének elég sok pénzébe került. Külön New York-i munkások csinálták, rakták be a falakat égszínkék csempével, és a padlót gyönyörű tengerzölddel, építették be azt a csodálatos sápadt-zöld porcelánfürdőt, s a ragyogón díszlő ezüstcsapokat.

Az Angyal csillogó szeme végigszaladt a szobán.

Úgy látszott, valaki fürdeni készül. Üveglapra borotvát, szappant, fésűt, kefét tettek. A fürdő melletti széken hófehér törülközők függtek. A sarokban fogason ruha lógott, – selyeming, kabát, vörös-arany díszű mexikói nadrág, cipő…

Az Angyal egy teljes percig bámult, csodálatos szerencséjét alig hitte el. Aztán a gyönyörtől remegve és félve besurrant a szobába, és megeresztette az egyik csapot.

Forró víz ömlött belőle.

Nem habozott tovább. Háború, forradalom, harc, gyilkosság és hirtelen halál most semmit sem jelentett. Becsukta az ajtót és ráfordította a kulcsot.

Az áldás, éppúgy mint a szerencsétlenség, nem jár egyedül. Még egy csomag Havanna-cigaretta és egy doboz gyufa is ott rejtőzött a fürdősók mögött…

Tíz perccel később megborotválkozva, az Angyal teljes hosszában kinyújtózva feküdt a gőzölgő vízben, amelybe az elnöki fürdősók legnagyobb részét beleöntötte, és ártatlanul játszadozott egy szivaccsal és szappannal.

Szájában cigaretta meredt az égnek, és a világon a legkisebb gond sem zavarta.

VIII.

Archie Sheridan megtörölte izzadó homlokát, és mérgesen ütött a meztelen felsőkarján üldögélő moszkitóra.

– Na végre megjöttél! Az ember meghülyül ezen az ocsmány helyen. Megvan minden?

Kelly leült melléje a földre.

– Felsorakoztattam a megszálló hadakat – mondta. – Jött valami amíg távol voltam?

– Semmi említésre méltó. Egy vagy két privát üzenet, amit megfelelően nyugtáztam. Vajon mit gondolnak a vonal ondiai végén?

– Hogy valahol véletlenül elszakadt. Ma már a második napja, hogy elvágtuk a drótokat. Majd egy hét múlva talán felébrednek és próbálják megcsinálni. Mennyi az idő?

Sheridan az órájára nézett.

– Negyed tizenkettő – felelt.

A dzsungel egyik kis tisztásán ültek, hatalmas fa alatt, a madurói határhoz közel, Esperanzától körülbelül tíz mérföldnyire. Nem messze tőlük lehetett az út, amely Esperanzától a madurói határhoz vezetett. Ez az egyetlen összekötő kapocs a két állam között. Ott várt Kelly Fordja is, a fák között elrejtve.

De akár ezer mérföldnyire is lehettek volna a civilizáció végső határától. A kis tisztás körül gigantikus fákat láncoltak össze liánok és kúszónövények; magasan a fejük fölött összekuszált ágrengeteg zárta el tekintetük elől az eget, és szűrte át a világosságot, úgy, hogy szürkés, gomolygó félhomály burkolta be a rőt vörös, narancssárga és fehér orchideák szövevényét, amelyek itt-ott felbukkantak a mocsaras földben, harsány erőszakkal kiemelkedve.

A hatalmas erdő csöndjében néha hallani lehetett, hogy nagyvad siklik végig a fák között. Időnként bujkáló párduc mancsa alatt roppant egy rothadt gally, s ez Archie Sheridan idegeire revolverlövésként hatott. Néha majomcsoport hátborzongató sivítása-csattogása vágott a csöndbe. De még ez sem volt igazi csönd, inkább valami egyhangú, halvány, elfojtott mormogás, amelyet víz csöpögő hangja pontozott végig. A levegő betegítően nehéz illatokat és párákat hordozott.

– Majd megszokod… – szólt Kelly, és pipájával kört kanyarított az erdő felé.

– Köszönöm – felelt Sheridan –, nem kérek belőle. Már lázálmaim vannak, ronda meleg fürdőben ülök, és mikor ki akarok jönni belőle, nagy csomó sár esik rám, és az egészet kezdhetem elölről.

Ez annak a napnak a reggelén volt, amelynek délutánján az Angyal megszökött.

Sheridan fejére egy pár rádió-fejhallgató szorult. A földön mellette kis szerkezet feküdt: Morse-leadó, amit ő készített, mielőtt elhagyták Santa Mirandát. Drótok ágaztak ki belőle, és tűntek el az őserdőben.

A távíró vonal legnagyobbrészt az országút mentén haladt, s csak itt kanyarodott át jó darabon az erdőbe. Úgy határoztak, hogy itt vágják el, és építik bele a maguk vonalát, mert bár az Esperanza-Maduro-vonalon nagyon kevesen jártak, mégis megmaradt a kockázat, hogy rájuk bukkannak és kellemetlen kérdéseket tesznek föl, vagy éppen megakadályozzák a munkájukat.

Az elmúlt délután új ultimátumot küldtek a madurói elnök nevében. A készüléknél felváltva ültek. Az elrendezés bonyolult volt, mert Kelly nem értett a morzejelekhez, Sheridan spanyolja viszont még sok kívánni valót hagyott maga után.

Sheridan ismét az órájára nézett.

– Fél óra alatt lejár a határidő – szólt –, küldjünk még egy utolsó felszólítást?… nagy, ágaskodó F-fel, mint például Fizetési meghagyás?…

– Rendben, – ha nincs esély a megadásukra. – egyezett bele Kelly. – De a háborút akkor se szabad abbahagyni.

Az üzenet így hangzott:

TUDOMÁSUL VETTÜK HOGY NEM ENGEDIK SZABADON QUIJOTÉT. CSAPATAINK MA DÉLBEN MEGSZÁLLJÁK PASALÁT.

Délig vártak, s Kelly azalatt összeszedte holmijukat, sátrukat pedig nagy csomóba kötötte. Munkáját épp dél előtt fejezte be, és ismét végignyúlt a földön.

– Szeretném tudni, mit csinál az a gaz Shannet – mondta, – remélem, nem lógott meg.

– Azt hiszem, otthon maradt – válaszolta Sheridan, – Santa Mirandában volt, amikor elmentünk, és biztosan ott is maradt, hogy az Angyalra vadásszon.

– Az is jó pofa – mondta Kelly –, kár, hogy nem ír.

Sheridan a zsebkendőjével legyezte magát.

– Egyike a legremekebb fickóknak – felelte. – Ha azt mondaná, hogy megy valami murit csinálni a Pokolba, nem szólnék egy szót se, csak fognám a tűzoltó készüléket, és mennék vele.

Kelly szívott egyet a pipáján, és elgondolkozva köpött egy hangyára.

– Azért ronda helyzet ez – mondta. – Egyáltalán neked itt se volna szabad lenni, mikor odahaza olyan csinos lány, mint Lilla aggódik érted, és az a rabló Shannet ott mászkál körülötte…

– Már megpróbált egyszer-kétszer vacakolni. De ha meghallom…

– Gondolkoztam egy jó csomót itt – vágott közbe Kelly –, és azt mondom, hogy mihelyt megtettük a magunkét, olyan gyorsan pucolunk haza, ahogy a Ford csak bírja. A feleségem meg Lilla otthon maradtak férfi nélkül aki vigyázhatna rájuk, az Angyal meg…

Sheridan hirtelen csöndre intette. Gyorsan írt a kis noteszébe és Kelly fölé hajolt, hogy elolvassa.

– Ez mit jelent?

– Kitört a háború! – kiáltotta Kelly izgatottan –, Don Manuel nem az a beszari fickó, akinek gondoltam, – vagy talán nem lát más kivezető utat… de kitört a háboruuú! Hurrrááh! Hírig lesz… Archie, öregem, itt a muri!…

Medve-ölelésben ragadta meg Archiet, fölkapta a földről, elengedte, majd kelta csatakiáltásokat kiabálva, körülrohanta néhányszor a tisztást. Csak jó pár perc múlva józanodott ki annyira, hogy lefordította a szöveget. Rövid volt és lényegre törő:

„A pasalai hadak mindhalálig ellenállnak”

Manuel Concepcion de Villega politikus létére ezt a szöveget különösen bátornak és harciasnak találta. Sőt, annyira tetszett neki, hogy még a hadsereget is ezzel búcsúztatta, amikor az elnökkel együtt megszemlélte.

Ezt az elnöknek kellett volna elmondania, de őexcellenciája nem volt rá kapható…

Ebédtájban megjöttek a hírek Esperanzából: az ellenség a várost ostromolja.

A sok figyelmeztetés ellenére a lakosság legnagyobb része helyén maradt. Csak kevesen menekültek el, mert úgy gondolták, hogy a háború a katonák dolga, és a közönségnek ahhoz semmi köze. A városban egy kis kaszárnya is volt; elbarikádozták körülötte az utcákat, és várták az ostromot. Ez egy óra felé történt.

A „megszálló csapatokat” Kelly sorakoztatta föl, Archie Sheridan, a nagy mechanikus terve alapján.

A keleti erdőkben, a rögtönzött erődöktől 300 yardnyira tíz szénserpenyőt helyeztek el. Ezekben faszén égett. A tálakat 20-30 yardnyi távolság választotta el egymástól. Minden serpenyő fölött bosszú kötélen néhány centiméternyi közökkel töltényeket függesztettek föl. A kötelet egy fa ágán húzták keresztül. Ezek a kötelek két ötös szálba futottak össze úgy, hogy egy ember két kézzel lassan a serpenyőbe ereszthette, s így azt a látszatot keltette, mintha 200 yardnyi széles arcvonal nyitotta volna meg a tüzet. Ha tűzijáték lett volna, akkor sok gondtól szabadulnak meg, de nem volt, és így Archie Sheridan csoda büszke volt a találmányára.

Sheridan dolgoztatta a „bevonuló csapatokat”, míg Kelly kicsivel odébb egy fa mögé feküdt, hogy az összevissza szállongó golyóktól védve legyen. Megtöltötte a puskáját. Hogy az illúzió tökéletes legyen, néhány golyónak találnia is kellett.

Sheridan halkan füttyentett hogy kész, és a harc megkezdődött.

A töltények, miután egyre-másra a serpenyőbe ereszkedtek és fölrobbantak, egészen zűrzavart csináltak, mintha csak pergőtűz nyílt volna. Ezalatt Kelly úgy tüzelt és töltött, mint a megszállott; a házak falát lőtte, és nagy port vert fel a barikádok előtt. Vigyázott, hogy oda ne találjon, ahol valakit meg lehet sebesíteni.

A védelem vadul dolgozott, noha senki sem fogja soha megtudni, mire lőttek, és így egészen izgalmas csata keletkezett. Amikor Sheridan másodszor fütyült, hogy a töltények elfogytak, akkor lemásztak az útra a Fordhoz, és bátran a város felé hajtottak. Kelly egy majdnem fehér zsebkendőt lobogtatott.

A kocsit megállították ugyan, de Kellyt jól ismerték.

– Átengedtek a vonalaikon – magyarázta az ír a garnizon vezetőjének –, ezért szűnt meg a tüzelés. Ondiában voltam, mikor a hadat megüzenték, és azonnal hazajöttem.

Azt is megmondta, hogy Santa Mirandába tart.

– Menjen csak, és mondja meg nekik, hogy siessenek a segítséggel – szólt a tiszt –, mert világos, hogy nagy túlerővel állunk szemben. Küldtem már táviratot, de élőszóval többet lehet mondani.

– Megteszem – bíztatta Kelly, és továbbhajtott.

Mihelyt a kocsi kiért a városból, megállt és kisegítette Sheridant a takarók alól, akinek törvényenkívüli létére el kellett bújnia. Kissé távolabb megint megálltak, Sheridan fölmászott egy fára és elvágta a távíróvezetéket, hogy a hírek el ne érjék a fővárost, és a csapatokat vissza ne vonják Santa Miranda védelmére.

A miniszterrel tudatták, hogy Esperanza nem felel többé, és így csak egy megoldást látott.

– Esperanzát körülvették – mondta. – A garnizonban nincsenek száznál többen. A város huszonnégy órán belül elesik, és az ellenség a mieinkkel Las Florasnál fog találkozni. Csoda lenne, ha öt napig távol bírnánk őket tartani.

– Itt kellett volna néhány csapatot tartani – mondta Shannet. – Minden katonát elküldött. Ha ezeket legyőzték, akkor semmi se fogja őket megakadályozni.

– Holnap összehívom az újoncokat – szólt Don Manuel. – Behívót kell kibocsátani. Pasala minden ép testű emberére szükségünk van. Megkérem az elnököt, hogy írja alá a kiáltványt.

Már öt óra felé járt, de egyik sem aludt ezen a délután… Hasztalan tanácskozások folytak a palota egyik szobájában, és jellemző, hogy Shannet jelenlétére is szükség volt. Az elnök is részt vett, a körmét rágta, és a padlót döfködte sarkantyújával, de a másik kettő rá se hederített. Az elnök és De Villega még mindig azt a remek egyenruhát viselte, amit reggel a csapatok megtekintésekor.

Shannet föl-alá járt a szobában; szájában az örökös meggyújtatlan cigaretta. A valaha fehér ing izzadtan és piszkosan lógott rajta. Fésületlen haja, mint mindig, a jobb szemébe lógott.

Az előző nap óta sokat kellett gondolkoznia. Campard meglepő távirata, mely a háborút bűnszövetkezet munkájának tulajdonította, megérkezett, és Shannet már elküldte a kért választ. Gyanúját a miniszterrel is megbeszélte, és rámutatott az Ismeretlen és Sheridan kétségkívül törvénytelen eljárására; de hogy két közönséges gaz csavargó háborút indíthatna, ezt már de Villega sem tudta lenyelni.

– Lehetetlen – mondta. – Ezek csak közönséges bűnözők. Két ember nem lehet banda. Nemsokára megfogják őket, Sheridant bebörtönöztetjük, azt a Mussolinit felakasztjuk.

– Csakugyan Mussolini a neve? – kérdezte Shannet. – Küldjön el ezért a peónért, aki miatt annyi baj van, és kérdezzük ki.

– Jobb ötletem van! – kiáltotta de Villega, és fölugrott. – Holnap fölakasztatom, hogy az újoncok lássák, és jobb kedvük legyen.

De Shannet agya villámgyorsan működött. Azonnal elejtette a kegyetlen tervet, és a peónért küldetett. Sokkal jobb megoldást látott.

IX.

Shannet hamar elmondta ihletett tervét a többinek. Egyszerű volt, mint minden nagy terv.

Most már biztosan tudta, hogy Sheridan és az ismeretlen minden bajnak okozói, és véleményét az is megerősítette, hogy eltűnésük óta senki sem látta őket, noha az egész rendőrség őket kereste. Néhány dolog, amit az Ismeretlen mondott neki, amikor először találkoztak, hirtelen ragyogó világosságban és érthetőn tárult föl Shannet előtt. Minden egymásba illett.

És kezéhez közel feküdt a csapda kulcsa, a csapdáé, amely mindnyájukat magába zárta. Rájött, hogy amit az Ismeretlen elindított, azt meg is tudja állítani. Ezt már Campard is így gondolta, de Shannet kényelmesebb körülmények között jobban ki tudta használni. Sőt, a dolog néhány perc könnyen elérhető távolságában feküdt.

Lilla McAndrew.

Ő az ütőkártya. Sheridan belebolondult. És Sheridan fontos cinkostársa az Ismeretlennek. Ha Lilla McAndrew a túsz, ura a helyzetnek és saját feltételeit diktálhatja.

– Tudom! – kiáltotta Shannet, míg belülről fogyatékos spanyol tudását átkozta, hogy csak nehezen képes gondolatait a másik kettőnek kemény koponyájába verni. Ismerem Campardot. Évekig dolgoztam együtt vele, nem könnyű megijeszteni. Ha én említettem volna neki hogy ez a két ember robbantotta ki a háborút, csak megvetően kinevetett volna. De ezt ő maga mondta, a saját akaratából. Kell hogy legyen valami információja róluk…

– Azt hiszem, mindenki megőrült – mondta de Villega kétségbeesetten –, de csináljon, amit akar. De figyelmeztetem, hogy csak a saját felelősségére. Senorita McAndrew angol alattvaló, és kellemetlen dolgokat kérdezhetnek majd. Akkor azt fogom felelni, hogy nem tudok semmiről semmit, és ha a hatóságok kérik, ki kell adnom magát nekik.

– Vállalom a kockázatot – felelt Shannet, és elment.

A palota kertjében lovát egy türelmes katona tartotta, – egy a fél tucatból, amelyik hátramaradt, hogy a palotát őrizze. Shannet a nyeregbe mászott, és kivágtatott a tágra nyitott kapun.

Első útja egy kocsmába vezetett, a város végén. Biztosra vette, hogy ott megtalálja embereit, akikre szüksége van. Piszkos torokvágók voltak, egészen a gyilkosságig mindenre kaphatók. Shannet tudta ezt, mert már egyszer „alkalmazta” őket. Megmagyarázta mit akar, és pénzt vett elő. Nem volt alku. Tíz percen belül már a városon kívül lovagoltak.

Kelly túl későn gondolt erre az eshetőségre, ahogy azt már Sheridannak is megmondta az erdei tisztáson. De Kelly és Sheridan még mindig húsz mérföldnyire késlekedtek.

És az Angyal az elnök fürdőszobájában szép nyugodtan, és kényelmesen öltözött a gyönyörű új egyenruhába. Remekül illett rá.

Ezalatt a két embernek – akiket Shannet magukra hagyott – kellemetlen meglepetéssel kellett szembenézni.

– Átkozott! – mennydörögte de Villega. – Hogy szökött meg az a peón?

– Excellenciás uram – mondta a megfélemlített felügyelő –, a szieszta alatt történt. A gazfickó elkezdett nyöszörögni és dobálta magát a földön, mintha meg akarna halni. Az őr odament, hogy segítsen rajta, de a bitang megragadta a torkánál fogva, úgy, hogy még kiáltani sem tudott, és eszméletlenre fojtogatta. Megkötözte és felpeckelte a száját. A kapust is megtámadta, angol módon leütötte…

– Mit értesz az alatt, hogy angol módon, te disznó?…

A felügyelő bemutatta az ütést, ahogy ő a kapustól látta. Egyszerű bal alsó horogütés volt, és egyetlen latin-amerikai sem üt soha így.

– Miféle ember volt az a peón? – kérdezte don Manuel, akinek agyában émelyítő biztonsággal kezdett ébredezni a gyanú.

– Uram, peónhoz képest túl-nagynak látszott, azonkívül olyan ereje volt, mint egy oroszlánnak. Megmosdva csinos ember lett volna, és olyan sas orra volt, amilyenhez törvényes úton csak kevés ember jut. Nagyon fehér foga, és kék szeme…

– Kék szeme! – mormogta de Villega kissé kábultan, mert a spanyolnak minden kék szemű ember angol.

Hirtelen vadsággal fordult a felügyelőhöz.

– Carajo! – üvöltötte –, hülye! Nem tudod, kit hagytál kisiklani a kezed közül? Még csak nem is sejted, ki volt három napig a börtönben?

Az asztalra csapott öklével és amaz remegett.

– Nem tudtál rájönni, te kancsal dög? – sziszegte – nem láttad, hogy nem lehet igazi peón? Fattyú, nem hallottál a törvényen kívüli Benito Mussoliniról, akit a rendőrök hiába keresnek, mert a te csipás szemed miatt a börtönben rejtőzött el?…

– Féreg és vak vagyok, uram – mondta a megsemmisült ember óvatosan, mert tudta, hogy bármilyen mentegetőzés csak növelné a miniszter dühét.

Villega dühösen járkált föl és alá a szobában. Most már hitt Shannetnek, pedig a feltevés oly vadnak és lehetetlennek látszott először. De a fogoly szökésének híre, és személyazonosságának megállapítása felfedte Don Manuel előtt az igazat. A lehetetlen dolog valóra vált.

– Azonnal el kell fogni – parancsolta de Villega. – Minden Santa Miranda-i rendőrnek éjjel-nappal keresnie kell. A peónokat is be kell vonni a vadászatba. Az állam ötezer pesót fizet annak, aki élve vagy halva elfogja. Ami viszont téged illet, rongy – tette hozzá újult dühvel –, ha Sancho Quijote, vagy Benito Mussolini, vagy akárminek is hívják, elém nem kerül tizenkét órán belül, akkor a saját börtönödbe vetlek, hogy ott rothadj el.

– Magam adom ki a parancsokat, excellenciás uram – szólt a felügyelő, aki örült hogy távozhat, és visszafelé bókolt az ajtóig.

Háttal ment kifelé, és amikor becsukta az ajtót, az Angyal hátulról összeszorította karját és kis késével megcsiklandozta torkát.

– Ne rikkants, szívem – mondta az Angyal, és fölemelte a földről. Levitte a lépcsőn, mialatt a kést torkánál tartotta, és bevitte a fürdőszobába. Letette a földre, a fejére ült és szalagokat tépett egy törülközőből. Összekötözte, és száját is fölpeckelte.

– Mihelyt vége a forradalomnak, kiszabadítalak – nevetett az Angyal gúnyosan meghajolva.

Aztán visszament a másik szobához, halkan kinyitotta az ajtót, csöndesen belépett, és betette maga mögött. De Villega a vérdíjas hirdetményt szövegezte, és így először az elnök vette észre, rövidet, de éleset kiáltva.

Don Manuel felnézett és káromkodott. Széket és tintatartót döntve, fölugrott, mintha villamos áram érintette volna…

– Kicsoda maga?– kérdezte, noha sejtette a feleletet.

– Azt hiszem, Benito Mussolini vagy Sancho Quijote néven ismer legjobban, – mondta az Angyal, – de barátaim és ellenségeim néha El Santonak hívnak. És én vagyok a forradalom atyja.

Lustán az ajtónak dőlt, fejét hátrahajtotta, és két keze a csípőjén pihent. Ismét az Angyal volt, a fürdőtől és borotválkozástól tisztán, és fekete haját simán hátrafésülte. Az eltulajdonított ruhák tökéletesen simultak alakjára. Az Angyalnak megvolt az a képessége, hogy bármilyen rossz ruhában tökéletesnek látszott, de kevés öltözet illett volna jobban az ő kalóztermészetéhez, mint ez a véletlenül talált csodálatos egyenruha.

A fehéren lobogó ingujj, a hosszú, élesen vasalt nadrág a széles vörös sávval… Az Angyal ezeket a romantikus ruhákat olyan hányaveti, kihívó módon tudta viselni, olyan gondtalan mosollyal, kalózos eleganciával…

Pillanatok múltak el, míg végre a miniszter magához tért.

– Forradalom?

Akaratlanul is megismételte a szót.

Az Angyal bólintott.

– Én vagyok a forradalom – mondta. – Céljaim érdekében úgy intéztem, hogy a hadsereg elhagyja Santa Mirandát, s így már csak egypár hivatalnokkal, magukkal és néhány testőrrel van dolgom. Noha csodálatos ember vagyok, ezrek ellen én sem tudok küzdeni.

– Bolond, – recsegte Don Manuel, és nem ismert a saját hangjára, – a hadsereg visszatér, és akkor agyonlövik.

– Engedje meg, hogy ellentmondjak – felelt az Angyal. – A hadsereg biztosan vissza fog térni, de már új kormányt fog találni. A katonaság az állam szolgája, nem pedig egy emberé, s még csak nem is a kormányé. Természetes, ha a katonák visszatérnek, kezdhetnek ellenforradalmat az új kormány ellen. De nem hiszem, hogy ezt tegyék, mert az új kormány fölemeli majd a fizetésüket. Látja a különbséget? A hadsereget megvesztegetni árulás, és ennek minden hazafi ellenállt volna, de ha az új kormány fölemeli a fizetésüket, azt figyelemreméltó kedvességnek fogják tekinteni.

– És a nép? – kérdezte Don Manuel, mintegy kábulatban.

– Azt hiszi, sírni fog? Mert én nem. Maga adókkal gyötörte őket, – mi felszabadítjuk. Már fellázadhattak volna, de nem akadt vezérük. Most én vezetem őket, és követni fognak.

Az Angyal ellódította magát az ajtótól. Csintalanságtól szikrázó kék szeme a miniszterről az elnökre, és az elnökről a miniszterre pillantott. Jobb keze parancsoló mozdulattal lendült ki.

– Senores – mondta, – a lemondásért jöttem.

Az elnök fölállt és meghajolt.

– Azonnal megírom az enyémet – szólt. – Világos, hogy Pasalának nincs többé rám szüksége.

Életének nagy beszédje volt, és az Angyal mély meghajlással értékelte.

– Köszönöm, excellenciás uram.

– Hülye, – vicsorgott de Villega a válla fölött, – majd én beszélek.

Hátralökte az elnököt, és megkerülte az asztalt.

Oldalán kard lógott, és egyenruhájának övéről revolvertok fityegett. Az Angyal elé állt, egyik keze a kard markolatán, másik a tok kis szíján nyugodott. Sötét tekintete az Angyal gúnyos szemébe nézett.

– A forradalom már sikeresen le is zajlott? – kérdezte.

– Én sikerre vittem – mondta Templar.

De Villega fölemelte bal kezét, hogy végigsimítsa bajszát.

– Seńor – mondta – egész délután ebben a szobában ültünk, amely – tudhatja, – a palota kertjére néz. E mögött van a Calle del Palacio. Nem hallottunk zajt. Az újonnan felszabadított nép talán néma az örömtől?

– Ha majd megtudja, hogy felszabadult, akkor hallani fogja.

De Villega szeme csillogott a sötét szemöldök alatt.

– És barátai, seńor? – folytatta, – a többi felszabadító? Talán körülvették a palotát, és mindenkit lefegyvereztek, anélkül, hogy egyetlen lövés dörrent volna?

Az Angyal nevetett.

– Don Manuel – felelte, – maga nem hisz nekem. Mondtam, hogy én vagyok a forradalom atyja. Lehet egy rendes gyereknek két apja? Don Manuel, egyedül én lázadtam; – mégis úgy beszél az én kis meglepetésemről, mintha százak munkája volna.

De Villega hátralépett egyet.

– Tehát, – vetette ellen, – a nép nem tudja. A palotaőrség nem tudja. A hadsereg nem tudja. Lenne szabad tudnom, ki tudja?

– Mi hárman – mondta az Angyal, – és még két barátom, akik a háborút igazgatták. És a börtönfelügyelő, akit elfogtam. Egyszerű az egész. Vértelen forradalmat akartam, mert ellene vagyok a céltalan gyilkolásnak. Maguk csak egyszerűen lemondanak, kinevezik az új kormányt, és azonnal elhagyják Pasalát, hogy soha többé vissza ne térjenek… A revolvertartó kinyílt, és de Villega ujjai a tartóba csúsztak.

– És ezt maga egyedül követeli?

– Az ám! – mondta az Angyal, és de Villegára ugrott, mikor a revolver kirepült a tokjából.

Egyik karjával átölelte don Manuelt, karját oldalához szorította, bal kezével megragadta jobb csuklóját, és hátracsavarta.

Az elnök előreugrott, de a harcnak néhány másodpercen belül vége volt. A revolver kétszer eldördült, a golyók a padlóba fúródtak, és aztán a fegyver csattanva hullott a földre, mikor az Angyal szorítása már tűrhetetlenné vált.

Az Angyal de Villegát az elnök karjaiba taszította, és ahogy az hátratántorodott, kirántotta a miniszter kardját. Az elnök már félig előhúzta saját revolverét, mikor az Angyal a kard hegyét szelíden a mellének szegezte.

– Leejteni – parancsolta Simon. Az elnök engedelmeskedett. Templar a két embert a kard hegyével a falig kergette vissza. Aztán hirtelen megfordult, a karddal a két revolvert a sátorvasnál fogva fölemelte, és azonnal visszafordult, hogy újra meg ne rohanják.

Alulról, az ablakon át hallani lehetett az őrök kiáltását, és szaladó lépések robaja visszhangzott a folyosón.

De Villega két lövése, noha nem ért senkit, épp elég bajt okozott. Erre az Angyal nem számított. De a tévedést még rendbe lehet hozni.

– Ön, excelleno az ablakhoz – mondta az Angyal halkan, – maga Villega az ajtóhoz. Elküldeni az őröket. Mondja, hogy az elnök ki akarta üríteni a revolverét, s véletlenül elsült. Az elnök ugyanezt mondja az ablakból.

Leguggolt a földre a kinyílt ajtó mögé, de két revolvere rendületlenül meredt rájuk.

Az elnök már elküldte az ablak alól az embereket. De Villega dühösen pillantott a ráfogott revolvercsőre, és szintén követte az elnök példáját.

– Elmehettek – mondta, – nem történt baj. De maradjatok készenlétben, még szükségem lehet rátok.

Nem kis hidegvért követelt, hogy ezt még hozzátoldja. De Villega úgy gondolta, ilyen kicsinységért az Angyal nem fogja elárulni egy lövéssel a jelenlétét.

Igaza volt. Az elnök visszatért az ablaktól, az őrök visszahúzódtak, és az ajtó becsukódott Az Angyal a zárat az ajtóra tolta.

– Okos előrelátás, don Manuel, de azt hiszem, még ez sem segít magán.

A két revolvert övébe dugta, és ismét fölemelte a kardot. Jobb fegyver volt, mint a kis kése, és sokkal csöndesebb, mint a két revolver.

– Életet vagy lemondást, senores? – kérdezte vidáman. – Bármelyiket elfogadom, de az egyik rögtön kell.

De Villega leült az asztalhoz, de nem írt. Kigombolta kabátját, kihalászott egy csomag cigarettát, rágyújtott egyre, és hatalmas füstfelhőt fújt. Ezen át nézett az Angyalra, és szája vicsorgó mosolyra húzódott.

– Fölajánlhatok most én valamit, senor? – kérdezte. – Olyat, ami érdekesebb ennél a két lehetőségnél.

– Es decir? – szólt az Angyal, és szemöldöke a homlokára szaladt.

De Villega felszabadultan lélegzett egy nagyot, és két hosszú folyamban engedte ki orrlyukain a füstöt. Rosszakaratú győzelem izzott a tekintetében.

– Például Senorita McAndrew, – és az Angyal arca hirtelen csuda-szelíd kifejezést öltött.

– Mi van vele?

– Senor Shannet volt az – mondta, de Villega a pillanatot kiélvezve, – aki először vetette fel azt a gondolatot, hogy maga van a háború mögött. – Nem hittünk neki, de most látom, hogy okos ember. Fél órával ezelőtt ment el, hogy elhozza a lányt túsznak. Nem volt időm ezt előbb mondani. De szóltam az őröknek, hogy maradjanak közel, hadd hívhassam őket, mihelyt megadta magát. No, most én kínálok választást. Állítsa meg a forradalmat, adja át magát és társait, és én megmentem Senorita McAndrew-t. Különben… – don Manuel vállat vont. – Felelős vagyok én Senor Shannet érzelmeiért?…

Ördögi öröm belső kacaja rázta meg és gúnyos alázattal hajolt meg a gondtalanul álldogáló Angyal előtt.

– No, most én várom a feleletet, senor…

Az Angyal kardjára hajolt.

Átkozta magát, amiért ilyen bolond volt. Soha még egész karrierje alatt nem hagyott ilyen rést a várfalon. Nem gondolta volna, hogy ilyen szembeszökő ellentámadást nem vesz észre. Most az agya úgy működött, mint egy hatalmas dinamó, fontolt, számolt, gondolkozott, mindent újra átvizsgált ebben a de Villega által nyújtott új megvilágításban. Arca azonban nem mutatta a vihart.

– És honnan tudjam, hogy megtartják az ígéretüket?

– Nem tudhatja – válaszolt de Villega gúnyosan, – csak abban lehet biztos, hogy ha nem egyezik bele a feltételeimbe, akkor Senor Shannet tesz róla hogy megbánja. Én csak reményt nyújtok.

Szóval így állt a dolog. És akárhogy is, de az Angyal nem látott benne nagy fantáziát. Úgyszólván mit sem kapott cserébe, hacsak azt nem, hogy joga legyen Shannet nagylelkűségének, és don Manuel tisztességének tisztelegni, ezek közül azonban egyik sem látszott vonzónak. Azonkívül belekeverte Kellyt és Sheridant is, akiket pedig ki kellett hagyni. És a végén úgyis csak kivégeznék mindhármukat, bármit határozott de Villega a Lilla McAndrew sorsáról, akit alkalmasint úgy is átengedne Shannetnek jutalmul… Nem…

És hol van Kelly meg Sheridan? Az Angyal gyorsan számításba vette Kelly Fordjának éveit, és az Esperanza - Santa Miranda útjának ocsmányságát. Amikor ezzel végzett, csak egy válaszra lyukadhatott ki: Kelly és Sheridan, mégis, bármely percben megérkezhetnek. Meg fogják tudni a lányrablást…

– Senora Kelly? – kérdezte az Angyal, – mi lesz vele?

De Villega vállat vont.

– Ő nem fontos.

Igen, Mrs. Kelly hátramaradna, hacsak nem lövik le. Kelly és Sheridan tehát megtudnák tőle a dolgot. És aztán, – semmi kétség, – úgy jönnek majd az őrökön keresztülgázolva ebbe a nyavalyás palotába, mint a vihar, hideg halált hozva szívükben…

Az Angyal mereven állt, és de Villega várakozva pillantott föl. De az Angyal tartásában nem volt megadás, és lemondás sem abban a mozdulatban, ahogy a miniszterhez lépett, és kardját a mellének szegezte.

– A lemondásért jöttem – szólalt meg az Angyal halálos nyugalommal, – és nem maszlagos beszédért. Írjon de Villega, vagy vége!

– Bolond, bolond, – őrjöngött don Manuel, – ez nem segíthet!

– Vállalom a kockázatot – mondta az Angyal jegesen, – és halkabban beszéljen, mert azt fogom hinni, hogy az őröknek kiabál. Írjon!…

Fél centiméterrel előbbre tolta a kard hegyét, és de Villega egy kiáltással hátratántorodott.

– Megölne engem?

– Örömmel – felelte az Angyal. – Írni!

Aztán hirtelen csönd lett, mindenki megmerevedett és hallgatózott. Az ablak előtti téren rohanó paták dobogása hallatszott.

Az Angyal az ablakhoz ugrott. Az őrök három lovat tartottak. Látta, hogy Shannet és még két másik ember leszáll, és látta azt is, hogy Shannet nyergéből az összekötözött kezű Lilla McAndrew-t emelik le.

Örömében kiáltani tudott volna, hogy merész ellenállása így gyümölcsözik. Ha kissé tovább gondolkozik, előreláthatta volna, hogy a lányt a palotába hozzák. Hisz nem csupán Shannet kalóz-zsákmánya, hanem hivatalos túsz is. Jobban nem történhetett volna. Minden ütőkártya a kezébe gyűlt…

Aztán hátrafordult, éppen idejében, hogy de Villegát megállítsa, és a miniszter fölemelt karja visszahullt. Az Angyal földbe szúrta a kardját, és kivette a két revolvert. Most már másodszor bújt az ajtó mögé. Látta, hogy a lányt durván a szobába taszítják, és Shannet becsukja maga mögött az ajtót.

– Ismét összejöttünk hát, fiúk-lányok – mondta az Angyal, és Shannet elfojtott szitokkal pattant hátra.

Az Angyal a falnak dőlt, két kezében az elnök és a miniszter revolvere. Úgy mosolygott, hogy majdnem nevetésnek látszott, és a hangjában is kacaj csendült.

– El a kezed a csípődtől, Shannet – folytatta az Angyal a kitörő öröm hangján, – épp a hasadra irányul a revolverem, és ha nem is vagyok olyan jó lövő, innen azért átlyukasztanálak… na, így már jobb. Óh, Shannet, te ronda bogár, rossz kisfiú vagy, mert ijesztgeted ezt a gyereket. Vedd le a kötelet a csuklóiról, öregem… nem, senor de Villega, ne mozduljon a kard felé. Kell nekem is. Gracias! Jobban van már, kedves Lilla?

– Óh – kiáltotta a lány, – hála Istennek, itt van. És Archie?

– Rögtön itt lesz, kedves, rögtön, ahogy a színésznő mondta a végrehajtónak, – felelt az Angyal. – Minden rendben?

A lány megrázkódott egy kicsit.

– Igen, de azért megijedtem…

– Archie majd számol ezért – mondta az Angyal, – ez az ő ügye, soha meg nem bocsátaná, ha közbelépnék. Jöjjön ide drágám, de vigyázzon a tűzvonalra, míg én ezekkel a díszpéldányokkal végzek. Nem vagyok a legjobb céllövő a világon, és biztos akarok lenni, kit találok el.

A sarokba kísérte a lányt és, don Manuelhez ment.

– Mikor félbeszakítottak minket – szólt az Angyal rábeszélően, – maga írt. Na, gyerünk tovább, senor!

De Villega visszament az asztalhoz, és úgy érezte, minden küzdőképessége elhagyja. Sose látott még ilyen balszerencsét. Az egész akár egy álom, vagy inkább lázálom, viszont semmi éterit nem látott abban a revolverben, amely oly szilárdan irányult feléje. Az egész ügyben csak az ember volt fantasztikus, aki csinálta, – az Angyal, különleges ruhájában, és kék szemének átkozott ragyogásával. Ez hát az utolsó keserű pirula. Talán el tudott volna viselni legyőzetést olyan embertől, akit meg tud érteni, – sötét és véres összeesküvőtől, elszánt deszperádótól. De ez a holdkóros, aki nevet… Que diablos! Lehetetlen…

Aztán kintről sikoltó, recsegő, csúszó csikorgás, ami a világon csak egyfajta géptől származhat…

– Gyorsan! – mondta az Angyal – menjen a gaz Shannet mögé, és vegye ki a játékszereket a zsebéből… így jó… Feltartaná most egy kicsit a bandát, míg én Heil-t kiáltok a hadaknak?… Csak puffantson, ha valaki tréfálni akar.

A lány úgy kezelte Shannet revolverét, mintha naponta gyakorolta volna, és az Angyal elismerő pillantással ment az ablakhoz.

Kelly Fordja az udvaron állt, és Sheridan meg az ír kiszálltak. Kelly éppen egy őrt vert, aki útjába mert állni.

– Gyerünk, gyerekek – mondta az Angyal vidáman, – épp idejében jöttetek, hogy lássátok, hogyan kell lemondani…

– Láttad Lillát? – kiáltott a komor Sheridan.

Az Angyal vigyorgott.

– Itt van biztonságban, fiam.

A revolver dörrenésére villámként fordult meg.

Mikor az Angyal hátrafordult, Shannet mindent egy lapra tett fel, hátha a lány idegei nem bírják, hogy az egész helyzetet a kezében tartja. Míg Lilla McAndrew arra figyelt, hogy mit mond Archie, Shannet egyre közelebb csúszott hozzá… ugrott egyet… hibázott…

Az Angyal a mozdulatlan alak fölé hajolt és gyorsan megvizsgálta. Vállat vonva egyenesedett fel, és mikor az őr berontott a szobába, megmerevedett kezében a revolver.

– Nyugodtan, amigos – mondta, és hirtelen halált láttak a szemében.

A következező pillanatban a tömeg megint szétcsapódott Archie Sheridan pokoli rohanása előtt, aki a lövést azalatt hallotta, míg a palota lépcsőit négyesével ugrotta át. Egy yardnyira mögötte rohant Kelly, és vörös üstöke fejjel kimagaslott az emberek fölött.

– Minden rendben Archie – mondta az Angyal – , Shannet kapta meg a magáét.

De Lilla McAndrew már Archie Sheridan karjában volt.

– Ide, Kelly – szólt az Angyal, – végezzünk gyorsan. Fogd a revolvereket, és tartsd sakkban ezeket a fickókat, míg én elintézem a mélyen tisztelt kormányt.

Kelly átvette a fegyvereket, az Angyal hátralépett, és kirántotta a kardot a padlóból. De Villega és az elnök felé közeledett, akik megdermedve álltak az ajtóban.

– Megírta már? – kérdezte kedvesen.

De Villega átnyújtott egy darab papírt, az Angyal átolvasta és visszaadta.

– Még nem nevezte meg az utódait – mondta, – Senor Kelly és akit ő kinevez!

– Várj egy percig – szólt hátra Kelly a válla fölött, míg szeme az őrökön volt, – semmi kedvem sincs elnöknek lenni, túlságosan kockázatos. Miniszter leszek, és a volt elnök maradhat.

A kormányfő meghajolt.

– Kitüntetve érzem magam, senor, – egyezett bele örömmel.

– Na, akkor írjon – parancsolta az Angyal.

Átvette az iratot és az őrökhöz fordult.

– Az elnök ezúton elbocsátja senor Manuel Concepcion de Villegát, és helyére senor Kellyt nevezi ki. Hogy ezt megünnepeljük, senor Kelly jó csomó fölösleges adót el fog engedni. Vegyétek át ezt az iratot, és hirdessétek ki egész Pasala szabad népének. Holnap általános munkaszünet és ünnepnap lesz azért is, mert bebizonyult, hogy már nincs háború Maduróval. Ezt csak egyes rossz nyelvek terjesztették sötét céljaiknak megfelelőn. Küldjetek egy rádióüzenetet az Egyesült Államokba, hogy a hadihajót hívják vissza. Mehettek.

Néhány percnyi csönd… Mihelyt az Angyal szavainak teljes értelmét felfogták, az egész szoba visszhangzott a hatalmas vivá-tól.

Miután Kelly az örvendezőket kiterelte a folyosóra és becsukta az ajtót, Simon Templarnak ismét eszébe jutott valami, és elküldetett a börtönfelügyelőért. Hamar jött is.

– Senor – mondta az Angyal –, bocsánatot kérek a viselkedésemért. A forradalomnak vége, és szabad ember vagy. Nincs irántad rossz szándékom, de megkövetelem, hogy a börtönödet tisztíttasd ki.

Megmagyarázta a történteket, és a felügyelő a földig hajolt.

– Semmiség az egész illustrisimo senor – mondta – ha tudtam volna, jobban bántam volna önnel. Talán más alkalommal…

– Isten mentsen! – mondta az Angyal.

Aztán megfordult, és a rémült Villegára mutatott.

– Vidd ezt az embert magaddal. A legközelebbi hajón elhagyja Pasalát, de addig őriztesd. Alkalmasint meg akar majd szökni, vagy megvesztegetni. Az életeddel felelsz érte, hogy elő tudd állítani…

– Értem, senor.

Kelly szájtátva figyelte, amint a felügyelő távozott a fogollyal, és utána kérdőn nézett az Angyalra.

– Idefigyelj – mondta, mintha csak most ébredne fel –, hol az a sok verekedés, amiről annyit beszéltél?

Az Angyal mosolygott.

– Nincs verekedés – szólt. Az történt amit reméltem – vértelen forradalom. Az igazság nevében dolgoztunk, hogy egy londoni embert tönkretegyünk, aki innen hatezer mérföldnyire van. Ő ezreket tett tönkre, de a törvény karja nem érte el. Ez az én büntetésem. Mint miniszter, először is vondd meg a régi olajbányászati engedélyt, s azt örökösen Lilla McAndrewre és utódaira ruházd át. – Kezét Kelly vállára tette. – Sajnálom, hogy így kiábrándultál belőlem, de ha verekedni akarsz, szívesen állok rendelkezésedre ebéd előtt egy-két menetre. A dolognak így kellett történnie. Minden más módon sok életet áldoztunk volna fel, ezt pedig nem akarhattam.

Kelly meglepetten figyelte az Angyal hirtelen megkomolyodását, aztán vállat vont, nevetett és hatalmas szorítással ragadta meg az Angyal karját.

– Sok a szöveg – mondta – és fene bánja az egészet. Azt hiszem, megérte már csak a pofa miatt is, amit de Villega vágott, mikor a börtönbe küldted. És ha ilyen nevető ördög, mint te, így el tud intézni dolgokat, akkor csak csinálja a maga módján.

– Remek – nevetett az Angyal –, Mrs. Kellynek nem történt semmi baja?

– Kicsit megijedt, de más nem történt. Csak Lillát féltette. Összekötözték és egy széken hagyták. Erről jut eszembe, – kábel várt rám az íróasztalon, de egy kukkot sem értettem belőle, talán neked jött.

Kelly a zsebében kutatott, majd előhalászott egy összegyűrt papírdarabot. Az Angyal átvette, és egy pillantás meggyőzte arról, hogy tényleg neki szól.

– Egyik londoni barátom írta – magyarázta – , Archienak vagy nekem nem küldhette, mert elcsíphették volna tőlünk.

Kívülről tudta a kulcsot, és azonnal beírta a megfejtést a sorok közé-. P.O.T. ESIK. 12000 FONTOT FÖLVETTEM. CAMPARD MA REGGEL ÖNGYILKOS LETT.

ROGER CONWAY.

– Archie! – mondta az Angyal elgondolkozva, majd ismételte – Archie!

– Már percekkel előbb megszöktek – válaszolt helyette Kelly –, csinos lány ez a Lilla McAndrew…

Szóval így…

Este pedig az Angyal a városba ment, lehetetlen kávéházakba, és mindegyikben sok likőrt rendelt az embereknek. Nem ismerték meg, amíg el nem kezdett énekelni, – különös és barbár dalt, amit senki se értett. De felismerték az éneket, mert sok másikkal együtt egy peón énekelte egyszer:

„A pokol harangja: ting-a-ling-a-ling,

Neked szól és téged hív;

Míg az angyalkák így énekelgetik:

Gyere velem bátor szív!…

Egészen máig hallani ezt a dalt. A Santa Miranda-i parasztok éneklik. És ha megkérdezed valamelyiket, hogy mi ez, akkor tudatlanságodon csodálkozva fogja felelni:

– Ez senor, szabadság-dal…!

Mr. Hallin szerencséje

I.

Patricia Holm csinos szőke feje föltekintett a Times-ból.

– Mi az az obiter dictum? – kérdezte.

– Száj- és körömfájás-féle betegség – felelt az Angyal könnyedén. – Obiter annyi mint izé; dictum: ingmell. Ez latin. Irtó nehéz.

– Bolond – mondta szívének hölgye.

Az Angyal vigyorgott, és hátratolta székét. A reggelit befejezték, a nyári napsütés széles sávokban ömlött a szobába, s a nap első és legfinomabb cigarettája meredt az Angyal szájában. Minden rendben volt a világgal.

– Mi érdekes van az újságban? – kérdezte lustán.

A lány odaadta. Patricia kérdése érdekelte az Angyalt. Simon Templar a barátait, akik értelmes válaszokat vártak tőle a napi eseményekkel kapcsolatban – azzal ejtette kétségbe, hogy egyetlen értelmes szava sem volt, de ha egyszer úgy történt, hogy kezébe vett egy újságot – amelynek olvasása ugyan halálra untatta, és nem egyszer szinte fizikai fájdalmat okozott neki – akkor egy pillantásra többet olvasott ki belőle, és értékesebb dolgokat tudott meg, mint a napisajtó legszorgalmasabb tanulmányozója.

Így történt most is. Véletlen, persze, de hány kaland mentes a véletlentől? Véletlenek mindig véletlenül történnek, az egyik fő tulajdonságuk, és a kaland aszerint születik, ki hogyan használja fel a véletlen esetet. A legtöbb ember azt mondja: ejnye de furcsa!

Simon Templar így szólt: Nocsak, nocsak!

A Times-ban valóban semmi érdekes nem volt aznap reggel, és az a rovat, amelyet Patricia olvasott, mind között a legszelídebb és legjózanabb rovatnak látszott, mert ebben irkálnak a közönségnek olyan alakok, mint például Paterfamilias, Nyug. Ezredes, Pro Bono Publico, Tíz gyermek anyja, meg ilyenek, és szabadítják rá véleményüket a gyanútlan újságolvasó közönségre. Az az úriember (”Diehard”), aki most egy obiter dictumot eresztett meg sorai között, az autóvezetés veszélyeiről írt. Tiszta véletlen volt, amint mondtuk, hogy cikkében egy nemrég veszélyes vezetésért elítélt emberre utalt, aki az Angyalt is kezdte lassanként érdekelni.

– Aha! – mondta az Angyal bölcsen.

– Ismered ezt az embert, Miles Hallint? – kérdezte Patricia. – Hallottam, hogy egyszer említetted.

– És ez minden – felelt az Angyal. – De tudok valakit, aki másról sem beszél, csak Milesről. Azt hiszem, igaza is van.

Nigel Perry-vel csak egy hete találkozott; – elég különös módon. Simon Templar az egyik piccadilly-i klubban, amelyik még érthetetlen módon megengedte, hogy a tagja legyen, észrevette, hogy nincs nála zsebkendő. Úgy érezte, hogy ez létszükséglet, és így anélkül, hogy kalapot tett volna föl, átszaladt a legközelebbi boltba. A továbbiak, szerinte Moyna Stanford hibájául róhatóak fel. Simon megvette a zsebkendőt, és a kereskedősegéd a kassza felé haladt az Angyal pénzével, amikor Moyna Stanford besétált, egyenesen az Angyalhoz ment, és megkérte, hogy mutasson néhány nyakkendőt. Moyna Stanfordra jól esett ránézni, s rengeteg sok nyakkendő hevert az üzletben, az Angyal pedig sose tudott ilyen csábításnak ellenállni. Mutatott a lánynak nyakkendőket. Az árukészlet valódi gazdája visszatért. Volt némi magyarázkodás. A végén együtt ebédeltek. A nyakkendő-tulajdonos nélkül.

A történet többi része, ahogy az Angyal mondta Patriciának, tökéletesen igaz volt. Bemutatták Nigel Perrynek. Rögtön megtetszett neki. A fiú magas, fekete, vidám ifjú volt – egymillió dolláros mosollyal, és hétszámjegyű bankbetéttel. Az utolsó két részletet az Angyal csak később tudta meg. Ez se történt olyan nagy sokára, mert Nigel Perrynek nem voltak gátlásai. Különös nyíltsággal beszélt magáról, a munkájáról, kilátásairól és bálványairól. Akkor két bálványa volt – Moyna Stanford és Miles Hallin.

Alkalmasint Simon Templar is rövidesen a listára került, s azután a lista elejére tört – a férfiak oldalán. A női részen Moyna győzhetetlen maradt.

Az Angyal ismerte Hallin nevét, és érdekelte Nigel Perry meséje, mert ilyen történetekből keletkeztek az Angyal kalandjai.

A reggeli maradványai fölött, az obiter dictum árnyékában, Simon mesélt:

– Hallin sokkal idősebb mint Perry. Nigel bátyja volt körülbelül egyidős vele. Évekkel ezelőtt Hallin, és az idősebb Perry Ausztráliának egyik istentelen részén aranyat ástak. Sőt mi több, találtak is. És ugyanakkor felfedezték, hogy víztömlőik egyike kilyukadt, és csak egynek számára maradt elég víz, hogy visszatérhessen a civilizációhoz. Sorsot húztak, és – életében először – Hallin vesztett. Kezet ráztak, Perry elindult. Amikor már eltelt egy kis idő, Hallin rájött, hogy ha leül az aranyra, hogy szomjan haljon, hát előbb meg fog bolondulni. Inkább útközben haljon meg. Nem is gondolt arra, hogy fejbe lője magát, mert nem olyan fiú. Elindult hát az ellenkező irányban, mint ahogy Perry ment. Vízre talált, aztán megint vízre, s végre kijutott a sivatagból. De Perry sose ért ki. Ez példázza Hallin szerencséjét.

– Mi történt az arannyal?

– Hallin bejelentette igényét. Amikor visszatért Angliába, felkereste az ifjabb Perryt, és felajánlotta a részesedés felét. De az se ért sokat – csak talán néhány ezret. A bánya bedöglött, és bezárt. Mégis Hallin megtette a magáét. Ezért nem csoda, ha Nigel imádja.

Ahogy az Angyal ezt mondta, ráncokba szaladt a homloka. Hiú volt a saját hivatására, és nem tetszett neki valami Hallin körül, akit egy szenzációhajhász riporter egyszer így keresztelt el: Aki Nem Tud Meghalni.

– Féltékeny vagy? – ugratta Patricia, és az Angyal sötéten ránézett.

– Nem tudom – mondta.

De nagyon is jól tudta. Miles Hallin szóba került, és tönkretett egy gyönyörű reggelt.

– Dühít ez a dolog – szólt az Angyal, és Patricia ezt csak valami furcsa szőrszálhasogatásnak találta. – Senkinek sincs joga Hallin reputációjához.

– Nem hallottam róla semmit.

– Hallottál rólam valamit?

– Mindenfélét.

Az Angyal önfeledten vigyorgott.

– Igen, tudom. De hívott engem valaki – nagy kezdőbetűsen – olyan embernek, Aki Nem Tud Meghalni?

– Amikor odafigyeltem, nem.

– Ez nem figyelem dolga. Hallin már olyan, mint egy népszerű intézmény. Mindenki tud a legendás szerencséjéről. Nekem is van éppannyi szerencsém, és mindig nagyobb újság voltam, mint Hallin… valaha is lesz, de az én halhatatlanságomról még senki se szólt egy szót se.

– Rólad más dolgokat mondtak.

Az Angyal sóhajtott. Még mindig nem tetszett neki az egész.

– Tudom – mondta. – De előérzetem van, édes öregem. Hadd szögezzem le itt most rögtön, hogy nincs semmi bajom Hallinnal. Sose hallottam egy szót se ellene, egy csöpp kis gyanúm sincs, még csak egy darabka adatom sincs, amire a piciny gyanút alapozhatnám. De mondok egy igen egyszerű viccet. Miért henceg valaki, hogy nem tud meghalni?

– Nem hencegett.

– Jó, jó… nem tudom… De ráhúzták a nevet, és azóta nem hagyja, hogy elfeledjék. Befektette, és kihasználta az utolsó centig. ”Mert aki meg akarja tartani az ő életét, elveszti azt; aki pedig elveszti az ő életét, megtalálja azt.”[3]

Patricia különösen nézett rá. Ha nem ismerte volna olyan jól, akkor türelmetlen lett volna, de jól ismerte. Nagyon is jól.

– Halljuk, mit akarsz. Nem értem az összes kis találmányaidat.

– Én pedig nem tudok rá felelni – felelt az Angyal.

Hátradőlt a székében. Hatalmasat szívott a cigarettából, és füstfelhőn keresztül nézett a mennyezetre.

– Az előérzetet nem lehet szavakkal megmagyarázni. A szavak kegyetlenül logikusak, és az előérzet a logika ellentéte. Azonkívül talány is, amire nincs megfejtés. Mert ha már van rá, az nem felelet a kérdésre, nem felelet az előérzetre, de egy történet végét jelenti. Nem tudom, vajon ez érthető-e, de…

– Nem érthető – mondta Patricia kegyetlenül.

Az Angyal úgy fújt három füstkarikát, mintha dühös lenne rájuk.

– Az én tragédiám, szívecském – felelt szerényen – az, hogy teljesen és érthetetlenül épeszű vagyok. Ez a világ pedig nem az. A világ összes marhasága egykor szinte halálra izgatott engem. De most öreg koromra, már immunis vagyok. A fele cikk abban az újságban, amit hála istennek elejétől végéig nem olvastam, valószínű kihágás az épelméjűség ellen. Egy olyan rongy például, mint a Daily Record, kilencvennyolc százalékban az épeszűség arcul csapását hirdeti. És ez már nem izgat. Esküszöm, Pat, végig tudnék olvasni egy Daily Recordot most itt rögtön, anélkül, hogy kettőnél többet nyögnék. Ha azt olvasom, hogy valami ismeretlen minneapolisi tudós szerint az ember háromszáz évig élhet, ha csak zöld banánon és vazelinen él, akkor ez csupán untat. A dolog egyszerű kihágás az emberi ész ellen. De ha arról hallok, hogy valaki nem tud meghalni, hát akkor dühös leszek. Ez már nem kihágás. Ezt dühödten és jobban meg kell nézni. Olyan, mint valami fekete csík, sok színes között. Sőt több. Olyan, mintha egy állatkertben az egyik rács mögött embert látnánk. Mert olyan ember, aki nem tud meghalni, nem csupán veszélyeztetése minden logikus emberi gondolatnak, hanem nagyobb vétek. Bűn az emberi lét ellen.

– Éa hova vezet ez a megérzés? – kérdezte Patricia.

Simon vállat vont.

– Csak tudnám.

Aztán hirtelen kiegyenesedett.

– Tudod – mondta gyors, érthetetlen haraggal – hogy kedvem szottyant kipróbálni ezt a mondást! A pasas dühít. Hát nem ő maga hívja ki a sorsot? Hát nem arra vár, hogy valaki felvegye a kesztyűt és csináljon vele valamit?

A lány megdöbbenve nézte.

– Meg akarod ölni? – kérdezte értelmetlenül.

– Nem – felelt az Angyal – azt akarom, hogy éljen.

Hosszú ideig csöndben bámult rá Patricia. Aztán megrázta a fejét és félig nevetve, félig zavartan fölállt.

– Túl sokat olvastál G. K. Chestertontól – mondta. – Ma már úgyse tehetsz semmit Hallinnak. Már elég késő van.

Az Angyal lassan mosolygott és ő is felállt.

– Színigazat beszélsz, drágám… Megyek a kocsiért.

Ment, de nem feledte el Miles Hallint. Sem az előérzetét az emberről, aki nem tud meghalni. Mert az Angyal előérzeteit rajta kívül senki sem értette. Hirtelen megérezte, hogy Miles Hallinban furcsa históriára talált – akkor még nem is tudta, mennyire nagyon furcsára.

II.

Miles Hallin, amint az Angyal igen jól kifejezte, valóban olyan volt, mint egy népszerű intézmény. Nem nagyon gazdag, de azért költséges szórakozásait minden megterhelés nélkül kibírta. Ezeknek a szórakozásoknak köszönhette az Angyal által oly különösnek tartott jelzőjét.

Miles Hallint annyira ismerték, hogy az újságok nem is magyarázgatták, kicsoda. Kisebb neveket sokszor nagy szósszal körítettek. Mint például: a „híres golfjátékos”, vagy a „jólismert regényíró”, esetleg egyszerűbben a „színművész”. De Miles Hallin nem volt más – csak Miles Hallin.

Simon Templar, noha kevés újságot olvasott, mégis sok alkalma volt rá, hogy jól ismerje Miles Hallin arcát, pedig soha személyesen nem találkozott vele. A négyszögletes áll, harcias arcél, fehér fogsor, és villogó mosoly több képen jelent meg, mint amennyire az Angyal emlékezni tudott. Mr. Miles Hallin Furillac kocsijának roncsa mellett; Mr. Miles Hallint egy uszályhajó kimenti, miután Red Lady nevű motorcsónakja felborult a Solent-áramlatban; Mr. Miles Hallin csodálatos menekülése a Királyi Repülőversenyen lezuhant Dragon nevű gépéből; Mr. Miles Hallin támadó bölényt filmez Tanganyikában – Simon Templar minderről tudott. Miles Hallin mindazt megcsinálta, amit egy igazi sportember széles skálája felkínálhat, és minden esetben úgy látszott, hogy egyetlen vágya valami különleges fajtájú öngyilkosság kiválasztása, de mindig azon a bizonyos hajszálon múlt a megmenekülése a halál torkából, amelynek a nevét köszönhette. Senki sem mondhatta, hogy Miles Hallin nem igyekszik.

Miles Hallin túlélte, hogy megtépte egy tigris, és konyhakéssel ölt meg egy feldühödött gorillát. Bikaviadalon tűnt ki a spanyol király előtt. Miles Hallin tankokkal indult krokodilokkal csatázni, hogy egy hollywoodi operatőr igényét kielégítse. Miles Hallin a legfantasztikusabban kiagyalt veszélyes dolgokat vitte véghez. Miles Hallin ugyan nem tudott drótkötélen járni, de úgy gondolták, hogyha megpróbálná, akkor a Vezúv krátere fölött feszítene ki egyet, és úgy menne végig rajta, mintha bemelegítő gyakorlatnak szánná reggeli előtt.

Miles Hallin egész héten át az Angyalt bosszantotta.

Simon Templar – mint többször kifejtette, és pedig úgy, hogy egész hallgatósága bolondnak tartotta – minden, a rendestől csak kissé is eltérő dolgot gondos vizsgálat alá vett. A legkisebb érintésre, amit más meg sem érzett volna, már egy yardot ugrott. És amikor erről beszélt, noha szörnyen nagyzolónak látszott, csak az igazat mondta. Ez az adomány, és semmi más vezette őt legvadabb kalandjai karjaiba – ez a tévedhetetlen adomány, hogy pontos vonalat tudott húzni a különös és a „nem jó” dolgok között. És Miles Hallin esete, anélkül, hogy meg tudta volna magyarázni, határozottan „nem jó” volt.

Mégis úgy történt, hogy az Angyal kalandja még furcsább véletlennel kezdődött, mint amely őt Miles néhai barátja testvérének bemutatta. Enélkül a véletlen nélkül az Angyal mind máig értelmetlenül bámulná Miles Hallin nevét az újságokban. Az Angyal mégsem érezte ezt csupán véletlennek. Már megszokta, hogy életét a véletlenek tegyék változatossá, ahogy más ember elfogadja azt, hogy minden reggel a kávéja mellett találja az újságját is, mert elfogadja azt, hogy olyan szervezet működésével áll szemben, amiről mit sem tud, de annak természetes létezését soha eszébe nem jutott kétségbe vonni. Ezeket a dolgokat így rendelték el.

Egy hétvégen váratlan vendég érkezett a társaságba, ahol az Angyal is jelen volt.

Teddy Everesttel Kuala Lumpurban és egy évvel később Korfu szigetén találkozott. Teddy Everest váratlan vendég volt, de csak az Angyal számára.

– Ma van az én szerencsés napom – mormogta Simon vidáman. – Az egész világon kerestelek. Tartozol tíz centtel. Ha emlékszel még, akkor este Kuala Lumpurban az éjjeli muriból én cipeltelek haza, és én fizettem a riksát. Nem volt egy fityinged se. Ezt tudom, mert az összes zsebed kikutattam. Tíz cent és öt százalék kamatos kamat hat év alatt, az annyi, mint…

– Néhány fillérrel kevesebb, mint amennyit tőlem Korfun kölcsönkértél – folytatta Everest komolyan. – Hogy a fenébe vagy?

– A glóriám – válaszolt az Angyal – egész jól látható, ha erős fényt gyújtanak mögöttem… A pokolba is! – És az Angyal vigyorgott, míg hosszan szorongatta a másik kezét. – Ez nagy nap, Teddy. Gyere, rúgjunk be.

A társaság irama ettől kezdve több kilométerrel gyorsult.

Teddy Everest bányamérnök volt, és az Angyal is tudott beszélni, úgyhogy a zaj nem halkult egy percre sem. És kedden, amikor Teddynek dolga akadt Londonban – persze az Angyal kocsiján ment.

Basingstoke-ban ebédeltek, de még előtte történt az az eset, ami egészen más kerékvágásba terelte az eseményeket, Teddy Everest beszámolóit, és az Angyal sikerét – sok más emberével együtt.

Patricia és Simon a díványon ültek a hotelben, és Teddy Everest a bárban felügyelt a rendelt koktélok készítésére – mert ebben a szakmában szakértő-számba ment. Itt találkozott az illetővel.

– Különös, hogyan merülnek fel némely alakok – jegyezte meg, mikor visszatért hozzájuk. – Egészen furcsa emberrel találkoztam az előbb.

És később az asztalnál elmondta a mesét:

– Nem akarlak legutóbbi munkámmal untatni. De vannak benne érdekes részletek. Tavaly egy dél-afrikai bányával vacakoltam, amelyik kezdett kiapadni, és engem azért küldtek le, hogy ha lehet, verjek belé valami életet. Erről a bányáról már az előtte való évben hallottam, hát mindent tudtam felőle. Untatott a dolog. Mindenki tudta odalent, hegy a bánya bedöglött, és úgy látszott, hogy csak az időmet vesztegetem. De hát jól megfizettek, és azért nem hagyattam ott az egészet. Előtte való időben jól leégtem, hogy az igazat megvalljam, és örültem, hogy van valami munkám, mégha unalmas is. A marseillesi vonaton találkoztam ezzel a fickóval – ő nyaralni ment az Antillákra, a fene egye meg! Elkezdtünk beszélgetni, és kisült, hogy ért valamit a dologhoz. Megkérdeztem, van-e részvénye az én bedöglött bányámból, és megmondtam, hogy sürgősen adja el, az ószeres talán ad még érte valamit. Nem volt részvénye, ami elrontja a mese csattanóját.

– Mert a bánya nem merült ki – mormogta Simon, és Everest bólintott.

– Nem. A régi tárnák tényleg kimerültek, de én egy új ér után mentem, és ma már égig érnek a részvények árai. Most adtam meg Hallinnak a tippet a bárban, úgy érzem, megérdemelte.

Az Angyal csöndesen ült. Patricia Holm tette fel a kérdést:

– Hallint mondott?

– Igen. – Everest zsebkésével a pipáját kapargatta. – Miles Hallin, az a szerencsefi.

Patricia az Angyalra nézett, de a várt kitörés elmaradt.

– Nahát! – mondta az Angyal szelíden.

Éppen a kávéhoz értek, amikor Hallin keresztülment a hallon. Simon rögtön megismerte – mielőtt Everestnek intett volna.

– A világ egyik szerencsés embere – mondta Everest, amikor Hallin autójának dörgése kint elhangzott.

– Úgy hallom én is – felelt az Angyal.

És Patricia, múltkori beszélgetésükre emlékezve, újra ránézett. Jellemző volt az Angyalra, hogyha egy ötlet már bejutott a lelkébe, az onnan többe nem távozott: minden talány addig gyötörte, amíg meg nem oldotta. Bármi, ha oly helytelen volt is, mint Miles Hallin, éppúgy izgatta, mint a hamis zongorabillentyű a zenei embert: meg kellett néznie, bele kellett piszkálni, szétnézni a szerkezetében, és összhangba hozni a többi dolgokkal, s addig nem érzett nyugalmat, míg ez meg nem történt.

De aznap egy szót sem szólt többet Miles Hallinról.

Még mindig nem tudott semmit. Később már…

Ezek a történet kezdetének puszta tényei.

Úgy mondtuk el, ahogy az Angyal mondaná, egész egyszerűen. A későbbi események ismeretében már sokkal összefüggőbben és érthetőbben tudta volna előadni, de ő nem így szokta.

– És amíg élek – mondta volna – meg leszek győződve arról, hogy semminek sincs vége, sem kezdete az én életemben. Sőt, máséban sem. Ha a legegyszerűbb dolgot a forrásáig vezetjük vissza, azt látjuk, hogy igen furcsa a kezdetük. Az egész fantasztikus véletlenek játéka. Elhatározod például, hogy taxizás helyett hazasétálsz, és tíz év múlva egy ember öngyilkosságot követ el. Ha akkor taxival mégy, ugyanaz az ember talán milliomos tíz év múlva. Az apád egyik hotel helyett a másikban szállt meg, és ötven éves korodban miniszterelnök leszel. Ha a másikban maradt volna, talán börtönbe kerülnél… Itt van ez a történet is. Ha ma nem ebédeltünk volna Basingstokeban, vagy ha nem lettünk volna ott a társaságban, vagy ha egyszer nem felejtek el zsebkendőt vinni magammal, vagy ha nem mentem volna soha Kuala Lumpurba… Hagyjuk ki ugyanezeket a többinek életéből is. Nos, én már lemondtam róla, hogy kiszámítsam: a ködös és távoli múltban mikor határoztatott el két ember halála ennek a történetnek a kedvéért.

Simon Templar pontosan így mondta volna el a történetet. És aztán elmondaná, hogy a kővetkező szombaton hogyan akadt meg a szeme az „Evening Record” egyik cikkén; hogyan tudta meg abból, hogy Miles Hallin kocsija kigyulladt egy összeütközés után, de ő maga megmenekült, viszont a bent ülő Teddy Everest halálra égett az egész tömeg előtt.

III.

– Tudod – mondta Nigel Perry egyszerűen – Moyna szülei roppantul szegények.

– Aha – felelt az Angyal.

– És Miles olyan roppantul rendes ember.

– Aha – felelt az Angyal.

– És ez roppantul nehézzé teszi a dolgot.

– Aha – felelt az Angyal.

Hosszan kinyújtóztak a karosszékekben, és fejüket vastag cigarettafüst burkolta. Nigel Perry háló-nappali-ebédlő szobájában voltak. És Perry, tíznapos spanyol utazásától bronzbarnán, a problémáit adta elő.

– Még nem találkoztál Moynával, ugye? – kérdezte az Angyal.

– A fene egye meg, még csak pár órája vagyok itthon! De nemsokára itt lesz, valami nagynénivel ment ebédelni, és igyekszik olyan gyorsan meglógni, ahogy csak tud.

– Milyenek az esélyeid?

Perry barna ujjai végigszaladtak a hajában.

– Vigyen el az ördög, ha tudom, Templar – mondta kétségbeesetten. – Erről a dologról nem beszéltem vele. Rengeteget kellett gondolkoznom róla. Hacsak valami pénzem volna…

– Azt hiszed, olyan lány, mint Moyna, törődik evvel?

– Óh, tudom! Különben rendben van, de minden okos lánynak is kell vele törődnie előbb-utóbb. Minden joga megvan hozzá. És ha van olyan édes, hogy nem törődik vele – hát erre rendes fiú nem építhet… Tudod, itt volt olyan jó Miles is. Az a pénz, amit nekem fizetett, testvérem részesedése a bányából – mindent megtett, hogy megfialjon. „Hacsak pénzkérdés az egész” – mondta –, „azt szeretném, hogy egyenlő esélyeink legyenek.”

– Csakugyan? – kérdezte az Angyal.

Perry bólintott.

– Azt hiszem, úgy küzdött, mint egy trójai hős. Minden barátját vérig piszkálta, hogy valamilyen befektetéssel kétszáz százalékot nyerjek. És talált is egy dolgot – ami úgy gondoltuk, remek lesz. Elég furcsa, megint aranybánya képében – csak ez egyszer Dél-Afrikában…

– Ez aztán a jómadár! – mondta az Angyal.

– Nem értelek.

– Pokoli – felelt az Angyal. – Mikor volt ez… a múlt héten?

A fiatalember meglepődve nézett rá.

– Nem éppen. Talán egy éve… De az osztalék nem ugrott olyan nagyot, mint hittük. Lassan mentek a fagypontig, mégis megtartottam a részvényeket. Miles biztos volt, hogy az értesülése nem lehet rossz. És most rájött, hogy tényleg rossz… levelet kaptam tőle…

– És felajánlotta, hogy megveszi a részvényeket, és kiegyenlíti a veszteségedet.

Perry rábámult.

– Honnan tudod?

– Mindent tudok – felelt az Angyal szerényen.

Hirtelen felugrott. Arcának felhevült kifejezéséből Perry arra gondolt, talán a sör…

Perry lassan fölkelt, és az Angyal keze a vállára esett.

– Moyna idejön este, ugye?

– Mondtam…

– Te pedig meg fogod kérni a kezét, fiam.

– Mi a manót?!

– Megkéred a kezét – szólt lassan az Angyal. – Ha még sose próbáltad, most rövid bemutatót adok. Kis kezét a kezedbe fogod, és kerülgeted a kását: Moyna, megcsináljuk? – Mit? – kérdi ő. Hát a dolgot. – Milyen dolgot? – kérdi ő. Szóval elintézzük – feleled te. Moyna – mondod – és kebledre szorítod, ami egy fokkal északra van az övedtől – szeeeeretlek! …úgy, hát ez két guinea lesz. Csekken is feladhatod – ahogy a színésznő szokta mondani. Tökéletes dáma volt úgyis… Viszlát.

És az Angyal felkapta a kalapját. Félúton az ajtónál volt, mikor Perry elkapta.

– Mi a bajod, Simon?

– Nos, hát csak nem akarod, hogy itt legyek?

– Még nem kell elmenned.

– De mennyire!

– Miért?

– Megkeresem Milest.

– De még sose láttad!

– Igaz. De most fogom.

Perry az ajtóba állt.

– Idefigyelj – mondta. – Így nem mehetsz el. Egy csomó dolgot tudni szeretnék először… Ha nem ismernélek, azt mondanám, hogy egy kicsit meghülyültél.

Az Angyal gyöngéden nézett Perryre, és az egész idő alatt mosolygott, de aztán észrevette Perry, hogy valami különös fénylik az Angyal szemében, mint valami felvillanó acélpenge.

– Hát akkor mit szólnál – mondta az Angyal szelíden –, ha azt mondanám, hogy megyek megölni Miles Hallint?

Perry egy lépésnyivel hátratántorodott.

– Megőrültél! – suttogta.

– Persze – felelt az Angyal. – De nem annyira, mint Miles Hallin, mikor a múltkor meggyilkolta a barátomat.

– Miles megölte a barátodat? Az Istenért, mi történt veled?

Az Angyal vállat vont, és visszament a szobába. Az asztal szélére ült, de oly nyugtalanul, hogy senki se gondolta volna: sokáig akar ott maradni.

– Figyelj és mondok egy rejtvényt – mondta. – Mostanában tele vagyok találós kérdésekkel… Volt egyszer egy ember, aki nem tudott meghalni. Első számú rejtvény.

– Az Isten szerelmére, csak komolyan beszélnél.

– Akkor nem hinnél nekem.

– Ha Milest illeti, nem.

– Ez az! Pedig róla van szó. Máris túl közel vagyunk hozzá. Gyerünk!

– Olyan dolgokat mondtál, hogy…

– Persze, hogy mondtam – egyezett bele az Angyal unottan. – És még többet is fogok. Gyere ki a sodrodból, Nigel, ha akarsz, de előbb ígérj meg két dolgot. Először, hogy nem adod el a részvényeket, és másodszor, hogy megkéred Moyna kezét. Igent fog mondani – ezt garantálom. Sok csók és üdvözlet, maradtam teljes tisztelettel…

A fiatalember álla megkeményedett.

– Azt hiszem, megőrültél – mondta. – De ezt a dolgot még tisztázzuk. Mi bajod van Milessel?

Az Angyal olyan türelmeset sóhajtott, amilyet csak bírt. Valóban türelmes akart lenni, de tudta, hogy semmi reménye sincs Perry meggyőzésére. És az Angyal előtt minden olyan világos volt. Nem lepődött meg a történet újabb fejleményein, mert minden úgy történt, ahogyan várta, és ahogyan ezek a dolgok történni szoktak. Már régóta túl volt az egészen, mindent tudott – annyira túl, hogy kezdett a véletlenben is kételkedni. Sóhajtott.

– Nincs semmi mondanivalóm róla.

– Azt mondtad, hogy…

– Feledd el, édes öregem. Megteszed, amit tőled kértem?

– Ez az én dolgom. Miért akarsz nekem parancsolgatni?

– És ami a részvényeket illeti – folytatta az Angyal hidegen – meg fogod…

– Utoljára kérdezem – vágott bele Perry komoran – fogsz értelmesen beszélni?

Simon ránézett a cigarettája és egy égő gyufa lángja fölött, s a füstfelhőben vállat vont.

– Jó! De ne feledd, hogy csak időpazarlás lesz. Nem fogsz hinni nekem. Az a fajta vagy, amelyik nem hinne. Ezért tisztellek, de ugyanakkor bolond vagy.

– Gyerünk tovább.

– Emlékszel arra a fickóra, aki tegnap Brooklandben meghalt Miles Hallin kocsijában?

– Olvastam róla.

– A barátom volt. Egy évvel ezelőtt beszélt Miles Hallinnak a bedöglött bányádról. A részvényekről is, s ezeket te megvetted. Egy hete még egyszer találkozott Hallinnal, és megmondta neki, hogy mégsem döglöttek. Most Hallin meg akarja szerezni a részvényeket. Megölte szegény Teddyt, mert tudott a dologról, és Teddy szeretett a dolgairól beszélni. Ha Hallin tudta volna, hogy az az ember, aki Teddy-vel beszélgetett, ismer téged – ma már engem temetnének. Miles olyan átkozottul rendes fiú. „Hacsak pénzkérdés az egész – mondta –, szeretném, ha egyenlő esélyeink lennének.”

– Istenemre, Templar…

– Csönd! – Ebből következtetve a másik aranybányára…

Perry lángoló arccal lépett előre.

– Hazugság!

– Az hát. Efelől előbb megegyeztünk, ha emlékszel… Hol is tartottam? Na igen. Ebből következtetve…

– Szeretném, ha Miles is hallaná ezt – sziszegte Perry.

– Én is – mormogta az Angyal. – Mondtam, hogy megyek és megkeresem. Ha előbb találkozol vele, mint én, mondj el neki mindent. Add meg a címemet. – Az Angyal ásított. – No, mehetek, szívem?

Fölállt, kezét zsebrevágta, és a cigaretta égnek meredt a szájában. Perry félreállt.

– Örülök, ha mégy – felelt Perry. – És ha még egyszer visszajössz, ki foglak dobni.

Simon bólintott.

– Erre emlékezni fogok, ha úgy érzem, hogy tréningre van szükségem – felelte. Aztán mosolygott. Egy pillanatra megragadta a fiú karját.

– Ne feledd el Moynát – szólt.

Aztán lement a lépcsőn, és Perry az ajtóból csöndesen figyelte.

Az Angyal igen lassan ment lefelé. Nagyon sajnálta az egészet, bár tudta, hogy kikerülhetetlen. Tudta, hogy ő okozta az egész bajt. De ezen már nem lehetett segíteni… Majd a végén…

Az utolsó fordulóban volt, amikor egy ember majdnem beleütközött, míg a hallból felrohant.

– Bocsánat – mondta gyorsan.

– Semmi az egész – felelt az Angyal udvariasan.

Aztán felismerte, és elkapta az ingujját.

– Hogy áll a halál a tőzsdén? – mormolta az Angyal.

Miles Hallin tágra nyílt szemmel fordult meg, és aztán hirtelen visszaemlékezett, hol látta az Angyalt. Egy pillanatra felismerés villogott a szemeiben; aztán arca a méltatlankodás álarcává meredt.

– Mi az ördögöt akar? – kérdezte.

Simon sóhajtott. Úgy látszik, mostanában rengeteg sokat kell sóhajtania.

– Már kezdem unni a felelgetést. Miért nem kérdezi meg Nigeltől? Talán ő jobban tud felelni.

Megfordult és továbbment. Amikor kinyitotta a kaput, hallotta, hogy Hallin kevésbé robogó módon megy tovább, és futó mosollyal nézett vissza.

Már későre járt, az utca sötét és elhagyott volt. De a ház előtt hatalmas kétüléses versenykocsi állt, amelyik csak Milesé lehetett.

Az Angyal néhány pillanatig nézte, és az állát vakarta, majd a vidámság ördöge kezdett táncolni a szeme sarkában.

Lement a lépcsőn.

A szerszámosládát egy pillanat alatt megtalálta. Aztán szerető gondossággal kiszedte az első kerék acélgolyóit a csapágyból.

Két perccel később visszatette a szerszámot a helyére, zsebrevágta a golyókat, és a csillagoknak fütyörészve hazafelé sétált.

IV.

Az Angyal épen fürdött, amikor Teal főfelügyelő másnap reggel meglátogatta az Upper Berkeley Mewsen; de néhány perc múlva olyan pizsamában és házikabátban jelent meg, amely mellett a szivárvány csak másodkézen vett kiárusítási darabnak tűnt.

Mr. Teal csodálattal szemlélgette.

– Hol vette kölcsön ezt a… felszerelést? – kérdezte.

Simon cigarettát húzott elő.

– Azért jött, hogy beszélgessünk, vagy üzleti ügyben jár? Rettentő érzésem van, hogy üzlet lesz.

– Az – felelt Mr. Teal.

– Sajnálom – mondta az Angyal – tizenkettőtől tizenegyig fogadok.

Teal szájának délkeleti oldalára emelte át a rágógumit.

– Mi a baja Hallinnal? – kérdezte.

– Hallin? Ki az? Egy null a maga javára.

– Miles Hallin kocsija tegnap éjjel felborult – mondta Teal könnyedén.

Az Angyal szemöldöke felemelkedett.

– Valóban? Részeg volt, vagy kölcsönadott egy fontot a kerületi orvosnak?

– Kocsijának az első kereke levált, mikor a Park Lanen haladt lefelé – mondta Teal türelmesen. – Gyorsan hajtott, és belerohant egy taxiba. Meg is halhatott volna.

– Nem halt meg? – kérdezte az Angyal.

– Nem. Na és?

– Kár.

– Kár, hogy nem halt meg?

– Igen. Talán szeretett volna. Már régóta próbálkozott ilyesmivel, nem?… Talán nem tehetett róla. Sok a baj ezekkel az olcsó autókkal. Darabokra esnek, ha az ember tüsszent bennük. Persze, lehet, hogy megfázott. Gondolja, hogy megfázott? – kérdezte az Angyal komolyan.

A detektív becsukta szemét.

– Amikor Hallin megvizsgálta az autót – magyarázta Teal – úgy találta, hogy kivették az acélgolyókat, amiknek a kereket kell tartaniuk.

Az Angyal végigsimította haját.

– Valóban, kedves öreg karfiol – mondta lassan és fájdalmasan – csak ezért jött? Már egész szokásává kezd válni, hogy ha valami történik Londonban, akkor hozzám jön, és elpanaszolja keserveit. Tudja, már kezdem azt hinni, hogy engem valami gazembernek képzel. Teal, ilyen eszébe se jusson!

– Mindent tudok a múlt éjjelről – felelt Teal, anélkül, hogy hangja vesztett volna valamit az unalmasságából. – Már voltam Perrynél.

– És mit mondott Perry?

– Hogy maga meg akarja ölni Hallint.

– Ugyan, ugyan! – akarom mondani, ejnye, ejnye – felelt az Angyal. – Talán egy kicsit részeg volt…

Teal szeme hirtelen ijesztő gyorsasággal kinyílt.

– Idefigyeljen, Templar – mondta. – Ideje, hogy komolyan beszéljünk.

– No mi az?

– Mi régóta hadilábon állunk – mondta Teal harciasan. – Azóta sok dolog történt. Nem irigylem a sikereit. A maga módján segített is engem, és ugyanakkor sok zavart is okozott. Megkegyelmeztek magának, és azóta nem akarjuk nagyon piszkálni, de maga se ugráljon nagyon. Az a tenterdeni dolog például – az se volt egészen rendes.

– Nem – ismerte be az Angyal nagylelkűen. – De attól tartok, a perverz humorérzékemet remekül kielégítette.

Mr. Teal nehézkesen fölkelt.

– Úgy értsem ezt, hogy folytatja a játszmát?

– Ühüm – felelt az Angyal. – Legalábbis jelenleg. Tudja, mérges vagyok Miles Hallinra. A múltkor megölte a barátomat.

– Mit csinált?

– Brooklandban. Mióta annyira izgul az autóbalesetek körül, miért nem néz egy kicsit körül ebben az irányban? Nem hinném, hogy maradt annyi Teddy Everestből, hogy valami kutatást hathatósan alátámasszon, de ha lehetne, biztosan megtudná, hogy elkábítva került a kocsiba. Talán rájönne, ha nagyon ügyesen kutatna, vagy ha olyan ügyes távolbalátó lenne, mint én, hogy a méreg akkor kezdett hatni, amikor kellett. Teddy szépen elaludt. Az már könnyű dolog volt olyan gyakorlott vezető számára, mint Hallin, hogy felboruljon a kocsival, anélkül, hogy ő maga megsérülne. És a tűz is kitörhetett…

Teal különösen nézett rá.

– Ez igaz? – kérdezte.

– Nem – felelt az Angyal. – Csak azért mondom, hogy szórakoztassam. Jó reggelt.

Aznap dühös volt Tealra. Jó csomó dologra dühös volt, az egész történetre általában, és Miles Hallinra különösen. Miután Teal elment, az Angyal leült, és szükségtelen vadsággal szívott el három cigarettát egymásután.

Patricia Holm akkor lépett be, mikor a harmadik cigarettát hajította ki az ablakon. Rögtön látta, hogy baj van.

– Mi történt? – kérdezte.

Simon úgy tördelt apró darabokra egy gyufát, mintha az személyes ellensége lett volna.

– Teal, Nigel, Miles Hallin – mondta gyorsan. – Azonkívül egy találós kérdés a halálról.

Sokáig tartott, míg végre értelmes választ kapott tőle. Az előző éjszakai dolgokról már hallott, de Templar úgy mondta el, hogy meghökkentette a lányt, és jónak látta a kérdéseket későbbre hagyni. Most éppoly szenvtelen hangon mondta el Teal látogatását; és a lánynak várnia kellett ebéd utánig – amikor már előttük állt a feketekávé, és az Angyal gyöngéden öblögette hatalmas poharát egy kis Napóleon brandyvel – hogy részletesebben fejtse ki a bajait.

– Amikor először beszéltem Miles Hallinról – emlékszel? – akkor azt hitted, bolondulok. Nem akarok beszélni a „nem megmondtam előre” – modorban, de most már te is tudod, amit tudsz. Talán azt mondod, amit bárki más is mondana, hogy az egész fantasztikum. Ez nem igaz. Sokkal messzebb megyek vissza, mint a részvényüzlet, még Teddy is túl közel van. Nigel bátyjáig megyek, és a sivatagi halandzsához. Ez is csak megerősíti eredeti feltevésemet.

– Erről nem szóltál semmit – mondta Patricia.

– Nem akartam, hogy bolondnak nevezzenek. Tudtam; ahogy a dolgok akkor álltak, kevesebb esélyem lett volna egy épeszű embert meggyőzni az igazamról, mint a Matterhornt megmászni hátrakötött kézzel és egy-egy elefánttal a zsebemben. De neked most már rá kell jönnöd a talányra. Mi a legfurcsább azon az emberen, aki nem tud meghalni?

Patricia türelmesen mosolygott rá.

– Nem tudom, mit mondjak – válaszolta az igazságnak megfelelőn.

– Dehát – felelt az Angyal türelmetlenül – mi más lenne, minthogy meg tud halni! Nem látod, hogy bármennyi viccet csinálnak a halálról, ilyet még senki sem mondott? Vannak dolgok, amik különösek és viccesek, és vannak, amik különösek, de nem viccesek; egy szárnyas disznó az előbbi fajtához tartozik, de egy örökéletű ember az utóbbihoz. No, mi vezetheti azt az embert, hogy olyan rettentő komolysággal folytassa ezt a második fajta viccet?

A lány vállat vont.

– Ez nekem magas, Simon.

– A felelet az, hogy tudja, nincs igaza. Mert egyszer szembenézett a halállal, lassú és könyörtelen halállal – nem hirtelennel. És rájött, hogy borzalmasan fél tőle.

– Akkor az a történet Nigel testvéréről…

– Talán sose fogjuk megtudni az igazat. De biztos vagyok benne, hogy a nekünk elmondott történet nem igaz. Biztos vagyok benne, akkor jött rá Miles Hallin, hogy nem tud meghalni, nem bírja elviselni, hogy meghal egyszer. És társa feláldozásával megmentette az életét.

– De azóta olyan sokszor tette kockára az életét…

– Szeretném tudni, mi belőlük a meztelen igazság – mennyi van bennük az ő közreműködéséből, és mennyit adott hozzá… Mert én azt hiszem, Miles Hallin iszonyúan fél. Egyszer meghajolt a félelem súlya alatt; aztán a félelem lett ura az életének, ami mindig bekövetkezik, ha elhatalmasodni engedjük. És rájött, hogy még mástól is fél – attól, hogy rájönnek a titkára. Félt a saját hírétől. Hencegnie kellett vele, csodát csodára halmozni – csak azért, hogy egyetlen csoda lehetőnek lássék. Kockára kellett tennie az életét, hogy megmentse.

– De miért kellett Teddyt megölnie?

Az Angyal másik cigaretta után nyúlt. Távolba néző szeme mást látott.

– Egyik félelem szüli a másikat. Az ember lelkében minden összefügg. Ha kártyában csalsz, esetleg a könyvelésben is csalni fogsz. Ha egyik láncszem kisiklik, az egész szerkezet megváltozik. Hallin az életért csalt, csak természetes, hogy a szerelemben is csaljon. Mert Moyna Nigelt szerette, Hallin elvette tőle egyetlen esélyét is, a pénzét. Teddy leleplezhette volna, hát megölte Teddyt. A félelem vezette, és fogja vezetni: mert ez az ember legkegyetlenebb ura. Látta, hogy Teddyvel voltam Basingstoke-ban, és látott múlt éjjel Nigelnél, ezért most rám fog pályázni. Ha azt hiszi, hogy Nigel hisz nekem, meg fogja ölni őt is – ezért kellett úgy elmondanom, amit tudok, hogy Nigel ne higgye el. Azért Hallin még így is gondolkozik…

– De ha Nigel odaadta volna neki a részvényeket minden gyanakvás nélkül, és azok felszöktek volna, ahogy Teddy mondta…

– Mit számított volna az?

– Nigel tudta volna.

– Mit tudott volna? Hallin azt felelné, hogy a lehető legjobb áron réges-rég eladta, és Nigel sose gondolná, hogy hazudott… De – emlékszel, mikor azt mondtam, hogy szeretném, ha Hallin élne?

– Igen.

– Ez volt a próba. Szerettem volna látni, mi történik, ha nem ő rendez. Szerettem volna látni, mikor közönséges ember – akinek a halál nem terror, de nem is vicc. És most tudom.

Patricia kezére támasztott állal figyelte. Nem úgy, mint mikor először beszélt Miles Hallinról, hanem komolyan, és mosolygott.

– Sose foglak egészen kiismerni – mondta, és az Angyal vigyorgott.

– Pillanatnyilag – felelt – a brandymet élvezem.

Aznap délután és este nem gondolt Miles Hallinra; mert Simon Templar úgy vette az életet, ahogy jött, ha tudta, milyen irányból fog jönni.

Türelmetlensége elpárolgott. Úgy látszott, mintha az a beszélgetés megtisztította volna a levegőt. Tudta, hogy veszély közeleg, de ez nem volt szokatlan. Most már minden veszéllyel boldogan szembenézett volna, mert lelke megtisztult a kérdésektől, amelyek számára a gyehenna kínját jelentették. Meg az sem hangolta le, hogy Miles Hallin nem halt meg. Nem remélte, hogy a kerék meglazítása gyors és végzetes kifejletet fog jelenteni, mert tudta, minő kevés az esély arra, hogy a kerék akkor mondjon búcsút a kocsinak, amikor Hallin a legnagyobb sebességre kapcsol; azt a dolgot tisztára csínyből és ötletszerűen csinálta, inkább csak azért, hogy lássa, hova fog vezetni a kaland. Erre pedig jó volt.

Teal és rettentő figyelmeztetése, hogy mi fog történni, ha megint magára vonja a törvény figyelmét – csak részletkérdés marad. És mulatságosabbá tette a játékot…

Így az Angyal a brandy fölött éppoly illogikus és valódi megelégedésbe süllyedt, amily türelmetlen előbb volt, és boldognak érezte magát.

Még aznap este majdnem meghalt.

Patriciával a Mayfairen táncolt, és úgy gondolta, hogy ma szebb, mint valaha. Kart karba öltve sétáltak haza a hűvös lámpafényes utcákon, és beszélgettek, olyan dolgokról, amikhez senkinek semmi köze. És vagy épp az Angyal mondott valamit, vagy Patricia, mikor a Berkeley Squaret keresztezték, de egyikük sem fejezte be a mondatot.

Valami ösztön arra késztette az Angyalt, hogy hátraforduljon, és látta, hogy a mögöttük haladó autó lámpája hirtelen meginog. Elég gyakori dolog, de lehet, hogy mégse feledte el Miles Hallint oly teljesen.

Megállt és lehajolt: Patricia azt érezte, hogy a levegőbe repül. Mögöttük lámpaoszlop állt, és az Angyal mögéje ugrott. Hallotta a fékek sikoltását, mielőtt még hátranézhetett volna, és csak azt látta, hogy az őket védő lámpaoszlop úgy hajlik meg az összeütközés erejétől, mint a nádszál, és úgy pattant félre, mint a villám, mikor a vasoszlop kiszakadt és az recsegve a földre zuhant.

Aztán kiáltás hallatszott valahol, rohanó lépések zaja, és az autó motorja leállt.

Az Angyal nyugodtan letette Patriciát.

– Milyen kellemetlen – mondta – ejnye, ejnye… Mr. Miles Hallin idegei kezdik felmondani a szolgálatot. Az engedélyt hat hónapra megvonják.

Féltucat járókelő és egy rendőr állt már a kocsi romja mellett, s az Angyal szemében gonosz csillogás gyúlt ki.

– Bocsáss meg egy percre, édes öregem – szólt, és Patricia egyedül maradt.

De idejében jutott a tömeghez, hogy az Angyalt hallja.

– Botrányos ez, ez… – az Angyal hangja remegett a jogos felháborodástól – vagy talán nem is attól. – Írni fogok a Timesnek. Valóságos veszedelem… persze, megadom a címemet. Örömmel fogok tanúskodni… az utcák nem biztonságosak többé… bolond gyilkosok, akiknek az őrültek házában volna a helye… valószínűleg most tanult vezetni… undorító… rettenetes… agyon kéne lőni… modortalan disznók…

Jó időbe került, míg a rendőr le tudta csillapítani, és még mindig dühösen füstölögve hagyta ott őket az összegyűlt tömeg élénk helyeslésétől kísérve.

És néhány perc múlva a lakása ajtajának támaszkodott, míg könnye csurgott az arcán, és a bordái beleremegtek a nevetésbe. Patricia vadul követelte, hogy nyissa ki a kaput és illendőbb környezetben engedjen utat vidámságának.

– Oh, de nagyszerű volt, szívem – mondta belépve – ha ezt nem láttam volna, többé nem nézhetnék szembe önmagammal. Észrevetted Milest?

– Igen.

– Egy szót se tudott szólni. Nem merte megmondani, hogy ismer engem. Le kellett nyelnie mindent. Pat, hát nem szép az élet?

Félórával később – söröskancsó a kezében, és a nap utolsó cigarettája a szájában – egy karosszékben terpeszkedett, és Patricia előre várható kérdésére felelt.

– Várt ránk, természetesen – mondta a lány, és az Angyal bólintott.

– Miles Hallin életre kelt – szólt lassan.

Nem kellett megjósolnia, hogy Teal főfelügyelő sem fog sokáig várni legközelebbi látogatásával, sőt azt is bizonyosra vette, hogy a Miles Hallin és Simon Templar között a vita csak egyik fél halálával végződhet; még pedig minél hamarabb.

V.

Teal főfelügyelő megjelent a következő reggel, és az Angyal, aki látta az ablakból hogy jön, még mielőtt a detektív ujja a csengőt elérhette volna, kinyitotta az ajtót.

– Ah, ez váratlan öröm – mormogta Simon szívélyesen, mialatt a nappaliba kísérte vendégét. – Nem kell azzal fáradnia, hogy megmondja, miért jött. Elloptak egy villamost Tootingból most éjjel, és szeretné tudni, vajon én voltam-e. Hat telivér hiányzik a Gáz és Koksz Rt. istállójából, és szeretné tudni, nálam vannak-e. Az is érdekelné, vajon…

– Nem igaz – válaszolt Teal nekimelegedve.

– Nem baj – mondta az Angyal békítően. – Ezen nem veszünk össze. De el kell ismernie, hogy mostanában gyakran látjuk. – Gyanúsan méregette Teal pocakját. – Azt kell hinnem, maga titokban Glaxo-ivó lett.

Teal egy szék felé törekedett.

– Hallottam a tegnapi előadásról.

Simon szélesen mosolygott.

– Maga mindenről hall, kedves öregem – és Teal komolyan bólintott.

– Ez a foglalkozásom.

A rágógumit szélcsendes vízre terelte, és aztán kövér kezét a térdén nyugtatva előrehajolt. Gyermekkék szeme különösen tág volt.

– Csak néhány percig próbáljon komolyan beszélni, Templar.

Az Angyal elgondolkozva nézett rá. Aztán elővett egy cigarettát és leült a szemközti székbe.

– Jó – mondta.

– Talán megtenne még többet is?

– És pedig?

– Szeretnék valami komolyat hallani Miles Hallinról…

– Már mondtam tegnap – felelt az Angyal – de nem akart rám hallgatni.

Teal zavartan bólintott.

– Tudom. De a helyzet nem volt ugyanez. Azóta hallottam a tegnapi dologról. Ez talán nem jelent semmit másra nézve, de magának és nekem igen. És engem is be kell vennie a játékba.

– Igen?

– Én emlékszem bizonyos dolgokra. Talán most megbecsült tagja a társadalomnak, de nem volt mindig az. Emlékszem olyan időre, amikor szívesen odaadtam volna egy évi fizetésemet, hogy hidegre tegyem. Még most is érzek néha ilyen vágyat.

– Valóban? – mormogta az Angyal.

– De ma nem. Most mára akarok emlékezni. Éppolyan jól tudom, mint bárki más, hogy maga nem ered olyan ember nyomába, akinek például nem tetszik az orra. Rendszerint jó oka van rá. Most nincs. Ez érdekelne.

– Tényleg?

– Hallin nem a maga esete. Nem tartozik semmilyen gazemberek közé. Ha az lenne, tudnám. Még csak nem is csempész, mint Lemuel.

– Nem.

– És mégis meg akarta ölni magát tegnap este.

Az Angyal mélyen beszívta a füstöt, és angyali mosoly ragyogott arcán.

– Ha azt akarja tudni, miért tette, megmondhatom. Azért, mert rettentően fél a haláltól.

– Félt magától, hogy meggyilkolja?

– Nem ezt mondtam. Egyszer említettem, hogy megölöm, de hogy elhitte-e vagy sem, azt most nem tudom megmondani.

– Akkor mit értett ezalatt?

Simon szemöldöke szomorúan felemelkedett, de aztán megadta magát. Teal csak detektív, engedményeket kell tenni.

– Miles Hallin azt hitte, senki sem tudja az igazat. Aztán rájött, hogy én tudom. Ezért meg akart ölni.

Teal összeszorította ajkát. Aztán így szólt:

– És mi az igazság?

– Miles Hallin gyáva.

– Ezért akarta magát megölni?

Az Angyal a mennyezetre nézett.

– Megfogadta a tippemet a brooklandi dologban? – kérdezte.

– Tartottam vizsgálatot. De nem volt semmi haszna. Senki se tud bizonyítani semmit.

– És mégis visszajött hozzám.

– A múlt éjjeli dolog miatt. Komolyan, Templar, örülnék egy tippnek; maga tud valamit, amit én nem, és szeretném, ha segítene. Ha olyan volna ez az eset is, mint a többi dolga, nem tenném.

– Hol a különbség e között és ahogy maga mondja, az én szokott dolgaim között?

– Maga is olyan jól tudja, mint én…

– Nem!

Az Angyal úgy pattant ki a székéből, mint az elengedett acélrúgó, és a szeme is ebből az acélból volt. A detektív rájött, hogy már előbb is pislogás nélkül nézett rá ez a szem, de most már késő. Látta a hibáját.

– Nem tudok semmiről semmit – pattogott az Angyal, és a kedélyesség is eltűnt hangjából. – De tudom, hogy nem fogom lenyelni azt, hogy maga idejön, és az én tollaimat a saját hajába akarja tűzni. Átkozottul jól tudok lenyelni dolgokat. Teal, de ezt az egyet nem fogom!

Teal pislogott.

– Csak azt akartam megkérdezni…

– Fenét! – felelt az Angyal tömören. – Megmondta, mit szeretne. De nem mondta meg az igazi okát. És ezt fogom én megtudni, mielőtt tovább csevegnénk itt. Azt kérte, legyek komoly, hát most én mondom, maga legyen az! Gyerünk!

Néhány pillanatig csöndben nézték egymást; aztán a detektív alig észrevehetően bólintott, noha kerek, piros arca nem változott.

– Hát jó – szólt lassan. – Mindent elmondok, ha maga is…

Az Angyal feszülten figyelt. De csak egy percig habozott. Azt gondolta: valami történt. Teal tudja, mi. Ki kell szednem belőle. Lehet, hogy nem fontos, de…

Az Angyal röviden felelt: – Helyes.

– Maga kezdi – szólt Teal.

Simon mélyet lélegzett.

– Az enyém rövid. Azt hiszem, Hallin ausztráliai meséje hazugság. Tudom, hogy Hallin belebolondult ugyanabba a lányba, akibe Nigel Perry is szerelmes. Tudom, hogy Hallin rávette, hogy fektesse az egész kis pénzét abba a döglött bányába, amit felhajszolt neki. Tudom, hogy Teddy Everest megmondta Hallinnak, hogy a bánya nem ér semmit, majd később, hogy a bánya jó. Tudom, hogy Hallin megölte Teddyt, mert veszélyes lehet. Tudom, hogy Hallin kitervelte, hogy visszaszerezze a részvényeket Perrytől, és tudom, hogy Hallin meg akart ölni, mert megmondtam Perrynek az igazat – még ha Nigel nem is hitt nekem. Ez az egész. Maga következik.

Teal széke megreccsent, ahogy megmozdult; de a szeme csukva volt. Úgy látszik, elaludt. És aztán megszólalt, de a hangja nem volt álmos egy csöppet sem.

– Moyna Stanfordot ma délután elrabolták – mondta.

Az Angyal halkan átkozódott.

– Ez minden, amit tudok.

– Mondjon el minden részletet.

– Kevés van. Valami windsori barátjaihoz utazott le – egyedül ment az állomásra, és azóta nem látták.

– De a fene egye meg! – egy felnőtt lány csak eltűnhet egy-két órára, anélkül, hogy elrabolnák!

– Rendszerint igen – mondta Teal. – Csak azt mondom, ami történt. Anyjának barátnőivel kellett volna teázni. Felhívták az anyját, miért nem jön. Az anya felhívta Windsort, és ugyanezt kérdezte. És mihelyt rájött a dologra, hozzánk rohant. Természetesen, Mrs. Stanford nem kapott kielégítő választ – nincs időnk ahhoz, hogy hisztérikus szülőkkel bajlódjunk – szóval hallottam az ügyről, és úgy látszik beleillik a dologba. Mindenesetre…

– Talán megszökött Perryvel – szólt az Angyal, és érezte, hogy a bolondok reményébe kapaszkodik.

És a detektív válasza olyan pattogóan jött, hogy még Simon Templar is megdöbbent.

– Az lehet. Mert Perry is eltűnt.

Az Angyal úgy állt, mint egy szobor.

Mikor újra megszólalt, a hangja különösen nyugodt volt.

– Mi történt Perryvel?

– Elment ebédelni, de nem tért vissza a hivatalába.

Az Angyal kivette a cigarettáját a szájából. Kialudt. Úgy nézett rá, mintha az lenne a legfontosabb dolog a világon.

Majd ezt mondta: – Ma a rendőrségen Hallint megvizsgálta a kerületi orvos. A maga ötlete volt?

– Igen.

– Mi történt ezután?

– Valószínűleg Perryvel ebédelt. A személyleírás nem egészen biztos, de…

– Látták azóta Hallint?

– Megkérdezhetem. A telefonját használhatom?

– Rajta.

A detektívfelügyelő a készülékhez döngött, és az Angyal cigarettára gyújtva föl-alá járt a szobában.

Még mindig a szőnyeget koptatta, amikor a detektív visszaakasztotta a kagylót, és feléje fordult:

– Nem látták ebéd óta.

Az Angyal szó nélkül bólintott, és tovább járkált. Keze mélyen a zsebében nyugodott. Teal kimerülten figyelte.

– Nincs egy szava se? – kérdezte.

Simon fölnézett a padlóról.

– Nagy hibát csináltam – mondta, mintha mi sem érdekelné, és Teal hallhatóan káromkodott.

– Az Istenért!

– Hm… nem egészen.

Az Angyal hirtelen megfordult és Teal csodálkozott, hogy valaha is gyanúsíthatta hétköznapisággal ezt a barna, éles arcélt.

– Abban tévedtem – felelt az Angyal – hogy lebecsültem Hallin eszét. Nem tudom, miért tettem. Gyorsan mozgott. És rájött, hogyha azok a részvények túl gyorsan mennek fel, megette a fene. Perry hinne nekem. A többi magától értetődik.

– Micsoda?

– Valami maszlaggal elvitte Perryt – talán Moynával. Aztán elrobogott Windsorba, találkozott Moynával az állomáson, és felajánlotta, hogy Londonba viszi. De tudom, hova mentek – Perry is ott lehet.

– Hol?

– Walesben.

– Honnan tudja ezt?

– Hallinnak ott a búvóhelye. Az ördögbe is Teal, azt hiszi, hogy maga itt az egyetlen információs iroda, mi?

Teal megtörölte kalapját a kabátujján.

– Öt perc alatt itt lehet a rendőrségi kocsi – mondta.

– Legyen is! – mondta az Angyal drámaian, és Teal újra a telefonhoz lépett.

Mikor kiadta az utasítását, letette kalapját az asztalra és szembenézett az Angyallal. Keze hirtelen kinyúlt és végigsiklott az Angyal zsebein. Simon mosolygott.

– Azt hiszi, nálam van a hiányzó párocska – mormogta szelíden méltatlankodva, de Teal nem volt humoros kedvében.

– Emlékszem Lemuelre – felelte tömören. – Velem jöhet, de ne vigyen revolvert.

Az Angyal, ha lehet, még szelídebben mosolygott.

– Miles Hallin rettentően fél – jegyezte meg felnézve, mintha csak a mennyezetnek szólna. Egykor csak attól félt, hogy meg fog halni; de most még nagyobb félelmet érez; attól fél, hogy meghal, mielőtt élt volna… Azt hiszem, valakinek kellene fegyvert hoznia.

Teal tökéletesen megértette.

VI.

– Hát itt van! – Nigel Perry szélesre tárta a villa ajtaját, mikor Hallin autója begördült az udvarra. – Már nem tudtam mit csináljak. Moyna nincs itt…

– Nincs messze – felelt Hallin.

Gémberedett tagokkal szállt ki az ülésből. Perry nem láthatta arcát a sötétségben, de valami meglepte a hangjában. Aztán Hallin nevetve fogta meg a kezét.

– Gyerünk be – mondta –, és mindent elmondok.

A világos szobában Hallin vonásai keményeknek és megviselteknek látszottak, de hiszen csak most futott százhatvan mérföldet az ő szokott nyaktörő módján.

– Nagyon fáradt vagyok!

Leült és végigsimított az arcán. Szeme az asztalkán álló üvegre pillantott, és a fiatalember odaugrott.

– Köszönöm.

– Nagyon izgultam, Miles – szólt Perry gyerekesen, és szódavizet fröccsentett a pohárba. – Nem mertem itt hagyni a villát, mert féltem, hogy Moyna idejön, és nem talál itt senkit, s nem tudtam, hogyan lépjek érintkezésbe veled…

– És most azt hiszem, azon csodálkozol, miért vagyok egyáltalán itt.

– Igen.

Hallin átvette a poharat, és egy hajtásra félig kiitta.

– Így már jobb!… Hát mindent megevett a fene, amit csak megehetett.

– Nem tudsz többet, mint ebédkor?

– Többet nem tudok – de hisz már mindent elmondtam. Moyna felhívott – azt mondta, nagy bajban van, a te hivatali számod foglalt, és nem tud veled beszélni s képtelen tovább várni. Azonnal el kellett mennie Londonból. Megkérdeztem, hova megy, de nem tudott mit mondani. Mondtam neki, hogy itt hagyom a kulcsot Walesben és…

– De azt nekem adtad!

– Nemcsak egy kulcsom van, te bolond! Szóval rögtön elfogadta az ajánlatomat, és megígértem, hogy az első vonaton utána küldelek. Csak sokkal később kezdtem gondolkozni, hogy segíthetek – és így rögtön lejöttem a kocsin.

– De nem értem! – Perry nem tudott leülni; összes idegeit tépte az izgalom. – Miért kellett Moynának elszökni Londonból? Nem keveredhetett bele valami…

Hallin nagyot kortyolt a pohárból.

– Bárcsak olyan biztos lennék ebben, mint te.

– Miles!

– Óh, ne legyél gyerek, Nigel! Azt hiszed, elhinnék róla ilyesmit? Más módon is belekerülhet valamilyen bűnténybe.

– Mit értettél azalatt, hogy mindent megevett a fene?

Hallin cigarettára gyújtott.

– Felfedeztem itt valamit az úton – mondta.

– Azt mondtad, Moyna nincs messze innen…

– Nincs hát! Megmondom, miért. Amikor felfelé jöttem a hegyen, meg kellett állnom egy pillanatra, hogy átkapcsoljam a tartaléktartályt. Míg álltam az úton, hallottam, hogy valaki azt mondja a bozótban: „Hallin most ment erre”, aztán azt mondja: „őt rád bízom… én megvárom Templart…”

– Templart?

– Ezt mondta.

– De tudnia kellett, hogy ott vagy.

– Biztosan azt hitte, nem hallom. Csak az én szerencsém volt, hogy hallottam. Arrébb mentem néhány lépést, és egy szót se hallottam többet. Valami visszhangféle dolog, azt hiszem. Aztán mégis követtem a hang irányát, és majdnem ráestem az illetőre. Rám lőtt egyszer és eltévesztett, akkor pedig már elkaptam. Aztán… leesett a szikláról. Tudod – ott nagyon meredek…

– Megölted?

– Persze – felelt Hallin. – Hacsak valaki kétszáz lábnyit nem eshet anélkül, hogy megütné magát. Vagy én vagy ő – és ő fegyverrel jött ellenem. Visszamentem a kocsiba és tovább hajtottam. Később egy ember ugrott az útra és fel akart tartóztatni, de ráhajtottam. Kétszer utánam tüzelt, de nem történt semmi baj. Ez az egész.

Perry keze ökölbe szorult.

– Istenemre, ha az az ember tényleg Templarra várt…

– Miért ne várt volna? Emlékezz vissza, mi történt. Nem tudjuk, mire megy Templar, de eléggé ismerjük…

– De hisz régóta kegyelmet kapott.

– Amiatt még nem fog megjavulni. Az az ember…

Perry hátrafordult. Megragadta Hallin karját.

– Az Istenért Miles, valamit csinálnunk kell…

Hallin fölállt.

– Ezért jöttem ide érted.

– De mit tehetünk?

– Visszamegyünk ahhoz a telefonhoz – megkeressük hova vezet a vonal…

– Megtalálod azt a helyet újra?

– Jól megjegyeztem.

– De akik rád lőttek…

– Más úton is mehetünk. Az összes ösvényt ismerem itt. Jössz?

Perry összeszorította fogát.

– De mennyire! Mégis… ha van egy revolvered…

Hallin egy pillanatra ránézett. Majd asztalához ment, kinyitott egy fiókot, és kivett két automatát. Az egyiket Perrynek adta, a másikat saját zsebébe süllyesztette.

– Ez jó ötlet. No, mehetünk?

– Igen.

Perry ment ki először a kapun, és már bent ült, amikor Hallin bemászott a kormányhoz.

Hangos dübörgéssel robogtak ki, és Perry Hallin fülébe kiáltott.

– Meghallják, hogy jövünk!

Hallin bólintott, és elzárta a kipufogót. Az autó elcsendesedett.

– Igazad van – mondta.

Negyed mérföldön át száguldottak le a hegyről, majd ijesztő hajtűkanyart vettek, és aztán ugrálva szaladt az autó a keskeny és dombos gyalogúton, úgy, hogy mindkét oldala a sövényt súrolta.

– Csak így lehet mögéjük kerülni – mondta Hallin.

A hatalmas reflektorok úgy bevilágították a mezőt, mintha dél lett volna, de még így is hajmeresztő volt a sebesség. Hallin azonban remekül vezetett. Az út hirtelen megszűnt, Hallin fékezett, balra vágta a kormányt, és az országútra tértek.

– Itt van – szólt.

Az autó sebessége csökkent, néhány perc múlva már csak másztak, míg Hallin az út oldalát figyelte. Hirtelen behúzta a fékeket és kioltotta a lámpákat. A kocsi csöndben állt.

– Ez az a hely.

Bevárta Perryt az úton, és leléptek a mezőre. Néhány méternyit a fűben mentek, aztán sziklák és alacsony bokrok között. Perry távoli víz-zúgást hallott a balján. Aztán Hallin megállította.

– Itt volt.

Perry gyufa sercegését hallotta és lenézett.

Kis talajbemélyedés előtt álltak, amelynek oldalában keskeny barlangszerű üreg tátongott; mintha kissé beleástak volna a fölé hajló lapos kőperem alá. Az üregben telefon volt.

A fény kialudt.

– Van egy ötletem – mondta Hallin.

– Mi az?

– Foglald el ennek az embernek a helyét a telefonnál – beszélj a többihez – bármit. Én követem a vonalat. Nem hinném, hogy a másik vége messze volna. Várj tíz percig, aztán rajta. Elvonhatod a figyelmüket – így van esélyem, hogy lecsaphatok rájuk.

– De magam akarok rámenni a disznóra!

– Fogsz is. De most… nézd, te nem tudsz úgy kúszni. Kétszer olyan gyorsan és halkan odajutok, mint te.

Perry tétovázott és aztán Hallin hallotta, hogy leguggol az üregben.

– Hát jó – szólt fel Perry a sötétből. – Siess, Miles és kiálts, ha én is jöhetek.

– Jó. Csak tíz percet, Nigel.

– Igen.

Hallin eltűnt. Nem ment semmiféle vezeték után. Tudta jól, hova kell mennie.

Tíz perc múlva jól szigetelt kapcsoló mellett állt. Mellette acéltorony nyúlt az égbe. Egyike volt annak a soknak, amelyek Anglia minden szögletébe elviszik a világosságot a hosszú, sokezer volttal töltött vashuzalok szárnyán.

Hogy Miles Hallin későn hagyta el Londont, csak az ő kitalációja volt. Már régóta itt dolgozott. Ügyes elektrotechnikus volt, s munkája elég könnyűnek is bizonyult. Csak az ásás került időbe…

Hallinnak jó képzelőereje volt. Az Angyal roppantul örült volna, ha azt hallja, amit Hallin Nigelnek leadott: „Ha melodrámáról van szó, akkor mindjárt nagykanállal bele” – hangzott az Angyal jelszava, és Miles Hallin nem hozott szégyent erre a jelszóra.

Hallin biztosra ment, és ez az Angyalnak még a későbbi években is nagy örömet szerzett, ha visszagondolt erre a kalandra. Még a gyilkosságban is olyan alapos volt, mint a legendája felépítésében. Egyszerűbb ember csak lelökte volna Perryt a meredeken.

– De még mindig azt hitte Hallin, hogy meglóghat – szokta olyankor mondani az Angyal. – Ha csak lelökte volna Nigelt a szakadékba, a hulla gondot okozott volna neki. Így hát csinos kis sírt ásott, és Nigelt ebbe fektette, hogy meghaljon. Édes kis Milesünknek ezután már csak annyi dolga maradt volna, hogy visszatérjen, elvigye a telefont, és betemesse a lyukat. Elég alapos ember volt.

…Hallin felhúzott egy vastag gumikesztyűt, gyufát gyújtott és másik tenyerével védte. Az órájára nézett. Arca tökéletesen nyugodt volt, amikor átrántotta a kapcsolót a porcelántáblán.

VII.

– Innen már gyalog is mehetünk – mondta az Angyal. Teal bólintott.

Előrehajolt, szólt valamit a rendőrnek, és a kocsi az út szélén megállt.

A detektív morogva kimászott és megvizsgálta az előttük vezető nyomot.

– Még felmehettünk volna a hegy tetejéig – mondta, és az Angyal minden jókedv nélkül nevetett.

– Nem mehettünk volna. Hallin háza a hegy tetején van, és mi nem azért vagyunk itt, hogy hirdessük magunkat.

– Ez igaz – felelt Teal elgondolkozva.

A sofőr megkerülte az autót, és átadta a zseblámpákat. Teal megvizsgálta az egyiket és az Angyal is a magáét. Egymásra néztek a világosságban.

– Úgy látszik, maga jól ismeri ezt a helyet – mondta Teal.

Az Angyal mosolygott.

– Azért jöttem le Londonból a múlt héten, hogy jól szétnézzek itt – felelt, és Teal szeme megszűkült.

– Hozott valami bombát magával? – kérdezte.

Simon végigvilágított az úton.

– Azt hiszem, elfeledtem. És most kezdjük el a fogyókúrát, Dundi!

Teal és az Angyal dühödten indultak el egymás mellett. A sofőr követte őket. Míg mentek, az Angyal valami ősi balladát kezdett halkan dúdolni: Oh, hogy tud egy kövér lány szeretni… és Teal szuszogása még erősebbé vált, mint azt a hegymászás megkívánta volna. Úgy látszott, a harmadik embernek is van valami baja a lélegző szerveivel.

Beszéd nélkül haladtak felfelé, mert mindegyiket a saját gondolatai foglalták le. Végre Teal állt meg és törte meg a csöndet.

– Nem egy autó az ott? – kérdezte.

Előremutatott a zseblámpával, és az Angyal odanézett.

– Tényleg valami autóféle – felelt az Angyal töprengve. – Ez furcsa.

Meggyorsította lépéseit és átvette a vezetést. A másik kettő akkor érte utol, amikor lámpájával a rendszámtáblára világított.

– Hallin kocsija – mondta az Angyal.

Gyorsan megkerülte a kocsit, és rávilágított a kerekekre: mind rendben volt. A műszer elég benzint mutatott. Kezét a radiátorra tette: forró volt.

– Ejnye, ejnye! – mormogta az Angyal.

Teal, aki már mellette állt, zseblámpájával az út szélét vizsgálta.

– Mi van azzal a kannával? – kérdezte.

– Nem tudom, drága kerubom – felelt az Angyal.

De ő érte el előbb a bádogkannát és fölemelte – üres petróleumtartály volt. Felfordította és a tenyerébe rázta.

– Itt töltött? – kérdezte Teal és az Angyal fejét rázta.

– Olyan üres, mint egy politikus feje. Már régi. És azt mondanám, Teal, hogy csapdának van ide téve. Nézze a füvet!

Otthagyta Tealt, és az út két oldalán kezdte nézni a füvet. Aztán visszajött. Halk kiáltására Teal odarohant.

– Valaki a mezőn hajtott – mondta az Angyal.

A földre mutatott.

– Nem látok semmit – felelt Teal.

– Nem is fog – szólt az Angyal megvetően. – Ha esetleg kis cigarettahamut hagytak volna itt, amit mikroszkópok alá lehet tenni, vagy egy-két izgalmas vércseppet…

– Nézze, Templar! – hörgött Teal.

– Teal – mondta az Angyal udvariasan – maga ügyetlen.

Könnyedén átugrott az árkon és a többit figyelemre se méltatva eltűnt a sötétben. A másik kettő egy pillanatnyi habozás után szintén követte.

Az Angyal hihetetlen biztonsággal követte a nyomot. Egyikük sem vette volna észre a jeleket, amiket az Angyal úgy olvasott, mintha nappali utat követett volna; de mindketten városi emberek voltak, akik más nyomokhoz szoktak hozzá.

Talán ötven méternyit mentek. Akkor az Angyal hirtelen megállt és a másik kettő melléje lépett. Lámpája az útra mutatott, és lenéztek, de semmit se láttak.

– Mi van megint? – kérdezte Teal.

– Láttam egy kart – felelt az Angyal – egy kart és revolvert. Oltsák el a lámpát.

Anélkül, hogy értették volna, engedelmeskedtek.

És az Angyal a sötétbe ugrott.

Lába követ ért, térdre esett, és ugyanakkor fémes kattanást hallott, ami csak csütörtököt jelenthetett. Valaki rálőtt…

Megfordult. Lámpáját kinyújtott karjába fogva meggyújtotta.

– Nigel!

A fiú a revolver dobjával vacakolt, úgy látszott, megakadt. Fogai a fénybe vicsorogtak.

– Disznó!

Az Angyal rábámult.

– Nigel! Én vagyok… Simon Templar.

– Tudom.

Az automata egy csattanással újra töltött és Perry gondosan célzott. És akkor Teal karja megvillant a sötétből és elkapta Perry csuklóját. Fölrántotta és egy másik kéz kicsavarta a revolvert.

– Ördögök!

Perry vad rántással kiszabadította csuklóját és kiugrott a mélyedésből, összeszedte magát és a fényre ugrott. Simon kitartotta lábát és a fiú összeesett.

– Nigel, ne légy hülye!

A fiú azzal felelt, hogy lábra állt és hangosan zihálva újra rávetette magát.

Az Angyalt untatta a dolog.

Kioltotta a lámpát és lehajolt. Karjai összeszorultak Perry derekán és válla a fiú mellébe feszült; hirtelen megfeszítette a fogását.

– Ha nem maradsz csöndben, Nigel, eltöröm a derekad.

Perry elzsibbadt. Talán sose álmodott róla, hogy ilyen hihetetlen erővel tarthatják. Az Angyal karjai úgy fonódtak köré, mint az acélkábelek.

– Mi a baja? – kérdezte Teal. Simon csak ennyit morgott:

– Megbolondult.

Perry bordái szinte recsegtek, ahogy lélegzeni próbált.

– Jó, jó! Mindent tudok magukról. Maga…

– Megvan – vágott bele Teal nyugodtan, és az Angyal fogását eleresztve, felállt.

A lámpáját elejtette közben, és most lehajolt, hogy megkeresse. Eközben történt, hogy másik fény gyúlt ki. Sivítva reccsent valami – mintha kék villám lenne.

– Mi a fene volt ez? – kiáltott Teal.

Az Angyal megtalálta a lámpáját, és a mélyedésbe világított. A kék villám újra felcikázott. Mind látták.

Aztán az Angyal halkan nevetett.

– Jó öreg Miles – mondta lassan.

– Elektromos – szólt Teal bámészan.

– Villamos kivégzés – felelt az Angyal szelíden.

Hosszú csönd. Aztán:

– Villamos kivégzés?

Perry szólalt meg döbbenten, és a lyukba bámult, ahol három zseblámpa ragyogó fénye összpontosult.

– Jó öreg Miles – mondta az Angyal megint.

A megfeketedett és össze-vissza görbült telefonra mutatott. A szikla is sötét volt azon a helyen. Újabb csönd.

Teal álmos hangja törte meg.

– Némely hülye mázlistának születik Perry, miféle mesét adott be Hallin, hogy ide üljön?

– Ezt nem Miles csinálta…

– Talán én, mi? – Teal a zseblámpát magára fordította. – Ismerhet Perry, tegnap délután voltam magánál. Rendőrtisztviselő vagyok. Ne beszéljen hülyeséget…

Megejtő beszéd volt Teal részéről.

Most Perry torka mélyéről jött a hang.

– Akkor… hol van Moyna?

– Ezt szeretném én is tudni – felelt az Angyal. – Megkérdezzük Milest. Vissza fog jönni, hogy megnézze a hullát. Fogjátok a szátokat és üljetek a lámpára!

A fények egytől-egyig kialudtak, és csönd ereszkedett közéjük. Hang nélkül lépett oldalvást az Angyal. Zseblámpáját egy magas sziklára tette és ujját a kapcsolón tartotta.

Aztán meghallotta Hallint.

Legalább is halk kő-zörgést, levélsusogást hallott… de nem látott semmit. Izgalmas dolog volt erre az állhatatos közeledésre figyelni. De az Angyal idegei úgyszólván jégből készültek.

Hirtelen gyufa villant, csak néhány méterre. Hallin keresgélt a földön.

Majd az Angyal felgyújtotta a lámpáját. Hallinra irányult és a sziklán hagyta. Az Angyal gondosan félrelépett.

– Halló – mondta nyájasan.

Hallin szinte földbe gyökerezve állt. A gyufa leégett ujjai között és eldobta.

Keze a zsebéhez kapott…

– Ejnye – mondta az Angyal hidegen, és hangja a lövés zajába vegyült.

Kis távolságból még két fénynyaláb ugrott elő és Hallinra irányult. Hallin megfordult és háromszor tüzelt. Az egyik fény kialudt. A másik elgurult és a körte elpattant. Hallin hátraugrott. Gyorsan célzott és az Angyal lámpáját találta.

– Teal, eltalálta?

Az Angyal hirtelen mozdult a sötétben és Teal hangja felelt a vállánál.

– Nem, de Masont igen.

Az Angyal ujjai Teal kabátját érintették, oly finoman, hogy nem érzett semmit. Végigsiklottak az ujján, a kezén és a zseblámpára fonódtak…

– Köszönet – mondta az Angyal. – Viszlát.

Megrántotta beszéd közben a lámpát és Teal utána kapott, de az Angyal halk nevetéssel eltűnt. Hallotta, hogy Hallin törtet a sötétben és követte a zajt. Mögötte lépések dübörögtek és Teal kiáltott, de az Angyal nem váratott magára.

Simon tovább suhant a sötétben. Úgy látott, mint a macska és a fény csak veszélyt jelentene…

Aztán eszébe jutott, hogy lehet még errefelé villamossággal töltött drót épp elég, és semmi kedvet sem érzett arra, hogy így haljon meg. Hirtelen megállt.

Nem hallotta többé Hallint. Jobbján fojtott vízcsobogás, mögötte Teal csapkodott teljesen eltévedve a sötétben. Bizonyára gyufákat gyújtott, de Simon nem látta. Valami talajemelkedés elvágta őket egymástól.

Az Angyal másik sziklát keresett és felgyújtotta a lámpát. Az eredmény megdöbbentette. Hallin arca merült föl a fényben, sápadtan és meggyötörten, alig egy méternyire. Aztán Hallin keze a fegyverrel. Hallin mögött a talaj egyszerűen megszűnt…

– No kedves – mondta az Angyal –, csak erre vártam.

Előreugrott és karja Hallin térdét fogta át. Feje fölött a revolver dörgött, de a fény nem aludt ki. Aztán együtt estek a földre.

Az Angyal elengedte, és lecsúszott mint egy angolna. Elkapta Hallin csuklóját és kezét egy kőhöz csapta. A revolver elgurult.

Simon fölkapta és messze hajította az űrbe. Nevetett és fölállt.

– Teddy Everest nevében – mondta – ez a mi játszmánk. Állj föl, Miles Hallin, te kutya!

VIII.

Hallin fölállt.

Talán tíz centivel volt csak kisebb, mint az Angyal, de kétszer olyan nehéz, és hatalmas vállú, hosszú karú. Úgy ment neki, mint a támadó orrszarvú.

Simon hidegen félrelépett az első támadás elől, és rövidet ütött bal öklével, ami úgy csattant Hallin két szeme között, mint a kettétört gally. Hallin megfordul, pislantott és újra rárohant.

Az Angyal halkan füttyentett a fogain keresztül.

Nem szokott olyan emberekhez, akik ezt az ütést ilyen semmibe veszik. Ha valakit így ütött homlokon, az rendszerint a verekedés végét jelentette; de Hallin úgy állt ott, mintha még egyszer kérne a jóízű fogásból. Talán a világítás volt rossz és nem jól számította ki… Még egyszer oldalvást lépett, mint először, és érezte, hogy a leadott ütés egész karján végigremeg, de ezúttal hatalmas horgot kapott a bordái közé. Fájt, de Hallin sértetlennek látszott.

Az Angyal még finomabban füttyentett.

Hát mégis volt valami Hallinban. Gyakorlott harcosnak látszott, karja védte a testét és állát jól a mellére szorította; nem volt könnyű préda…

Az Angyal körbe játszott, hogy a háta legyen a fény felé és Hallin harmadszor rohant rá. Simon is belerohant. Balja függőlegesen esett Hallin orrára és az akaratlanul is fölemelte karját. Az Angyal ütései berobbantak a nyílásba – jobb, bal, jobb. Halotta, hogy Hallin minden ütésbe belenyög és mosolygott.

Összefonódtak.

Simon tudta, mi következik. Régi játékos volt. Félreforgatta a testét, és Hallin térdének rúgását a combja alatti izmok fogták fel. Ugyanabban a pillanatban kirúgta Hallin másik lábát maga alól, és együtt estek a földre.

Hallin úgy küzdött, mint a vadállat. Ereje rettentő volt. Elgurultak, a lámpa fényéből a sötétségbe, és Hallin keze az Angyal szemét kereste… Az Angyal ezt is várta. Megragadta Hallin egyik ujját és megcsavarta; éles csattanással tört el, és Hallin sikoltott…

Az Angyal most elrúgta magát. Föltérdelt, mikor érezte, hogy másik lába az űrbe lép. Belemarkolt valamibe, és érezte hogy egy bokor gyökereit fogja. Hallin újra ráugrott. Emberfölötti erőlködéssel az Angyal elvonszolta magát még egy lábnyira a szakadék szélétől, és a bokor kijött a földből, gyökerével és nagy csomó kaviccsal együtt. Hallin arcába vágta.

A szakadék legszélén küzdöttek. Simon már nem számolta a kapott ütéseket, sem amiket ő adott. A sötétségben lehetetlen volt célozni, és éppoly lehetetlen védeni. Egyik kezük néha kiszabadult, s vadul a sötétségbe ütött, aztán a másik tett ugyanúgy és néha találtak, néha hibáztak. A sziklák minden pillanatban megsebezték őket. Egyszer egy bokorba zuhantak és a gallyak megtépték az Angyal arcát.

Akkor újra talált egy irtózatos horogütése és Hallin csöndbe maradt.

Az Angyal zihálva feltápászkodott…

És egyszerre Hallin óriási erőfeszítéssel felemelkedett és valami, több mint puszta ökölcsapás érte a fejét.

Ha pontosan ül, Simon feje szétpattant volna, de Hallin egy töredékkel tévedett. A kődarab elsuhant az Angyal halántékát megsebezve, de még így is öszvérrúgáshoz hasonlított. Jobban megrázta az Angyalt, mint bármelyik ütés az egész menetben, és összefolyó fénysugarak cikáztak a szeme előtt, ahogy oldalvást tántorodva próbálta egyensúlyát visszanyerni. Érezte, hogy Hallin kitépi magát a fogásából. Valami elsuhant az arca mellett és a háta mögött a földbe ütődött…

Másik bokorba kapaszkodott és körülmászta. A túlsó oldalon felhúzta magát, először a térdére, aztán inogva talpra állt. Hallotta, hogy Hallin őt kutatja a sötétségben, de pihennie kellett. Minden izma sajgott a fájdalomtól, és a feje vad szimfóniát zúgott…

Aztán hallotta, hogy a bokor megmozdul.

Szemét belemeresztette a sötétségbe. A lámpa nyugodt fénysugara pár méternyire látszott, és hirtelen megpillantotta Hallint a fény hátterében. Hallin is alkalmasint ugyanakkor látta meg. Az Angyal azonnal lehajolt, és a szikladarab feje fölött zúgott el. Simon látta is a másodperc egy töredékrészéig a követ, focilabda nagyságú lehetett.

Hallin rögtön utána vetette magát. Simon tisztán láthatta. Gigászi erőfeszítéssel összeszedte magát az Angyal, és Hallin rohamát olyan hosszú balkezessel fogadta, amelyben minden ereje és súlya benne volt. Hallin most már vakon támadott, az ütés pontosan a száján találta és messze röpítette…

Az Angyal nyugodtan állt. Míg a helyét meg tudja tartani, addig értékes előnye van. Újra látta Hallin árnyékát egy pillanatra – de csak egy pillanatra. Aztán semmit. Hallin is rájött, amire ő…

Kezdett lassan visszavonulni, és füle a legkisebb zajra is ügyelt. Aztán másik fényt pillantott meg – egy gyufa fényét, ahogy zseblámpájához közeledik. Ugyanakkor Teal kiáltása ért halkan a füléhez.

Habozás nélkül megindult a lámpa felé.

Ismét pontosan tudta, mit fog Hallin tenni – és igaza volt. Már mögötte volt – az Angyal ugyan előnyre tett szert – de ahogy ment, Simon hallotta a másikat közeledni. Kéz érintette a karját, Hallin káromkodott és az Angyal érezte, hogy elesik.

Simon elérte a fényt, kioltotta, és megfordult. Hallotta Hallin rohanását, de az elsuhant mellette és nem fordult meg.

– Hol van, Templar?

Sokkal közelebbről jött Teal hangja, mert ahogy az Angyal Hallin után szaladt, hozzá közeledett. Felgyújtotta lámpáját, és Teal vörös, izzadt arcába világított.

– Látta őt? – zihálta.

– Nem – felelt a detektív. – Megölte?

Simon nevetése csak árnyéka volt a réginek.

– Sajnos, hibáztam. De még van idő. Közöttünk kellett elmennie. Hajrá!

Újra elindult és Teal követte.

Ahogy szaladtak, az Angyal megszólalt: Erre az út van. Ő is biztosan ide akar kerülni. Hol van Perry?

– Visszaküldtem a kocsihoz – mondta Teal – Masonnal.

– Melyik kocsihoz?

– Hallinéhoz.

– Marha! Oda fog rohanni Hallin is…

– Perrynek van revolvere.

– Óh!… Hogy van Mason? Halott?

– Nem tudom. Tüdőlövés. Perry vitte.

– Megtudott valamit tőle?

– Nem sokat. Nem vártam.

Tovább rohantak. Hallint már nem hallották, de az Angyal ismerte az út fekvését. És az úton Hallin máshova is eljuthat…

Kijutottak a bokros részről a fűre, ahol már könnyebben haladhattak. Az Angyal balra reflektorfényt látott. Megfordult és arra tartott.

– Vigyázzon az árokra!

Átsegítette a detektívet és ugorva követte. Mikor az útra ért, hallotta Perryt.

– Állj!

– Mi vagyunk – felelt az Angyal.

Az autó megfordult egy kicsit és a fényben állt. Pillanat múlva az autó mellettük állt.

– Nem láttad Milest? – kérdezte Simon, fél lábát a hágcsóra téve.

– Semmi jele.

– Nem hallottál semmit?

– Csak téged. Azt hittem…

– Fene! – mondta az Angyal szelíd módján.

Végignézte az utat, és élénken fülelt, de nem hallott semmit. Aztán felugrott a hágcsóra.

– Valahol biztosan elérte az utat – mondta gyorsan. – Teal, a másik oldalra lógjon… Tudsz vezetni, Nigel?

– Megpróbálom.

– Akkor gyerünk.

Teal a másik oldalon állt a hágcsóra, az autó egy rántással elindult és felgyorsult. Teal borúlátóan szólt:

– Már egy mérföldről meg fog látni minket, ha az úton van.

– Tudom – felelt az Angyal vadul. – Inkább rohanjunk?

Nem akarta bevallani, mennyire borúlátóan érezte magát ő is. Biztos volt benne, hogy Hallin valahol az útra jön, de azt is tudta, hogy Tealnak tökéletesen igaza van. Hacsak egy foglyot kellett volna elcsípni, az Angyal abbahagyta volna a keresést. De más oka is volt az üldözésnek és ez az ok valami kevés reményt is nyújtott. Perry szólt:

– Nekem azt mondta, Moyna nincs messze. Van valami ötleted, mit értett ezalatt?

– Amit mondott – felelt az Angyal sötéten. – Magával hozta Moynát, de nem vitte a villába. Nem tudom, hol tette le, de neked igazat mondott: nem lehet nagyon messze.

Perry kínos hangja ismét: – Nem őt kellene keresnünk, ahelyett, hogy Milest üldözzük?

– Most mind a kettőt csináljuk – mondta az Angyal csöndesen. – Bárhol van a lány, ő is ott lesz. Miles Hallin élni akar.

– Még… még most sem tudom elhinni…

Simon keze a fiatalember vállára simult.

– Remélem, nem fogod bebizonyítva látni. De tudom, hogy Hallin most Moynáért ment.

Teal megköszörülte a torkát.

– Ilyen messze már nem mehetett – jegyezte meg.

– Igaza van, mint mindig, Claud Eustace – az Angyal hangja természetellenesen hideg volt. – A hegyről ment lefelé. Fordulj meg Nigel, megpróbáljuk a másik irányban.

Teal csöndben maradt. Természetes, hogy Hallin nyugodtan jöhetett volna felfelé is. Amikor meghallotta őket, leléphetett volna a sötétbe, és az autó elment volna mellette… És Teal nem is tudta, mily kétségbeesetten kapaszkodik az Angyal ebbe a reménybe. Az Angyal egyszerűen nem tudta elhinni, hogy a kalandnak vége is lehet most – úgy ahogy azt Teal gondolta.

– Innen indultunk – mondta az Angyal hangja a fiúnak bizakodón. – Állítsd le a gépet, és hagyd lassan siklani. Akkor nem ütünk zajt…

Csak a kerekek suhogtak halkan, ahogy továbbgurultak. Simon még a reflektorokra is figyelmeztetni akarta Perryt, de kímélte az idegeit. Pedig a fény talán még biztosabb árulójuk lehet…

Elérték a domb alját és Teal látta meg először a rendőrségi autót. Kimutatott, amikor Perry behúzta a féket.

– Erre sem jöhetett. Elvitte volna a kocsit.

– Talán észre se vette – felelt az Angyal.

Leugrott az útra, és zseblámpája végigkörözött a makadám felületén. Ide-oda ugrált a fénykör, és Teal kiugrott a kocsiból, hogy kövesse.

– Lábnyomokat keres? – kérdezte a detektív gúnyosan, mikor az Angyal mögé ért, és ebben a pillanatban a lámpa kialudt a kezében.

– Vér – szólt az Angyal igen nyugodtan. – Nigel, kapcsold ki a lámpákat.

A detektív gyufásdobozával mutatott, de az Angyal megállította.

– Minden rendben, öregem – mondta. – A lámpám még működik. Csak azt gondoltam, jobb, ha óvatosan mozgunk. Hallin erre ment. Nem vitte el az autót, tehát nem mehetett messzire.

– De mi az a vér? Kést használt?

– Nem – felelt az Angyal a sötétbe mosolyogva – orron vágtam.

IX.

Moyna Stanford már jó ideje ébren feküdt.

Betegen ébredt egy olyan mély álomból, amilyenre még nem emlékezett, és beletelt egy félórába, még végre minden összefüggően az eszébe jutott, és meg tudott mozdulni.

És amikor eszébe jutott minden – akkor sem értett sok mindent. Emlékezett rá, hogy találkozott Miles Hallinnal a windsori állomáson. Felajánlotta, hogy Londonba viszi, és ő szívesen fogadta az ajánlatát. Sloughban kibírhatatlan szomjúságról beszélt, megálltak egy szállónál, és rábeszélte a lányt, hogy igyon egy csésze teát. Aztán visszatértek a kocsihoz…

Nem tudta, mennyi ideig aludt.

Mire fölébredt, sötétben találta magát. Valami puhán feküdt, és amikor meg tudott mozdulni, rájött, hogy az egy ágy. Már felfedezte, hogy csuklóit és bokáit összekötözték…

Hirtelen rájött néhány dologra. Oldalt fordult, s az egyik fal nyílásában csillagokat látott, de mert a keze hátra volt kötözve, nem tudta, hány óra. Aztán csöndben, nyugodtan feküdt, de a legcsekélyebb nesz sem zavarta a csöndet. A ház – akár egy sírbolt…

Nem tudta, mióta fekszik így. Nem kiáltott – nem hallaná senki. És nem látott reményt a sikoltozásban. Később egy autó hangjáról megtudta, hogy nincs messze az országúttól. Elhagyott út lehetett, mert különben több kocsi járna erre. Sohasem volt még ilyen csönd. Még később – képtelen volt megmondani az időt – lekúszott az ágyról, és lassan az ablakhoz csúszott. Sötét volt kint, nem látott mást, csak nagy terjedelmű fekete földeket, ahol semmi különleges vonalat nem lehetett megkülönböztetni, kivéve, hogy a látóhatár csipkésen meredt a homályos égre, mintha hegyek lennének arra. Az ablak nyitva meredt az éjszakába, és a lány sokáig állt mellette, azon gondolkozva, hogy jön-e még erre kocsi és a bent ülők meghallanák-e a kiáltását; de nem jött több kocsi. Egy idő múlva visszamászott az ágyba és újra lefeküdt, nehéz és fárasztó volt összekötözött lábakkal állni s a feje is ide-oda ingadozott.

Aztán a kábultság utolsó hatása is elmúlt, mert újra felébredt, pedig nem vette észre, hogy elaludt volna. Az ég ugyanolyannak tűnt az ablakon keresztül: biztos volt benne, hogy csak elszundított.

Reszketett – nem tudva, miért. Elég különös, amikor először felébredt, nem érzett félelmet, agyának az a része talán még mindig álomban ringatózott. De most remegett. Valami szorította a mellét, és addig ismeretlen félelem markolt a szívébe, mert tisztán hallott valami zajt. Ez ismétlődött. Most felkiáltott volna, ha nem érzi a torkán a fojtogató félelmet.

Valaki jött fel a lépcsőn.

Tompa fény szűrődött be a szobába. Az ajtó alól eredt, és vékony ívben esett a padlóra. Kint valami recsegett, és ez újabb jeges félelemmel szorította a gerincét, szája száraz volt és szíve hangosan dobogott… Most ki fog nyílni az ajtó. A lány tudta ezt, ugyanabban a feszült félelemben: akár egy kártyavárat figyelt volna, amikor szél éri; tudta, mi fog következni, de a feszültség rettentőbb volt, mint a kész veszély… A kulcszörgés a kulcslyukban megriasztotta, mintha rettegés vékony fonala tartotta volna, és ezt most elvágná a zaj kérlelhetetlen ollója…

Akaratlanul is becsukta szemét. Amikor ismét kinyitotta, Miles Hallin újra bezárta az ajtót, és az üres szoba a lámpa fényében úszott.

Aztán megfordult. Letette a lámpát egy székre. A lány meglátta…

Megdöbbent és megijedt a kinézetétől. Ruhája tépetten lógott, gallérja piszkosan elszakadt, és a nyakkendő mellére esett, a haja szemébe hullott, arcát pedig belepte a szétmázolt vér.

– Felébredt? – kérdezte.

A lány nem tudott válaszolni. Amaz lassan az ágyhoz ment és lenézett rá.

– Ébren van. Visszajöttem. Örülnie kellene, hogy lát. Majdnem megöltek.

Leült és fejét a kezébe temette egy percre. Aztán ismét fölnézett.

– Megtámadtak! – Hangja durván remegett. – Egyik barátja meg akart ölni. Az a Templar. Én majdnem megöltem. Ha egyedül lett volna, sikerül. A szakadéknál voltunk. Ez kétszáz méter mély. El tudja képzelni? Egyre esik – le, – le, – le a fenékig – és ott kettétörik mint a rothadt alma… Uh! – Megrázkódott. – Rettentő… Gondolt valaha a halálra, Moyna? Rettentő lehet meghalni. Nem akarok meghalni!

Keze a lány karja után kapott, és az megigézve bámult fel rá. A férfi roppant félelme iszonyúbb volt annál, amit csak el tudott volna képzelni.

– Én nem halhatok meg! – dadogta. – Nem tudja? Benne van az újságokban. Miles Hallin… Az Ember Aki Nem Tud Meghalni! Nagy vagyok, erős… Templar nem tudott megölni, pedig ő is erős… én nem halhatok meg… leesni… és csöndben feküdni… kihűlni… és többé nem mozdulni. Rohadni. Az egész hús… rothad… A sivatagban gondoltam erre. Hallott Nigel testvéréről? Sorsot húztunk, ki nyerjen, és ő nyert. Nem félt a haláltól. Én is úgy tettem. És én sokáig vele mentem. Aztán, mikor nem nézett oda – leütöttem. Elvettem a vizet… otthagytam. Meg… meghalt, Moyna. A napon. És… összeaszott. Már évek óta… halott. Néha látom…

A lány megnedvesítette ajkát. Nem tudott megmozdulni.

– Azóta én is halott voltam. Nem éltem. Tudja, nem mondhattam meg senkinek. Színészkedni kellett… Így mindig egyedül voltam. Senkinek nem lehet elmondani, nem ismerek senkit, aki tudott erről, aki úgy félt… mint én. Magát megismertem. Maga megért engem. Maga megosztja a titkot. Én meg akartam mondani. Aztán Templar rájött. Nem tudom, hogy… Megsejtette. Mindent lát… a szeme… Meg fogja próbálni, hogy elvigye magát tőlem. Hát idehoztam. Most élni fogok. Magával. Nem találnak ránk. Ezt a helyet magának tartottam fenn – régóta. Szép. Itt nem hal meg senki. Moyna! Moyna, Moyna!

– Igen? – A lány hangja halkan röppent.

– Beszéljen. Féltem… hogy maga meghal. Elkábítottam. Érti? Nem tudtam megmagyarázni akkor… idehoztam… Most feloldozom.

Ujjai a köteleket tépték. A lány keze kiszabadult, és a lábánál a férfi úgy guggolt, mint egy gyermek. A lány megpróbált uralkodni félelmén.

– Miles, engedjen!

– Engedem – feltartotta a köteleket, hogy a lány lássa. – Most minden rendben van. Maga és én. Kedves lesz… hozzám, Moyna… ugye?

Átölelte és magához húzta.

– Miles – nyugodtan próbált beszélni, bár gyönge volt a félelemtől – térjen észre! Vissza kell vinnie Londonba. Anya nem tudja, mi lett velem…

– London? – tétován ismételte a szót – Miért?

– Itt nem maradhatok. Holnap eljöhet hozzánk, és…

Üres szeme rábámult.

– London? Holnap? Nem értem. – Hirtelen megragadta a lányt. – Moyna, ne menjen el. Nem fog elmenni. Nem mehetek Londonba. Nem. Megölnek… Itt kell maradnunk…

Moyna olyan tehetetlen volt a karjaiban, mint egy gyerek.

– Moyna, szeretlek. Jó leszek hozzád. Vigyázok rád… megmondom…

– Miles – zokogta – óh, engedjen…

– Csak… maga és én. Itt maradunk. És nem halunk meg… Soha…

– Oh, ne…

– Ne félj. Tőlem ne. Nem kell félnünk semmitől. Itt maradunk évekig – száz évig – ezer évig. Moyna, ne félj. Minden jó lesz…

– Vegye le a kezét rólam…

– De szeretsz, nem? És nem hagysz egyedül. Nem félek semmitől, ha itt vagy. A sötétben néha látom Perryt… néha. De nem baj…

A lány kétségbeesetten küzdött ellene, de a rettentő erő úgy lefogta, mint egy macskát. Hangosan kiáltott.

Valahol válaszoltak. Reccsenés, forgács… valaki rohan a lépcsőn.

– Moyna, hol van?

Újra kiáltott. Hallin elengedte. Az ajtóhoz szaladt. Hallin elrántotta.

– Jönnek – mondta bután.

Szeme villogott. Ereje félrevágta a lányt a szoba másik végébe. Egy pillanat múlva mellette volt. A lány borzalommal nézett a sápadt, megkínzott, véres arcra. Alig néhány centire tőle…

– Meg fognak ölni – zihálta. – Meg fogok halni, Moyna! Meghalni! Még nem éltem. Szeretlek…

A lány félig felkelt, de ismét lehúzta maga mellé. Ereje elhagyta. Minden percben elájulhatott. Keze a ruhájába tépett, de a hang nagyon messziről jött.

Hatalmas ütések dörögtek az ajtón.

– Nyissa ki, Hallin! – kiáltott valaki. – Nem szökhet meg!

Hallin egész teste reszketett.

– Nem ölhettek meg! – hörgött. – Moyna, ezt tudod, ugye? Engem nem lehet megölni. Senki sem tud…

– Bolond – hangzott kívülről. – Így nem lehet betörni azt az ajtót. Lődd ki a zárat!

Hallin lassan felkelt. Szeme akár a gyermeké…

– Kilőni a zárat – dünnyögte. – Igen. Kilőni…

Moyna Stanford kezével a száján figyelte, ahogy keresztültántorog a szobán. Újra megszólalt:

– Iszonyú meghalni…

Kint az Angyal lámpája az ajtóra irányult, és Teal a zárra illesztette a revolvert. Reccsenve szakadt ki a zár és Simon előreugrott.

A szobában hatalmas zuhanást hallott, és az ajtó kitárult. Teal és Nigel Perry nekidöntötték a vállukat.

– Nigel!

Nigel karjába kapta a lányt.

De Teal és az Angyal Hallint nézték, aki a földön feküdt, és különös nyugodtság öntötte el vonásait.

– Mégsem volt hát olyan szerencsés – mondta a detektív.

Simon megrázta a fejét.

– Nem mi öltük meg.

Letérdelt a halott mellé, és mikor megint felállt, a keze nedves volt a vértől, és valami feküdt a tenyerén. Teal előrehajolt. Egy kulcs…

– Hogy került oda? – kérdezte.

– A zárban volt – felelt Simon.

X.

Selyemcilinder, finom fekete kabát, borotvaéles vasalású csíkos kasmírnadrág, és fényes lakkcipő: az Angyal kápráztató látvány volt, és Claud Eustace Teal felügyelő, aki a Piccadillyn találkozott vele, szemlátomást megdöbbent.

– Hova megy? – kérdezte.

– Már voltam – felelt az Angyal. – Ezeket a dolgokat a legalkalmatlanabb órákban csinálják. Ha tudni akarja, ma egy kisgyereket fogadtak a Katolikus Anyaszentegyház kebelére. Én voltam a keresztapa.

A fődetektívre nagy hatással volt a dolog.

– Mégpedig – folytatta az Angyal – Simonra keresztelték. Hát ez igazán szép, nem?

Csöndben sétáltak egy ideig, és aztán Teal megszólalt:

– A kapitány várja a választ a levélre.

– Gondolkoztam a dolgon – felelt az Angyal. – Ami azt illeti, talán meglátogatom ma délután.

– Mit fog neki mondani?

Simon sétapálcája kört írt le a levegőben. Sóhajtott.

– Az ötlet szórakoztató. És mégsem tudom elképzelni, hogy a Rend és Törvény oldalán sétáljak. Ahogy már olyan sokszor mondta, öreg tormaevő – az én régi stílusom már a múlté, mióta sokat tudnak rólam; de attól félek, Teal, óh, attól félek, hogy nem a magáé az egyedüli út. Borzasztóan rendes ember leszek. És van még valami.

– Mi az?

Az Angyal levette gyönyörű kalapját, és szeretettel simította végig selyemzsebkendőjével.

– Képtelen lennék keménykalapot viselni.

Teal megállt és hozzáfordult.

– Valóban visszautasítja? – kérdezte.

Simon bólintott és búsan felelt:

– Igen… ügyetlen lennék. Egy hét alatt kidobnának. A legcsodálatosabb dolgokat pletykálnák a Scotland Yard környékén. Emberek írnának a Timesnak… Teal, nem lehet…

– Templar – mondta a detektív duzzogva –, a legrosszabb hír, amit ma hallottam.

– Valóban? – az Angyal szinte megdicsőülten mosolygott. – Menjünk ebédelni és sírjuk sörbe a bánatunkat. De azért csinos gazfickó vagyok, nem? – Újra sóhajtott. – Mondja Teal, hol ebédelhet egy detektív és egy kalóz biztonságban?

– Ahol akar – mondta Teal boldogtalanul.

Simon Templar a Piccadilly Circusra pillantott.

– Úgy tudom, hogy a Törvényszék épületében is van egy igen rendes étterem. Ott ebédeltem a múltkor is, pont miután megöltem valakit, vagy ilyesmi. Hű, de furcsa érzés volt. És úgy érzem, ezt most megismételhetjük. Jöjjön, Algibald; elmondom a Színésznő és a püspök eredeti történetét.

Jegyzetek:

1. vállalkozó, aki színházat, hangversenytermet, társulatot saját üzleti vállalkozásaként működtet. Itt mulató üzemeltetője.

2. Általános kifejezés magas alkoholtartalmú italra, kb. mint "tüzesvíz"

3. Bibliai idézet, Máté 16:25.

Table of Contents

A logikus kaland

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

A hihetetlen háború

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

Mr. Hallin szerencséje

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

Jegyzetek: