Az Angyal menekül

P.G. Wodehouse-nak, akinek volt ideje pár szót fűzni az Angyal történetekhez, pedig ő maga sokkal jobban megírhatta volna őket.

ELŐSZÓ

Leslie Charteris előszava az 1964-es kiadáshoz

Ez a történet gyakorlatilag a harmadik kötete annak a trilógiának, amely Az Angyal az ördög ellen és Az Angyal bosszújával kezdődött. Még ha pár évvel azok után is íródott – és közben négy vagy öt könyvvel –, így is először 1933-ban került kiadásra. Sokkal elfoglaltabb voltam akkoriban.

Ebben az Angyal dűlőre jut Rudolf herceggel, személyes ellenségével, az előző két kötet legérdekesebb ellenfelével. A másik főellensége, Rayt Marius nem tűnik fel itt, és tulajdonképpen csak a Mr. Teal lecsúszik kötetben kerül csak posztumusz említésre. Ahogy más bevezetőkben már említettem, ezek a gonosztevők ma már annyira elavultak, mint a mitológiák. De ez a kötet, még ha a címe kevésbé is passzol mint az első, visszatekintve nem csak egy sorozatot, hanem egy korszakot is lezár.

A legelavultabb eszmék néhánya, amelyek az első két könyvet mozgatták, a nemzetközi kulisszák mögül háború-érdekelt háttérhatalmak által mozgatott szálak témája, bábok mozgatása a törpeállamok ambiciózus uralkodói által, mint Rudolf herceg, csupán kis szerepet játszanak ebben a történetben, és nem igényelnek részletes magyarázatot itt. Ez a könyv jobban megáll egyedül mint az előző kettő, tisztán a saját jogán, mint kaland és vadászat.

Szükségtelen mondani persze, hogy a korszak miatt azok az olvasók akik az Angyalnak csak későbbi környezetét ismerik, anomáliákat fedezhetnek fel. Az Ausztria, ahol elkezdődik, és a Németország, ahol befejeződik, nem csak a NATO előtt voltak, hanem Hitler előtt is. (Még ha akkoriban Adolf serényen is haladt előre, még mindig nem rendelkezett valódi hatalommal, és leginkább le volt írva mint jelentéktelen őrült, aki sohasem fog elérni semmit.) A Rudolf herceg által megmintázott misztikus fejedelem figurája még mindig könnyen elfogadható volt az általános képzeletben, ha más nem, mint nosztalgikus hagyomány, még ha csak pár olyan is maradt csak amit bárki nevén tudna nevezni.

Mindeközben, ez a könyv egyszerűen csak egy kalandot ajánl. Sohasem akart ennél több lenni.

PROLÓGUS

Mr. Teal, a Scotland Yard főfelügyelője buzgón írt. Személyes érzéseit igyekezett annyira lehűteni, hogy megfeleljenek a hivatalos jelentés hangjának.

„Az a tény, hogy Simon Templar már régóta nem tagadja az „Angyal”-lal való azonosságát, csöppet sem könnyítette meg a dolgunkat. Azokban az esetekben, amelyek eddig tudomásomra jutottak, vagy biztosította magát, hogy áldozata ne merjen feljelentést tenni – vagy megdönthetetlen alibiről gondoskodott. Olyan eszközökkel rendelkezik, amelyek ellen a mi szervezetünk aligha harcolhat. Pályafutásom kezdetétől fogva mindent elkövettem, hogy letartóztathassam, de az eddigi bizonyítékok jóformán értéktelenek…”

A jelentés múlt időben kelt – múlt időben és bocsánatkérő hangon – bár Teal igazán nem szívesen ismerte volna el ezt a tényt. Mert a bevezető bekezdés ideje óta bizonyos dolgok megváltoztak. Az volt a baj, hogy ez a változás csöppet sem segített a rendőrségnek. A helyettes rendőrfőnök ezt bosszantóan megvilágította. Jónéhányan elismerték, hogy rendkívüli szókinccsel, hévvel és változatossággal fejtette ki véleményét; de oka is volt a haragra. Simon Templar, aki sokkal vidámabban fogta fel a dolgot, jóval tömörebben foglalta össze a helyzetet Patrícia Holm előtt.

– Valahol – mondta az Angyal vidám kézlegyintéssel, miközben a régi Angyal-nevetés fénye villant fel szemében – valahol abban a nagy, ernyedt kocsonyában, amit a Scotland Yard eszének neveznek (erős túlzással!) egy kevéskével több bizonyítékot őriznek felőlem. S ugyanakkor azon a nagy, lüktető területen amelyre a Scotland Yard vigyáz – jóval kevesebb nyoma van az Angyalnak. De kinek fáj ez?

No, ami azt illeti, ugyancsak sok embernek fájt. Nem mintha sokat használt volna. Miért is bánatukat csak odavetőleg jegyezzük fel, ugyanoly könnyedén, amilyen könnyedén az Angyal beszélt volna róla. Gunner Perrigonak mindenesetre fájt – de az ő érzésére az egész históriában senki sem volt tekintettel. A brixtoni börtönben senyvedett és komoran töprengett az élet bizonytalanságán; s meg volt róla győződve, hogy a fentnevezett élet ugyancsak csúnyán bánt el vele. Mert Gunner Perrigonak valamikor ötvenszázalékos részesedése volt a legnagyobb gyémántszállítmányban, amit valaha Angliába csempésztek – s a börtön hivatalos feljegyzései szerint most pontosan nyolc shillinggel és négy pennyvel rendelkezett. Létének ez volt két alapvető ténye s nincs a földnek olyan statisztikusa, aki ezt a két tényt többféleképpen csoportosíthatta volna, mint ahogy szegény Perrigo már megtette.

És a Scotland Yardnak is fájt a dolog. A Scotland Yard fülébe – amelyet Teal főfelügyelő hallószerve képviselt – az Angyal az Isten tudja hányadik bolhát ültette már. És a Scotland Yard bosszankodott – nem éppen azért, mintha Gunner Perrigo iránt különös rokonszenvet érzett volna. Ennek a bosszúságnak mértékét pontosan leolvashattuk annak a három tucat dagadt képű detektívnek arcáról, akik kettesével lődörögtek az Egyesült Brit Királyság minden egyes kikötőjében és az Angyalt lesték – egy hosszú, nedves áprilisi héten át. Jártak-keltek, lopóztak, figyeltek, roppantul hatásos képet nyújtottak, de ez volt végeredményben minden. Egyikük meg is fázott, ami igazán sajnálatraméltó dolog.

Az Angyal ugyanis már rég elhagyta Angliát – háromezer méterrel a detektívek feje fölött, repülő ezüst villanás hátán, az esti felhők rőt ormai között. Egyedül volt Patricia Holmmal és a szabadsággal. Zsebében a tíz éves kalózélet minden fillére, amelyet kivett a bankból. A bankot még Teal kopóorra sem tudta kiszimatolni. Zsebében, vagy inkább kabátja alatt százezer font értékű gyémánt. Előtte a széles nagyvilág.

A La Manche-on túl már várták. Hat különböző ország, hat rendőrfőnökségének embereit ugrasztották ki ágyukból a zümmögő sürgönydrótok. Várták Cherbourgban, Havre-ban, Dieppe-ben, Boulogne-ban, Dunkirkben, Ostendében, Hook van Hollandban – messze keleten, Helsingsforsban és Rigában is. Etaples fölött megpillantották és Amiens és Párizs közt készültek fogadtatására; de az Angyal éjfélkor szállt le a földre, a High Fen üres pusztaságában, Monschaun túl, és még hajnal sem volt, amikor egy „kölcsönkért” teherautón Aachenbe érkezett.

S ott nyoma veszett.

Van Roeper, a kis, kékszemű orgazda, aki hétszázezer guldent fizetett a gyémántokért, békésen végezte a maga dolgát Amszterdamban – semmi okot nem látott arra, hogy a rendőrségnek segítségére legyen a hajszában. S ő volt az utolsó ember, aki tudta, hogy látta az Angyalt. Európa határainak őrei közül senki sem tudta, hogy az Angyal átsuhant köztük, mert Simon Templar a saját útjait járta. De annyi biztos, hogy három héttel később Simon Templar és Patricia Holm a bajorországi Lenggriesből déli irányba indultak, és az erdőn át eljutottak az ausztriai Achenwaldba. Az Angyal jól ismerte ezt az ösvényt, így aztán Innsbruckba érkeztek.

Monty Hayward ott találkozott velük; és Montynak nagy szerepe van ebben a históriában. Az Angyal azt is kijelentette egyszer, hogy az egész dolog kezdettől fogva Monty hibája. Mert együtt vacsoráztak a Tirol-vendéglőben s utána sört ittak; késő éjszaka volt már, amikor hazafelé indultak a Rennwegen, amely az Inn folyó mentén vezet. S éppen az a remek a dologban, hogy az Angyal elhatározta: most az egyszer igazán jó fiú lesz… tisztességes, csöndes, a légynek sem ártó…

ELSŐ FEJEZET

melyből megtudjuk, hogyan lett mégis rossz kisfiú Simon Templarból, s hogyan járt szerencsétlenül Stanislaus

1.

Az egész oly ellenállhatatlanul és váratlanul kezdődött, mint valami lavina. Vagy mint az a gonoszul pontos kis robbanás, amely áttöri a gátat s egész vidéket borít el vízzel. Az Angyal ma is esküszik rá: mindent elkövetett, hogy elkerülje – összeszedte minden lelkierejét s férfiasan harcolt a kísértés ellen. De minden hiábavaló volt.

A hídon, alig tíz lépéssel odébb, négy férfi verekedett; az Angyal megállt és rájuk bámult. Jobbkeze Monty Hayward, balja Patricia Holm karját fogta – így sétáltak éppen, amikor a verekedés elképesztő kezdete megtorpantotta őket. Némán figyelte a dolgot. S e hallgatás alatt történt (ha ugyan az Angyalnak hinni lehet), hogy hiába viaskodott lelkével.

A változás oly hirtelen történt a nyugodt tájon, hogy igazán megdöbbentő volt. Alig egy másodperccel előbb az az ártatlan külsejű ember volt az egyetlen emberi lény távol s közel, aki most a verekedés középpontjába került. A Herzog Ottó Strasse kihalt békéje csak a Rennweg meg a Hofgarten nyugalmas csöndjében találta párját; s az ártatlan külsejű emberke békésen haladt át a híd jobb oldalán, ártalmatlan kis aktatáskájával kezében. S aztán egyszerre, minden figyelmeztetés vagy előzetes bejelentés nélkül, három ember ugrott ki az árnyékból s nekirohant a kis embernek. Komolyan, elszántan, némán szorították a híd karfájának s nemes igyekezettel kezdték kiverni belőle a lelket.

Az Angyal kissé változtatott egyensúlyi helyzetén s halkan fütyörészni kezdett. Monty Hayward kihúzta karját barátjának könnyű szorítása alól és a két férfi tekintete találkozott.

– Nem tudom – szólt Monty tapogatózva hogy eltűrhetjük-e ezt?

És Simon Templar bólintott.

– Bennem is hasonló kétség ébredezik – mormolta.

Megindult. Fönt a hídon zűrzavaros férficsoport előre-hátra imbolygott. Néha-néha ütés puffant, fojtott fájdalomkiáltás hallatszott… Az Angyal hirtelen észrevette, hogy Patrícia Holm megfogja a karját.

– Kisfiú – mondta a lány –, hát nem megígérted, hogy jó leszel?

Az Angyal megtorpant és hátrafordult. Elmerengve mosolygott Patríciára. Fülében mennyei muzsika volt a verekedés tompa zaja. Már késő volt…

– Hogyne, drágám – felelt bizonytalanul. – Persze, hogy jó leszek. Csak szeretném megnézni a dolgot. Nehogy túlságosan durva legyen a verekedés… Talán – talán a lelkükre beszélhetek.

Ez csak nem bűn? Gondolataiban nyoma sem volt a rossz szándéknak. Szelíd, de határozott tiltakozás – ez itt a teendő! A nemesebb ösztönökre fog hivatkozni…

Óvatosan és körülményesen közeledett a csatatérhez, mint valami természettudós, aki újfajta skorpióval köt ismeretséget. Monty Hayward úgy látszik teljesen eltűnt a gomolyag közepén, amelyet megérkezése újabb és még hevesebb rohamra ösztökélt. A gyilkos zűrzavarban jóformán lehetetlen volt az egyes embereket megkülönböztetni; de Simon próbaképpen benyúlt a kavargó csoportba. Vastag nyakat tapintott s kirántott egy embert. Egyetlen, lelket rázó pillanaton át egymásra bámultak a homályos fényben; s az Angyal sajnálattal állapította meg, hogy ennél rondább és visszataszítóbb arcot sehol sem látott Münchentől délre. S ezért – minthogy ezeket a tulajdonságokat teljes és tökéletes indoknak találta – kísérletképpen, elgondolkozva orronvágta az illetőt.

Alighanem e perctől kezdve tekinthetjük minden jó szándékát füstbementnek.

A lélekbúvárok, akik előtt nincs titok, azt mondják, hogy bizonyos ingerek oly ősi és kiirthatatlan visszahatásokkal járnak, amelyek szinte gépiesek – mint egy felháborodott japán pincsi vakkantása, ha a farkára hágnak. Trombita harsog és a régi csataló fülét hegyezi. Gramofonlemez forog s egy hetvenéves öregúr régmúlt holdfényről és szerelemről álmodozik. Dugó pukkan s a szomjas ember nyála kicsordul. Ilyen az élet.

S ez történt most az Angyallal is.

Végre is hosszú ideje semmiféle izgalmas dolgot nem művelt. Majdnem huszonnégy napja. Tudatalatti énje megérett néhány csábító inger simogatására. És most, amikor ellenálló képessége csaknem a null-fokig süllyedt, érezte, amikor ökle találkozott egy orral.

Ez az érzés roppant kellemes volt. Lelke legmélyét kavarta fel. S agyában meggyőződés derengett: semmire sem vágyódik annyira, mint ennek az érzésnek megismétlődésére. S minthogy az orr elérhető távolságban lebegett előtte, ismét rácsapott.

Nem tévedett. Tudatalatti énjének igaza volt. Gyomrában kellemes meleg sugárzott szét, villanyos áramként bizsergett tagjaiban s kétségei végképp szétfoszlottak. Egy csúnya ember orrát öklözi s élvezi a dolgot. Az élet ennél nem is nyújthat többet.

A csúnya ember hátravágódott a hídon. Aztán cséplő karral tápászkodott fel és az Angyal vidám bordaütéssel fogadta. Amikor az áldozat tátogva tántorodott meg, Simon állon vágta és elfordult az ernyedt testtől.

Végigsimított kabátján és körülnézett újabb teendők után.

A társaság kezdett elemeire bomlani. Néhány lépéssel odébb Monty Hayward szórakozott a második útonállóval; mellette a harmadik gazember térdelt az ártatlan kis ember mellén, balkezével torkát szorongatta, jobbjával zsebében kutatott.

Érthető, hogy a harmadik csirkefogót alaposan meglepte, a most következő események sora. Aligha fogta fel tisztán, hogy nyolc másodperc alatt mi történt vele. Két izmos kéz fonódott álla alá s magas, szikár alak hajolt föléje csaknem gyöngéden.

Aztán olyan rántással lendült a levegőbe, amely majdnem kificamította gerincét. Szédelegve gurult pár lépést, majd feltérdelt és hátsó nadrágzsebe felé nyúlt. Az Angyal felnevetett. Még csak ez hiányzott – az Angyal csak erre várt, csak ezt remélte, a romba dőlt erény minden várakozásával. Ez a mozdulat végső tökélyt adott ennek az angyali éjszakának.

– Drága szívem! – szólt az Angyal s mint a párduc, ugrott.

A bandita félig felkelt már, amikor az Angyal eltalálta s kezét már félig kihúzta zsebéből. Az ökölcsapás oly erővel vágta hátra fejét, hogy csigolyái megrendültek s vakon vágódott neki a híd korlátjának.

Simon ráugrott. A briganti válla mögött megpillantotta a folyó sötét vizét, amely simán suhan és habosan tört meg a híd széles oszlopain – mert az Inn csöppet sem méltóságos és lassú folyó, úgy rohan le az Alpesekből, mint valami ifjú szökőár – és az Angyal ajkán széles vigyorgás lett a könnyű mosolyból. Balkarja szeretettel fogta át az útonálló lábát. Végre is… miért ne?

– Szombat este illik megfürdeni, pajtás – szólt az Angyal.

Balkeze lenyomta a férfi arcát, jobbkarja fölfelé lendült.

A korlát az áldozat hátát feszítette, könnyű munka volt. A bandita könnyed lendülettel suhant át a korlát fölött s kissé nyikkanva tűnt el…

Az Angyal egy-két másodpercen át boldogan nézett a kis buborékokra, amelyek a jeges ár felszínét megtörték. A kocka el van vetve. Utolsó reményéről is lemondhat az üdvözülést illetően. Úgy érezte, mintha nagy teher gördült volna le szívéről. A régi idők visszatértek. A harc és a vigalom önként visszatért, bár nem kereste, mert ez az ő sorsa és része – kis, bajbajutott emberek megmentése és a gonoszok fejbeverése. Mindez így helyes. Szép és komoly gondolat volt ez az olyan ember számára, aki már három hete jól viselte magát.

Boldog mosollyal fordult meg. Vajon elmulasztott-e valamilyen más alkalmat, amelynek segítségével koporsóba fektetheti erényét? De egyelőre béke volt a világon. A rendkívül ronda arcú ember még mindig nem volt olyan állapotban, hogy a vitát folytathatta volna. Az ártatlan külsejű kis ember szédelegve ült a járda szélén és fejét fogta. A harmadik gazember fején Monty Hayward ült és zúzott ujjpereceit nyalogatta. Nyugodt töprengéssel nézett az Angyalra.

– Tudod – mondta – azt hiszem, ennek a fickónak sem ártana egy kis hideg fürdő.

Az Angyal hirtelen felnevetett.

– No, gyerünk! – mondta.

Lehajolt és megragadta az ember bokáját. Monty az áldozat vállát fogta. A bandita kifelé és fölfelé lendült az űrbe, mint valami kilőtt agyaggalamb…

Ismét megfordultak. A kocsiút közepén az utolsó mohikán feltápászkodott; s keze, akárcsak elődjéé, zsebébe nyúlt… Simon harmadszor nézett Montyra és Monty az Angyalra. Viselkedésük józan és bíráló volt; de egyikük sem talált a másik szemében olyan véleményt, hogy a jó munkát hagyják befejezetlenül… Az Angyal bólintott s nekirohantak céljuknak. A bandita a korláthoz vágódott. Vad kalimpálás, csobbanás, csend…

Simon Templar leporolta kabátját.

– No – jegyezte meg rövid szünet után –, így vagy úgy, de úgy látszik, sikerült megszabadulnunk az ellenzéktől. Most nézzük meg kis védencünket.

Odament a küzdelem okozójához és felemelte. A híd egyik lámpájának tiszta fényében sovány, barnás-arcot látott. Két tompa barna szem szédülten pislogott rá. Simon kíváncsian tanulmányozta a kis embert. Úgy látszott, hogy ezért kár volt annyit fáradozni. De az Angyal bízott a jószerencsében.

– Hová igyekezett, jó ember? – kérdezte barátságosan.

– Ich verstehe nicht – csóválta fejét az emberke.

– Wohin wollten Sie gehen? – ismételte németül az Angyal.

Nagy meglepetésére a kis ember ajka keskeny vonallá szorult s szemét mogorva köd takarta el. Majdnem vadul mondta.

– Ich will gar nichts sagen.

Simon összehúzta szemöldökét.

Valahol új, éles hang suhant át az éjszaka csöndjén s észrevette, hogy Monty és Patrícia kissé nyugtalanul állnak mellette, de ezzel nem törődött. Agya úgy fogta fel mindezt, mintha ködben állna. Nem volt ideje gondolkozni.

Valami lüktetett, áradt benne – megérzés, ösztön, Isten tudja, mi. A kis ember szájának konok merevsége indította meg, hangjának rekedtes keménysége hirtelen élesebbé tette ezt a meggyőződést. Ostoba, lehetetlen, fantasztikus dolog – de csaknem ujjongó megadással tudta, hogy… igaz.

Valahol hiba van. A dolgok eddigi sima egyszerűsége csak téveszme, látszat. Tízéves gyerek is észrevehette volna; de a csalás oly természetes volt, hogy leleplezése jóformán fejbevágta. Pedig minden oly tisztességesnek, köznapinak látszott. Egy kis, ártatlan külsejű ember hazasiet, heti bérével táskájában. Három szőrös bandita rárohan s verni kezdi. Mint holmi derék polgár, az ember közbelép. Orron vágja a csirkefogókat s megmenti az áldozatot. Majd odamegy az áldozathoz. Arra készül, hogy megvigasztalja, bekötözze sebeit, mire ő? Hősként köszönti az embert és sietve ügyvédért küld, hogy megmentője javára megváltoztassa végrendeletét. Az embert, mint tökéletes szamaritánus az iránt érdeklődik, hogy hová tartott az illető, mert el akarja kísérni… és ráförmed az emberre.

Az Angyal nevetett.

– Jó, jó, tudom, cimbora. – Igen szelíden és megnyugtatóan beszélt, akárcsak eddig, de hangjában ott bujkált a kacagás. – De hidd el, tévedsz. Sie haben uns falsch verstanden. Verstehen Sie Esperanto? Azok a csúnya bácsik mind elmentek. Megmentettük az életét. Kebelbarátjai vagyunk. Freunde. Kamerad. Gott mit uns és így tovább…

Megtörtént már, hogy a német nyelvet valaki jobban beszélte. Maga az Angyal, aki hét német tájszólást tudott tökéletesen, ha kedve tartotta szívesen elismerte volna ezt a tényt. De azért feltette, hogy érthetően fejezte ki magát. Elég érthetően ahhoz, hogy egy átlagos halandó kifejezett ellenséges érzés nélkül közeledjék hozzá. S igazán nem szolgáltatott okot arra a válaszra, amelyet kapott.

Talán a kis ember idegeit cafrangokra tépte ez a kaland. Talán feje még mindig kábult volt az átélt ütlegek kínos emlékétől. Mindezt sohasem tudhatjuk meg. Csak annyi a biztos, hogy hihetetlenül ostobán viselkedett.

Gonosz kiáltással, mely egész arcát eltorzította, kirántotta karját az Angyal kezéből s mint valami vadmacska, kapott az Angyal szeme felé. És ez a mozdulat minden kétséget eloszlatott Simon Templar agyából.

– Csak ne oly gyorsan, Stanislaus – mondta az Angyal lassan.

Ügyesen kitért az éles körmök elől s nekiszorította a kis embert a korlátnak; de most Monty Hayward kezét érezte vállán.

– Ne haragudj, hogy zavarlak, öreg fiú – szólt Monty nyugodtan. – A te barátod az az ember ott?

Simon felnézett.

A Rennwegen, alig száz lépésnyire, egyenruhás férfi szaladt feléjük. Közben sípja szüntelenül visongott. Az Angyal hirtelen felfogta azoknak a vészjósló jeleknek jelentőségét, amelyek öntudatlanul suhantak át agyán, mialatt más dolgokkal volt elfoglalva. Tökéletesen megértette minden végzetes és messzire nyúló jelentőségüket s a következő másodpercben, vakmerő biztonsággal tudta, hogy mit kell tennie.

A Törvény bele akar avatkozni szórakozásába. E pillanatban lármásan caplat feléje nagy, lúdtalpas lábán, el akarja rontani mulatságát – amint a múltban már annyiszor megpróbálta. S most az egyszer súlyosabb és komolyabb ok van arra, hogy ezt a beavatkozást ne tűrje el, mint eddig bármikor. A felületes és gyenge képzeletű szemlélő talán nem látta volna ezeket az okokat – de az Angyal nagyon is tisztában volt velük. És Simon rájött, hogy ha eddig is bolond volt, ezentúl sem lesz józan.

A kis ember, mint valami megvadult angolna, oldalvást hajolt s az aktatáska, amelyet még mindig kétségbeesetten szorongatott jobb kezében, az Angyal feje felé lendült. Az Angyal pár centit hátrált, hogy elkerülje; aztán nyugodtan, csaknem szórakozottan állon vágta, úgy hogy elájult…

Majd szembefordult társaival és csöndesen mondta.

– Attól félek, összejövetelünket fel kell függesztenünk.

Lehajolt, galléron ragadta a kis embert és vállára vetette, mint valami szeneszsákot. Az aktatáska rövid láncon lógott le az emberke csuklójáról, az Angyal jobb kezével a táskát is megfogta. A lánc csöppet sem lepte meg, ezt is elfogadta, mint az általános probléma apró részletét, amelyet majd később elemezhet és illeszthet bele a mozaikképbe. Semmi kétség: ez őrültség. De olyan csodálatos egyszerűség van tébolyában, hogy csak egy hajszál választja el a zsenialitástól; s ilyen emberekből áll a kalandkeresők birodalma.

Az Angyal futás közben mosolygott.

Pontosan tudta, hogy mit tett. Körülbelül két perc és harminchét másodperc alatt oly súlyos károkat okozott tulajdon „Jó kisfiúságának”, hogy a Szent Bertalan éj, az örmények üldözése és a San Franciscó-i földrengés eltörpültek mellette. És ez csak a bevezetés. Most már nem fordulhat vissza. Szépen lesétált a törvénytisztelet és illedelem csúszós drótköteléről. Remekül érezte magát.

A híd végén megfogta Patrícia karját. Jobboldalt, amint ezt tudta, alacsony fal húzódott a folyó mentén. Túlsó oldalán keskeny párkány, ahol, ha nem is valami kényelmesen, de meg lehet kapaszkodni. Odamutatott.

– Ugorj, drágám.

A lány bólintott és szó nélkül átvetette magát. Simon hátba vágta Montyt.

– Viszontlátásra tíz perc múlva, öcskös – mormolta.

Könnyű terhével fürgén átugrott a falon s három hüvelyknyire a sziszegő víz fölött megkapaszkodott, míg Monty lépései elvesztek a távolban. Egy pillanattal később a rendőr szöges cipője lebotorkált a hídról és megállás nélkül tovább caplatott.

2.

Az egyenletes léptek eltávolodtak, amíg alig hallatszottak; s a rendőr sípjának éles sivítása is egészen elhalkult. A tájra ismét béke terült.

Az Angyal óvatosan átpillantott a korlát fölött s körülnézett. Sehol sem volt nyoma a siető rendőröknek, akiknek a rendőrsíp nyomában meg kellett volna érkezniük. Simon, aki tudta, hogy a legtöbb európai város lakói nem szívesen avatkoznak mások ügyeibe, nem érzett meglepetést, csak elégedettséget. Fürgén ismét átugrott a falon s kezét nyújtotta Patnek. A következő pillanatban a lány ott állt mellette és nyugodtan nézett rá.

– Mindig tudtam, hogy börtönbe való vagy – mondta. – S most azt hiszem, oda is kerülsz.

Az Angyal angyali ártatlansággal viszonozta tekintetét.

– Ugyan miért? – kérdezte. – Drága szívem – miért? Mi mást tehettünk volna? Logikánk elemi volt. A Törvény közeledett felénk s mi nem óhajtottunk a Törvénnyel találkozni. Ezért odébb álltunk. Stanislaus épp akkor kezdett érdekes lenni – még nem végeztünk vele. Tehát magunkkal hoztuk Stanislaust. Mi lehetne ennél egyszerűbb?

– Tisztességes emberek nem szoktak ilyesmit csinálni – szólt Patricia szelíden.

– Mi viszont megcsináltuk – szólt az Angyal.

A lány elindult mellette és az Angyal folytatta a beszélgetést.

– Stanislaus halhatatlan nevéről – mondta – a híres Doktor Stanislaus Leberwurst jut eszembe, akivel egyszer meg kellene ismerkedned. A hajóépítés problémáival foglalkozott. A mechanikának azt az eddig felderítetlen alapelvét használta fel, hogy a vonzás és taszítás egyenlő és ellentétes. Nyolcvan évi kutatás után olyan hajót tökéletesített, ahol a hajtóerőt egy gigászi tekercs itatópapiros képviselte. Ezt a papirost a hajó tatjáról óramű göngyölítette a vízbe. Az itatópapiros fölszívta a vizet és a víz fölszívta az itatópapirost, így aztán a hajó megindult és mozgott. Az ötletet a svájci haditengerészet el is fogadta, de később inkább idomított sós heringeket használtak.

Patrícia nevetett és belekarolt az Angyalba.

Ha ilyen hangulatban volt, senki sem vitatkozhatott Simon Templarral – a legkisebb árnyékot sem vethette ujjongó jókedvére. S ha a lány nem tudta volna, hogy ez lehetetlen, talán egy szót sem szól. De a férfi szemében ott táncolt a gúnyos tréfakedv, amelyet annyira szeretett s tudta, hogy ez mindig így lesz.

– Most hová megyünk? – kérdezte nyugodtan.

– A vén fogadóba – szólt az Angyal. – S ott fogjuk megvizsgálni Stanislaus magánéletét… Istenem, Pat – ha arra gondolok, milyen lett volna életünk, feltéve, hogy Stanislaust otthagyjuk… felforr a vérem. Hetek óta ő a legbájosabb napsugár, akit láttam. A világ minden kincséért sem veszíteném el.

Pat csak mosolygott. Ha meggondolja, voltaképpen nincs más választás. Ha az ember egy idegen városban sétál, karonfogva egy férfival, aki hátán egy teljesen idegen ember elrabolt, eszméletlen testét hordozza – egy férfival, aki ezt az idegent jobb híján Stanislausnak keresztelte – egy férfival, aki nyomát sem mutatja a bűntudatnak vagy izgalomnak emiatt – az ember, ha a nőnemhez tartozik, aligha viselkedhetik megfelelően. Legalábbis viselkedése aligha vívná ki egy lánynevelő-intézet igazgatónőjének elismerését.

Patrícia Holm sóhajtott.

Azon töprengett: van-e hatalom a világon, amely az Angyal hitét megrendíthetné saját külön őrangyalaiban; de maga az Angyal erre sose gondolt. Az egész úton – voltaképpen csak pár percig tartott, de a lány pár órának érezte – meg mert volna esküdni, hogy az Angyal fekete hajának egyetlen szálát sem rebbentette meg az aggodalom. Boldog volt. Kalandra számított. Ha egyáltalán gondolt a veszélyekre, oly vakító egyszerűséggel tette, amilyennel vezércsillagát követte a hasonló nehézségekben. Hazaviszi Stanislaust, s ha valakinek kifogása van ez ellen – Simon Templar szívesen küld koszorút az illető temetésére…

De senki sem tiltakozott. Innsbruck utcái megőrizték csöndjüket s kihaltak maradtak, még a rendőrsíp távoli sivítása is megszűnt. Simon ott állt a fal árnyékában, amely végcélja volt. Végignézett az elhagyott kis utcán.

– Ez az erény jutalma – jegyezte meg.

Stanislaus már ott is volt a fal tetején s az Angyal ismét lehajolt. Patrícia érezte, amint átfogja térdét s felemeli a levegőbe, mintha pehelykönnyű lenne. Alig telepedett le a falra, amikor az Angyal már ott volt mellette s a következő pillanatban leugrott a másik oldalra, mint valami nagy, szürke macska. A lány látta a sötétségben, amikor átlendítette lábát s fehér fogának villanása is látszott; önkéntelenül arra emlékeztetett, amikor épp így emelte át egy falon, első közös kalandjukban… S mély és tökéletes megelégedés töltötte el, amikor leugrott a férfi karjába. Simon könnyedén engedte le a földre. Hallotta boldog suttogását.

– Ugye, ez az igazi élet?

Fölöttük, jobboldalt, a Hotel Königshofnak, Tirol legelőkelőbb és legnagyobb szállodájának fekete tömege emelkedett. Tizenkét órával ezelőtt az Angyal ezt választotta ki főhadiszállásul. Hadvezéri gondossággal a földszinten választott lakosztályt, amelynek magas ablakai egyenesen a nagy kertre nyíltak; azzal csöppet sem törődött, hogy ilyen lakosztály nem volt több a szállodában s iszonyú sokba került.

– Eredj csak előre, drágám – suttogta az Angyal. – Én mindjárt követlek Stanislaus-szal.

A lány elindult, bizonytalanul botorkált a virágágyak között, de Simon mindjárt mellette termett és tökéletes biztonsággal vezette. Nappalijuk ablakai már nyitva voltak, az Angyal egyenesen rátalált. Bent a szobában Patrícia hallotta, amint ajtó nyílik; s amikor megtalálta és meggyújtotta a villanyt, a szoba üres volt.

Simon most visszajött a hálószobából, becsukta maga mögött az ajtót és szemrehányóan nézett a lányra.

– Pat, hát erre tanítottalak? Az egész világnak be akarsz mutatkozni?

Összehúzta a függönyöket, aztán megfordult s a lány bűnbánó bocsánatkérését elfújta könnyű nevetésével.

– Ennek ellenére – jegyezte meg nyugodtan –, jobb túlzottan óvatosnak, mint túlzottan optimistának lenni. – Megint mosolygott s átölelte a lány vállát. – S most mit szólnál egy cigarettához?

Elővette tárcáját és belesüppedt egy karosszékbe. Patrícia odaült a szék karfájára.

– Stanislaust a hálószobában hagytad?

Simon bólintott.

– Igen. Bemehetsz s adhatsz neki egy altató csókot – bár magától is szép mélyen alszik. Odaláncoltam az ágyhoz s szép álmokat kívántam neki, amíg elhatározzuk, hogy mit csinálunk vele.

– S mi történik, ha felébred és ordítozni kezd?

Az Angyal hosszú füstkarikát eresztett a levegőbe.

– Stanislaus nem fog ordítozni – mondta. – Ez az egyetlen dolog, amit Stanislaus biztosan nem tesz majd, ha felébred. Néhány fojtott nyifogás tán kitör belőle, de ennél több aligha. Mostanában sokat gondolkoztam Stanislauson s hajlandó vagyok fogadást kötni: az általa előidézett lárma legfeljebb arra lesz alkalmas, hogy egy trappista kolostor sakkversenyéről felvett film zörejeit képviselje. Ezt elhiheted nekem.

A lakosztály ajtaján kopogtak. Az Angyal órájára nézett, felállt s átsétált a szobán. Öt perc múlva három – éppen harmincöt perce annak, hogy a vendéglőből elindultak egy kis éjjeli sétára lefekvés előtt. Az éjszaka eseményei csöppet sem hasonlítottak holmi lassított filmre. Pedig ha Simon Templar tudja, hogy mennyi kaland és izgalom költözik ifjú életébe, mielőtt végképp befejezte volna a ma éjszaka kezdett munkát, talán még ő is tétovázott volna. Ez lehetséges. Még talán ő is tétovázott volna. Legalább is annyi ideig, amíg megfésüli haját s tiszta inget vesz fel.

De mindezt nem sejtette. Három hüvelyknyire kinyitotta az ajtót, megvizsgálta azt a kellemesen ismerős arcot, amelynek közepén Monty Hayward rövidre nyírt bajusza foglalt helyet, aztán behúzta barátját a szobába. Óvatosan helyretolta a reteszt s visszaandalgott a nappaliba.

– Huj-huj, seregem! – mormolta jókedvűen. – Nos, hogy érezzük magunkat a kis testedzés után?

– Nem óhajtok veled beszélni – mondta Monty. – Illetlen kisfiú vagy.

Az Angyal gúnyosan húzta fel szemöldökét.

– Monty Capone Hayward most beszámol tizenötödik századbeli rágógumi gyűjteményéről – kezdte. – „Engem a politika és a hasonló marhaságok nem érdekelnek” – mondja Monty Capone. „Számomra csak a művészet a fontos. Miért nem hagynak békén ezzel a szeszcsempészettel?”

Monty nevetett, egyik kezével az Angyal cigarettatárcájába nyúlt, a másikkal szódát fröccsentett whiskys poharába.

– No persze. Viszont – ez a dolog illik hozzád, öreg fiú, minthogy ezt választottad mesterségedül: de miért ugrattál engem is bele?

– Drága fiam, úgy gondoltam, jót tesz a májadnak. Amellett roppant gyorsan tudsz szaladni – és tested súlypontjában van valami festői, amikor…

Monty hozzávágott egy párnát s aztán leült a szék karfájára, amelyben most Patrícia foglalt helyet.

– És te eltűröd, hogy ilyesmit csináljon, Pat? – kérdezte.

– Milyesmit? – kérdezte a lány nem épp helyes nyelvtani érzékkel, de ártatlanul.

– Hát… tisztességes lapszerkesztőket verekedésekbe, emberrablásba és hasonló dolgokba taszít. Nem vetted észre, mit művelt egész éjszaka? Beledobálja az embereket a folyóba – az utcán felszed valakit és elszalad vele – eltűri, hogy a cimboráit pogány rendőrök üldözzék végig egész Európán, miközben ő szépen elbújik – s most itt áll, olyan boldogan, mint valami vizsla, amely új bolhát talált és nem kér bocsánatot. Hát te tűröd ezt a viselkedést?

– Tűröm – szólt Patricia békésen.

Az Angyal poharat vett kezébe és felült az asztalra. Csókot dobott Patríciának és töprengve nézett Monty Haywardre.

– Komolyan, öreg fiú – mondta –, nagy hálával tartozunk neked. Hősiesen álltad meg a helyedet – mintha már az óvodában erre neveltek volna. De borzasztóan sajnálom, ha úgy érzed, hogy ez nem neked való. Nincs ember a világon, akit oly szívesen választanék társnak egy kis rendes szórakozásban, de ha a családi tűzhely és nagymamád jó véleménye szólít…

Monty leverte cigarettájának hamuját.

– Nem a tűzhely és a nagymama, te marha – hanem a Consolidated Press világügynöksége. Ahogy a vacsoránál elmondtam, két nap alatt egy heti munkát végeztem. Ilyen formán rászolgáltam öt napi pihenőre. De ezzel nem sokat érek, ha öt nap múlva tizenöt évi börtönbüntetésemet kezdem majd valamilyen német fegyházban… Egyébként mi történt Stanislaus-szal?

Simon a hálószoba felé bökött.

– Félretettem az útból. Ha magához tér, sok mindent meg kell majd világosítania. Rád vártam, addig nem akartam élesztgetni, hogy te is része lehess az izgatott közönségnek. – Felállt és eloltotta cigarettáját. – S a jelenlegi körülmények közt, Monty, ezt ajánlom következő műsorszámnak. Meghallgatjuk Stanislaust s aztán jobban értjük majd, hogy miről van ebben a néma játékban szó.

Monty bólintott.

– Nagyon helyes ötlet – mondta.

Az Angyal odament az ajtóhoz és kinyitotta. Alig tett két lépést, amikor hideg levegő jeges árama csapta meg arcát; s amikor szeme megszokta a sötétséget, látta a csillagfényes téglalapot, ahol az ablak volt. Nesztelenül lépett hátra s keze Monty ujjaira tapadt, aki már a villanykapcsolót érintette.

– Várj egy pillanatig, öreg fiú – mondta csöndesen. – Pat is ezt a hibát követte el.

Beleveszett a sötétségbe; s kis idő múlva Monty fémes kattanást hallott s az Angyal alakját látta az ablak keretében. Simon óvatosan csukta be az ablakot – és Simon nagyon jól tudta, hogy ez az ablak zárva volt, amikor Stanislaust elhelyezte az ágyon és odaláncolta az ágy lábához. De az Angyal teljesen nyugodt volt. Összehúzta a függönyöket és megfordult; hangja csöndesen szólt a sötétben.

– Az ötlet igen helyes volt, Monty – nagyon helyes – szólt. – Csak kicsit elkéstünk vele. Most már meggyújthatod a villanyt.

A fény hirtelen árasztotta el a szobát. A fényár elöntötte a mélyzöld függönyöket, a drága szőnyeget, fehéren csillant a faragott tölgyfa ágy makulátlan vásznán. A hófehérség közepén a kis ember furcsa mód feketének és torznak látszott.

Ingének véres selyméből egy tőr elefántcsont nyele állt ki s tágra nyílt szeme meredt volt. Amikor rápillantottak, jobb keze lejjebb csúszott az ágy oldalán, és az aktatáska, amely csuklójáról lógott le, tompa koppanással esett a földre.

MÁSODIK FEJEZET

melyben Simon Templar még mindig nem bánja meg bűneit, viszont a kis társaság élete határozottan mozgalmas lesz

1.

Simon kinyitotta a halott kezére szoruló bilincset és zsebredugta. Jobban megszokta már a hirtelen és erőszakos halál látványát, semhogy átlagos értelemben megrendítse az, ami történt; de így is jégcsapok súrolták gerincét. A gyors és könyörtelen halált nem várta ilyen hamar – ilyen váratlanul. Olyan fenyegetés és kihívás volt ez, amelyet nem lehetett félreérteni.

– Hogyan történt? – kérdezte Patrícia megtörve a csönd hatodik másodpercét. Az Angyal mosolygott.

– Roppant egyszerűen – mondta. – A sötétség seregének egyik tagja hazakísért bennünket s miközben mi a szomszéd szobában társalogtunk, beosont ide. Bárki is volt, nagy egyest érdemel ezért a lecke-megoldásért – én útközben folyton füleltem és mégsem hallottam semmit. De ha azt akarjátok tudni, miért végeztek Stanislaus-szal, erre már nem tudnék mindjárt felelni.

A kis ember halálának ténye nem nagyon indította meg. Nem ismerték elég ideje egymást, hogy szerető bajtársak lehettek volna; s különben is kétséges, hogy a kis ember képes lett volna-e ilyen érzésekre. Az Angyal, aki ösztönösen és pillanatok alatt formált véleményt az emberekről, úgy gondolta, hogy Stanislaus halálát aligha fogják sokan meggyászolni… Ám ez a „lényegtelen” gyilkosság mégis olyan részlettel szolgált, amelyet nem lehetett félremagyarázni.

Tiszta kék szemében gúnyos csillanással nézett Monty Haywardra s a vakmerő mosoly még mindig ott volt ajkán. Legutolsó szavaihoz most kérdést biggyesztett hozzá.

– Van, aki azt mondja, hogy nem volt igazam?

– Miben? – förmedt rá Monty.

– Abban, hogy magunkkal hoztam Stanislaust – felelt az Angyal. – Mindketten azt hittétek, megőrültem… bár én csak hozzávetőlegesen következtettem, csöppet sem voltam bizonyos a dolgokban. De minthogy más választásom nem volt, megpróbáltam. Látjátok, hogy igazam volt? Lám, mi lett a biztató kezdetből!

– Jó, jó – vont vállat Monty. – De mit akarsz csinálni?

– Folytatni, amit elkezdtünk – szólt az Angyal. – Igyekszünk minél többet megtudni Stanislausról – akkor aztán lesz mit megtárgyalnunk.

Már le is hajolt, hogy a kis ember aktatáskáját megvizsgálja. Az első pillantásra látta, hogy a bőrt félig letépték, nyilván valamilyen éles szerszámmal vághatták fel; s aztán meglátta, hogy mi van benne s megértette a táska szokatlan súlyát. A kis aktatáska csak könnyű burok volt: benne kék acéldoboz. A láncot ehhez a dobozhoz forrasztották a kis kerek nyíláson át, amelyet a táskába vágtak. Zsebkésének néhány gyors nyisszantásával végképp lefejtette a bőrt s a fémdoboz tisztán látszott – a legtömörebb, legerősebb kis hordozható széfek egyike, amelyekkel az Angyal valaha is találkozott.

Simon rendkívül pesszimistán nézett végig a sima felületen. A doboz teteje oly tökéletesen feszült rá, hogy alig lehetett észrevenni a különbséget. Borotvaél sem fért volna bele az elválasztó vonal közé. A csillogó, edzett acél felszínét csak az egyik oldalon törte meg egy kis, négyszögletes nyílás, amelyen át a kombinációs zár négy fogas és számozott krómacél kereke látszott – s még ez a négy kerék is oly pontosan és szorosan volt beillesztve, hogy egy éhségsztrájkot tartó bacilus is kényelmetlenül érezte volna magát köztük.

– Ki tudod nyitni? – kérdezte Monty. Az Angyal nemet intett.

– Az én szerszámaimmal aligha. Az a fickó, aki ezt a szardíniásdobozt készítette, értette a munkáját.

Kinyitotta egyik bőröndjét és vászon szerszám-táskát szedett elő, amelyet az ágyra terített. Kis éles ráspolyt választott ki, kipróbálta hüvelykujján, majd mégis visszatette. Helyette fekete, vulkanizált gumi-flakont vett kezébe. Ugyanilyen anyagú rövid rudacskával óvatosan egy csöpp szalmaszínű folyadékot csöppentett a lánc egyik szemére, miközben Monty kíváncsian figyelte.

– Csöndesebb és könnyebb módszer – magyarázta az Angyal, miközben visszatette a gumiflaskót. – Hidrofluórsav – a legéhesebb folyadék, amelyet a kémia ismer. Jóformán mindent megeszik.

Monty felhúzta szemöldökét.

– A szardíniásdoboz fedelét nem marná át?

– Húsz év alatt se. Mostanában már ismerik ezeket a mártásokat s aszerint gyártják az ilyen dobozkákat. De a lánc nem ugyanabból a gyárból való. Ami nagy szerencse. Átkozottul kellemetlen lett volna, ha ezentúl egy hullához csatolt páncélkazettával kellett volna járkálni a világban. Csöppet sem higiénikus dolog.

Cigarettára nyújtott s elgondolkozva sétált fel s alá. Közben egyszer megállt, kinyitotta az ajtót s egy pillanatig fülelt. Majd folytatta.

– Egy-két dolog mindenesetre tisztázódott – mondta. – Amint látom, az egész vacakság kulcsa abban a szardíniás dobozban van. Azok a harcosok, akik Stanislaust a folyóba akarták pofozni, erre vágytak, és a jelenlegi hullaháznak is nyilván ez az oka. Stanislaust eltették láb alól, vagy azért, mert a) nála volt a kazetta, vagy mert b) attól féltek hogy kinyitja a száját, vagy pedig c) lármát csaphatott volna, amikor elszedik tőle a dobozt – de az is lehet, hogy a három ok összekapcsolódott. Az az ember, aki leszúrta, megpróbálta elszedni tőle az aktatáska tartalmát s a páncéldoboz nagy zavarba hozta. Miután nem tudta kinyitni vagy elválasztani Stanislaustól, sietve eltűnt az éji homályban. S nyugodt lehetsz afelől, hogy az említett szardíniásdoboz tartalma nem lehet olyasmi, amiről tisztes polgári körökben társalognak.

– Hallottam arról, hogy bankszolgák a csuklójukhoz láncolva hordják a pénzt – szólt Monty tapogatózva.

– Ühüm – förmedt rá Simon. – Hajnali fél háromkor valósággal nyüzsögnek az utcán a bankszolgák. A diplomáciai küldöncöknek hasonló szokásaik vannak. Jellemző tulajdonságuk, hogy oly hülyék – még véletlenül sem tudják megkülönböztetni a barátot az ellenségtől. Ha egy üvöltő banda rájuk támad, egyszer sem kiáltanak segítségért – csak ugrándoznak a zűrzavar közepén s nem próbálnak megmentőket találni. Stanislaus nyilván nagykövet volt!

– Tudom, mire gondolsz – bólintott Monty nyugodtan. – Biztosan bűnöző volt.

Az Angyal nevetett s megint az ágy felé fordult. Megvizsgálta azt a láncszemet, amelyre fluorsavat csöppentett, csuklójára csavarta a láncot s kettétépte, mintha csak vékony spárga lett volna.

Az acélkazettával kezében nekitámaszkodott a fiókosszekrénynek s megint félig gúnyos mosollyal nézett Monty Haywardra.

– Most az egyszer fején találtad a szöget, öreg fiú – mondta halkan. – Stanislaus valóban gonosztevő volt. És ki küldte a másvilágra?

– Talán azok közül valamelyik, akiket a folyóba dobtunk – töprengett Monty. – Egy rivális banda tagja.

– Ha ő volt – csóválta fejét Simon –, akkor igen gyorsan megszáradt. Sem a szőnyegen, sem az ágyon nincs nedves folt, kivéve Stanislaus vérét. Nem, ezt kikapcsolhatjuk. Valóban rivális bandáról lehet szó, de ezzel a társasággal még nem volt szerencsénk találkozni. Képviselőjük nyilván az egész idő alatt a helyszínen lappangott, csak a Vízi Tündérek megelőzték. De kik voltak a Vízi Tündérek?

– Te tán tudod?

– Igen – felelt az Angyal csöndesen. – Azt hiszem, tudom.

Patrícia Holm cigarettára gyújtott. Ő, aki jobban ismerte az Angyalt, mint bárki a világon, átlátott nyugalmán – megérezte a bugyborékoló vidámságot, amely mögötte rejlett. Elfogta pillantását és kitalálta titkát.

– Rendőrök voltak – mondta az Angyal.

A két szó, mint a villámcsapás suhant át a szobán. Monty szeme tágra nyílt.

– Micsoda? Azt akarod mondani…?

– Igen. – Az Angyal nevetett – vad nevetése szétzúzta a feszültséget. Széttárta karját. – Igen, hölgyeim és uraim, ez a helyzet. Pontosan ezt akartam mondani. Barátaim, bízzatok bennem – a kétség sárkányát megöltem!

– Biztos vagy benne?

Simon a fiókos szekrény tetejére csapta az acéldobozt.

– Ki más lehetett volna az a három ember? Stanislaus nem kiabált segítségért, mert tudta, hogy úgysem kaphat segítséget. Ezt már kezdettől fogva különcségnek találtam, de az ember nem verekedhetik kellő lelkesedéssel, ha közben különböző problémákat feszeget. S amikor Stanislaus letorkolt, tudtam, mi a helyzet. Nem emlékszel mit mondott? „Ich will gar nichts sagen!” – minden letartóztatott csirkefogó ezzel kezdi. „Nem mondok semmit!” De mennyit árult el ezzel!

– Azt akarod mondani – pislogott Monty Hayward hogy mialatt én azt hittem: a nyakamat teszem kockára, hogy egy vérszegény kis nyomoroncot megmentsek három szőrös gorillától s aztán vidáman a folyóba hajigáltuk a három gorillát – voltaképpen egy aljas kis gazembert mentettünk meg a letartóztatástól s három tisztességes detektív meggyilkolásában segédkeztem?

– Monty, öreg elefánt, igazad van. – Az Angyal ismét bűntudatos képet vágott. – Ó, százezer eidami sajt – figyelj ide!… Te kezdted! Te rántottál bele a dologba! Te taszítottad félénk lábamat a bűn útjára. Most pedig itt állunk, nyomunkban a rendőrség, nyomunkban Stanislaus barátai és azok a fickók, akik Stanislaust eltették láb alól… továbbá egy valódi hullával is rendelkezünk… nem is szólva a kinyithatatlan szardíniás dobozról, amelyben biztosan bűnös zsákmány rejtőzik… És én jó kisfiú akartam maradni!

Monty letette poharát s nyugodtan felállt. Olyan ember volt, akit az Angyal soha életében nem látott kijönni a sodrából, de most ugyancsak közel áll ehhez a veszedelemhez.

– Én sohasem vágytam a törvényszegő szerepére – mondta. – Simon, a te humorérzéked egyszerűen felháborító!

Az Angyal vállat vont. Nyoma sem volt benne a megbánásnak. S agya már a feltevések szélviharán lovagolt; az ujjongás önkéntelen kitöréséről rég megfeledkezett.

Monty számára mindent összefoglalt, amit tudott vagy sejtett. Kezdettől fogva átlátott a helyzeten, gyanúja megerősödött s újra meg újra átgondolta következtetéseit, amíg határozott bizonyság formáját öltötték.

Sajnos, mindez csöppet sem szomorította el. Soha többé nem bánkódik elvesztett erénye miatt. Az lesz, aminek lennie kell. Kalandot keresett s bőven kapott belőle. Stanislaus erőszakos halála valóban erősen bonyolította a dolgot, de ez csak újabb bizonyíték, hogy nem holmi dedósjátékról van szó. Bárki legyen a banda, akivel szemben állnak – már bebizonyították, hogy méltó ellenfelek. Szíve melegedni kezdett. Ökle és lába sóvárgott egy kis testedzés után.

Agya a következő lépés felé vágtatott. Két társa várakozóan figyelte s az ő kedvükért hangosan fejezte ki gondolatait.

– Ha valaki itt akar hagyni – mondta –, most van még rá ideje. Azok a fickók, akik Stanislaus-szal végeztek, még sok mindent tartogatnak s csak órák kérdése, hogy ismét munkába kezdjenek. Az a fickó, aki a gyilkosságot elkövette, hazament jelentést tenni s csak az a kérdés, mennyi ideig tart, amíg a visszatérést megszervezik. Már most is…

Elhallgatott s fülelni kezdett.

A csendben a lakosztály külső ajtaján való halk dobolás, amely csaknem nesztelen remegésként kezdődött, lassan, fokozatos crescendóban emelkedett, amíg most mindhárman tisztán hallották – és az Angyal felhúzta szemöldökét. De azért nyugodtan fejezte be mondatát.

– Már most is – szólt az Angyal – meglehet, hogy elkéstünk.

– A rendőrség – szólalt meg Monty – vagy Stanislaus cimborái? Vagy a tőrhajigálók?

– Hamarosan megtudjuk – mormolta Simon mosolyogva.

Revolver csillant kezében – veszedelmes, tömpeorrú kis Webley, amely feltűnés nélkül illett tenyerébe. Hátratolta kabátját s visszacsúsztatta a pisztolyt zsebébe, majd gyorsan áthaladt a szobán. Amikor az ajtóhoz ért, a kopogás elhallgatott.

Az Angyal is megállt. Homlokára ránc mélyült. A kopogás kezdettől fogva sem volt olyan, amilyennek várta – sem parancsoló hívás, sem lopakodó csapdába csalás. Inkább hosszú dobpergéshez hasonlított, amelyet a ritmus kedvéért csinált az, aki – türelmes kitartással, amely különösen furcsává tette hirtelen elhallgatását. És az Angyal még mindig óvatosan kerülgette a problémát, amikor a megoldást oly sima elszántsággal tálalták eléje, hogy a szíve megdobbant.

– Kérem, ne hamarkodja el a dolgot – szólt egy zengő hang, tökéletes angolsággal.

Az Angyal megfordult.

A nappali szoba ajtajában karcsú és elegáns ember állt, frakkban. Egy aranygombos ébenfa bot kivételével, melyet könnyedén tartott fehérkesztyűs kezében, semmiféle fegyvere nem volt. Az Angyal három másodpercen át szédelgő hitetlenséggel bámult rá; aztán Monty Hayward elképedésére, nekidőlt a falnak és nevetni kezdett.

– Ezékiel, a nagy próféta jobb lábának hüvelykujjára mondom! – ujjongott fel az Angyal – Rudolf trónörökös úr!

2.

A herceg megsimogatta selymes bajuszát s ajkán mosoly villant.

– Drága, fiatal barátom, ez aztán a váratlan öröm! Amikor leírták külsejét, alig tudtam elhinni, hogy felújítjuk ismeretségünket!

Simon Templar szinte ködfátyolon át nézett a másikra.

Emlékezete két évet ugrott visszafelé – a harc, gyilkosság és hirtelen halál feszült napjaiba, amikor ez a karcsú, elegáns alak Európa sorsát forgatta finom kezében, s Rayt Mariusnak, a háború-csinálónak gigászi, gonosz alakja szörnyű árnyékot vetett a mit sem sejtő világra; amikor az Angyal és két barátja magányos, csaknem reménytelen harcot vívott a békéért és Norman Kent feláldozta életét sok millió ember életéért. S aztán a második találkozás, három hónappal később, amikor a hydra új köntösben emelte fel fejét és Norman Kent emléke feltámadt… Mindez megdöbbentő, vakító élességgel tért vissza, e karcsú, parancsoló alakba foglaltan… Ez az acél és bársony ember, ahogy az Angyal magában nevezte, a Balkán viharos gyújtogatója, Európa száműzöttje, az az ember, aki a maga furcsa módján a kor legfanatikusabb honfia; csodálatosan ápolt, sima, mint egy kardpenge, mosolygó…

Az Angyal erőt vett magán. Az emlékezés örvényéből egyetlen tény magasodott ki, jó néhány mérföldre. Ha Rudolf hercegnek része van ebben az ügyben, akkor csöppet sem lehet valami apróság. Valahol Innsbruck környékén valami nagy disznóság készül. Az Angyal eddig arra gondolt, hogy a csinos kis acéldobozban holmi közönséges zsákmány rejtőzik – de ezt a magyarázatot most elfújta a szél. Valahol, a csiszolt jég mosolygó álarca mögött ott rejtőznek az intrika vezérfonalai.

– Rudolf, drága, kedves gyermekkori barátom! – Az Angyal hangja vidáman, boldogan köszöntötte a herceget. – Mintha csak szép ifjúkorom tért volna vissza!… Monty, hadd mutassalak be: ez Őlegmagassága, Rudolf trónörökös, aki egy-két évvel ezelőtt velünk szórakozott… Rudolf, ez pedig Montague Hayward angyal, a Tevék Közt Előforduló Papagájkór Vizsgálatára Alakult Bizottság Elnöke és A KÖSZÖRÜLETLEN ÉRVÁGÓ főszerkesztője. Ma avattuk szentté, miután megölte egyik olvasóját, aki azt kérdezte, hogy a pszichoanalízist eszik-e vagy isszák… És most meg kell mondania, hogy mivel szolgálhatunk – fenség!

A herceg enyhe undorral nézte az Angyal zsebének kidudorodását. A revolver komoran, sziklaszilárdan és félreismerhetetlenül tartotta sakkban az egész vidám, bolond szónoklat alatt. Az Angyal lelkes mozdulatai közül egyetlenegy sem térítette el a revolvert, akár egy centire is céljáról.

– Őszintén remélem, kedves Mister Templar – jegyezte meg –, hogy nem tervez semmiféle drasztikus ostobaságot. Egy hulla is elegendő gond az átlagember számára s azt hiszem, még az önhöz hasonló vállalkozó szellemű ifjú is kissé kényelmetlennek találná az én holttestemről való gondoskodást.

– Ebben téved – jegyezte meg az Angyal kurtán. – A hullák specialitásomat jelentik. Egyenesen gyűjtöm az ilyesmit. De azért egyet-mást megtudtunk önről. Megható szónoklatából arra következtethetünk, hogy ahhoz a társasághoz tartozik, amely az első hullával megajándékozott bennünket. Igaz ez?

A herceg bólintott.

– Sajnálattal ismerem el, hogy egyik ügynököm volt felelős érte. A gyilkosság ostobaság és fölösleges volt. Emiliót csak arra utasítottam, hogy kövesse Weissmannt és jelentkezzék nálam, mihelyt Weissmann eléri végcélját. Amikor Weissmannt először letartóztatták, majd ön megmentette és elrabolta, az ostoba Emilio elvesztette fejét. Hibája a helytelen kezdeményezés jellegzetes példája. – A herceg könnyed kézlegyintéssel intézte el a dolgot. – De a tévedés szerencsére csak Weissmann számára végzetes – és Emilio nem fog többé bosszantani. Kielégítettem kíváncsiságát?

– Nem mondhatnám – szólt az Angyal. – Csak most kezdjük. Kíváncsiságunk még fél fogára sem kapott eleget. Ki volt ez a Weissmann, egyébként?

A herceg felhúzta finom szemöldökét.

– Úgy látszik, igen sok felvilágosítást óhajt, kedves Mister Templar!

– Úgy szürcsölöm, mint a spongya a vizet, öreg fiú. No halljuk. Mi a szajré?

– Hogyan kérem? Bocsánatot kérek…

– Megadjuk. Mi a szajré? Hiszen tudja. Mi volt a buli? No, mi a zsákmány, ami körül ez a tánc és ének folyik? Milyen szardíniák rejtőznek ebben az ötletes kis dobozban? Az Isten áldja meg – szólt az Angyal elkeseredve –, hiszen maga valaha tudott angolul. Mi az első díj ebben a sorsjátékban? Kifizettük a sorsjegyeinket. Érdekel a dolog. Meséljen róla…

Egy másodperc töredékére valami felvillant a herceg szemében. De aztán eltűnt a villanás s arca éppoly kifejezéstelen volt, mint egy szibériai tó tükre.

– Úgy látszik – mondta nyugodtan – ön megfeledkezik helyzetéről.

– Ne mondja…

A herceg könnyedén meglóbálta a botját.

– Elfelejti, meggondolatlan ifjú barátom, hogy én vagyok a látogató – tehát én irányítom a beszélgetést. Ön kíváncsi, de talán nem olyan tájékozatlan, amilyennek tetteti magát. Ez igazán lényegtelen. Ha ön valóban tájékozatlan, biztosíthatom – kizárólag az ön iránti személyes jóindulatom vezet ebben, drága Mister Templar – sokkal egészségesebb az ön számára, ha tájékozatlan marad. – Órájára nézett. – Azt hiszem, már elég időt vesztegettünk. Mister Templar, amikor ön elcipelte Weissmannt, kis kazetta volt nála. Látom, hogy ezt eltávolította táskájából. Ez a kazetta, Mister Templar, az én tulajdonom s hálás leszek, ha visszaadja.

Az Angyal még ernyedtebben dőlt neki a falnak.

– El tudom képzelni… fenség.

Hangja merengő volt. S a nyújtott merengés mögött agya forrongott a tudattól, hogy a beszélgetés valamiképpen félrecsúszott.

Semmiféle irányban nem folyt le úgy, ahogy öntudatlanul várta és szándékos udvariatlanságának sem sikerült kellő mederbe terelnie. Az Angyal úgy érezte magát, mint valami másodrangú bohóc, aki kétségbeesetten igyekszik felmelegíteni a közönséget, de csak grönlandi jeges fuvallatot érez. Hiába, nem sikerül. A herceg pillantásában csöndes gúnyt érzett.

– Még néhány perc, barátom s valóban elhiszem, hogy tájékozatlansága valódi. Vagy talán értelmi képességei csökkentek. Az ilyesmi is elő szokott fordulni. Bevallom, amikor elhatároztam, hogy meglátogatom önt, kétségeim voltak e lépés bölcsessége felől. Természetes kíváncsiságom mégis rávett. Most kiderült, hogy a kockázatot érdemes volt vállalni – és csalódtam. Igazán kár. De az ember végre is nem kaphat meg mindent.

– Engedje meg – mormolta kedélyesen az Angyal –, hogy megemlítsem: én igazán megteszem azt, ami tőlem telik. Mit jelent végeredményben egy hullával több vagy kevesebb, barátok közt? Persze, már nem vagyok olyan jó céllövő, mint valaha, ami azt illeti, sose voltam s ha szeretné kipróbálni…

– Ritkán van kedvem az ilyesmire – szólt a herceg nyugodtan. – De talán eltereltem a figyelmét…

Balkezével intett.

Egy pillanatra mozdulata csak lényegtelen valaminek látszott és az Angyal nem vette komolyan. És aztán egyszerre világos lett minden – de egy másodperccel később a kelleténél.

Elfeledkezett a lakosztály ajtaján való halk dobolásról. Amikor a herceg megérkezésének pillanatában elhallgatott, már nem törődött vele. Elemi cselfogásnak tartotta, hogy a herceg észrevétlenül jöhessen be a nappali ablakán át; titokban leszidta magát, hogy ilyen könnyen bedőlt, de aztán nem foglalkozott a problémával, hiszen bőven volt más dolga.

És most átlátta tévedését.

A szó szoros értelmében beleböktek – szilárdan és letagadhatatlanul a gerincébe. Szabálytalan és energikus élete során már nem egyszer átélte ezt az érzést. Egy revolver csövének nyomása az ember hátán kiolthatatlan emléket hagy hátra.

Simon mozdulatlanul állt.

– Kissé kiábrándító – szólt a herceg –, de sok tekintetben mégis kielégítő. Emlékszem arra az időre, amikor ön több bajt okozott volna.

Lassan áthaladt a szobán, felemelte a kazettát és az Angyal nyugodtan figyelte. Szemében fehéren izzó zafírok lángoltak, a düh drágakövei, amelyek átizzottak a jéghideg önuralomra. A régi idők emléke, mint a forró epe elixirje töltötte be ereit. A hercegnek igaza volt. Simon Templarral soha nem lehetett ilyen könnyen elbánni.

Az Angyalból minden puhaság kiveszett. Úgy érezte magát, mintha most ébredt volna fel – mintha fojtogató ködben tapogatózott volna. A köd hirtelen eltűnt, izmait nyújtóztatta s tiszta hegyi levegőt szívott tüdejébe. Agya oly tiszta volt, mint egy tengerszem. Csak egyetlen gondolatnak volt helye benne: ökölbe szorítani kezét s belevágni annak megvető arcába, aki bolonddá tette. Belevágni és ütni, ütni. A herceg mosolygott.

– Csak ismételhetem, Mister Templar, hogy vannak idők, amikor a tudatlanság áldás s a kíváncsiság költséges szórakozás lehet. Különösen olyan embernél, aki elvesztette ügyességét.

Simon Templar mélyet lélegzett.

Aztán zsebén át elsütötte revolverét.

A fegyver, melyben félig töltött töltény volt, csak kis, köhögő hangot adott, mely belevegyült a golyó becsapódásának éles csattanásába. A golyó az ajtó melletti villanykapcsolóba talált; a szoba rögtön mély sötétségbe borult.

Az Angyal oldalt vetette magát. Háta mögött hangtompítós revolver tompa csattanását hallotta, de a golyó nem talált. Angolna módjára fordult meg s keze lábat érintett. Komor, kurta kacaj harsant. Majd fojtott kiáltás, szörnyű dobbanás, amely ajtó csattanással vegyült.

Furcsa csend lett a szobában; majd valaki felnyögött…

Monty Hayward zsebébe nyúlt s gyufát vett elő. Az egyik szálat gondosan meggyújtotta és körülnézett.

Patrícia Holm nyugodtan állt az ágy mellett. A padlón egy lóarcú fickó vonaglott, mint valami haldokló polip. De a herceg eltűnt – és vele együtt Simon Templarnak is nyoma veszett.

HARMADIK FEJEZET

melyben Simon Templar útnak indul és Rudolf herceg a vakbeléről beszél

1.

Az Angyal nagy lendülettel átvetette magát a nappali nyitott ablakán s mint valami ugrásra kész puma megtorpant a pázsiton.

Egy pillanatra élesen fülelt, figyelt – az áruló mozgást leste az árnyékok közt, amelyről tudta, hogy valahol még kell látnia. S közben ujjongó jóérzés töltötte el.

A revolveres fickó elintézése remekül felrázta – jobban élvezte, mint azokkal a banditákkal való találkozást, akiket tévedésből a folyóba potyogtatott. Az a három közönséges bandita volt; míg viszont az utóbbi fickó oda merte nyomni pisztolyát az Angyal gerincoszlopához, s ilyenformán rendkívüli kényelmetlenséget, nyugtalanságot és aggodalmat okozott neki. Nos, a revolveres fickó tanulhatott abból, ami történt vele. Az Angyal bokájánál fogva felemelte, majd a mennyezetig dobta s aztán hagyta, hogy a föld vonzóereje érvényesüljön.

Utána majdnem engedett a kísértésnek, hogy Rudolf herceggel is megismételje a dolgot. De az értelem hősi győzelmet aratott az ösztön fölött, a hihetetlen akaraterő működésbe lépett – legalábbis az Angyal szerényen így hitte – és így sikerült ellenállni az ötlet csillogó csábításának. Az angyali ihlet azt súgta fülébe: később is ráér még labdázni Rudolffal.

Tíz lépéssel odébb, a szálloda meredek fekete fala mentén, homályos fehér folt látszott egy villanásnyi időre. Jött és eltűnt, mint egy cápa sápadt hasa, mely az éjféli lagúnában, mélyen a víztükör alatt megfordul. Az Angyal elégedetten mosolygott. Nesztelenül a fal mellé suhant s lábujjhegyen elindult.

Az előtte haladó nem volt oly óvatos. Simon hallotta a vékonytalpú cipők halk neszét, melyek sietve haladtak s egyszer levelek suhogását is kivette, amikor a herceg egy borostyánbokor mellett ment el. Az Angyal fülének ez tökéletesen elég volt – mindent elárult, amit tudni akart, anélkül, hogy saját jelenlétét fel kellett volna födnie. Nesztelenül suhant előre, amíg oly közel nem ért áldozatához, hogy hallotta a herceg nyugodt lélegzetét.

Egy pillanattal később a fémes sarokvas hirtelen csikordulása megtorpantotta az Angyalt. Közvetlenül előtte ívelt nyílást látott a homályban s egy pillanatra a herceg árnyképe keretet talált benne. Aztán a sarokvas másodszor csikordult fel tiltakozva, s az árnykép eltűnt.

Simon összehúzta szemöldökét. A borostyánbokrokkal, száraz ágakkal el tudott bánni, de a nyikorgó kapuknál nem használ a tudománya. És az Angyal tudta, ha egy kapu elhatározta, hogy nyikorogni fog, még a leheletnél könnyebb kéz sem térítheti el szándékától.

Töprengve hátrált.

A fal, melybe az ívelt kaput vágták, hét lábbal fölötte mélyebb feketeség lapos vonalát vágta az ég sötétségébe. Ez látszott az egyedüli reménynek; és az Angyal gyors lendülettel, izmait megfeszítve nekiugrott. Csaknem a fal tetején volt. Nesztelenül húzta fel lábát – és mozdulatlanná dermedt.

Közvetlenül alatta nagy, csukott autó állt. Lámpái kioltva, motorja halkan járt. Alig látszott a halvány fényben, mely a messzi út láthatatlan lámpájából ideszivárgott. Egy libériás ember most csukta be az ajtót és Simon hallotta, amikor a herceg kurta parancsot mormolt. A sofőr sietve mászott be a volán mögé. Tompa kattanással állította be a sebességváltót, majd az autó reflektora széles sugárösvényt vágott a sötétbe.

Az Angyal pillanatnyi tétovázás nélkül kilépett az űrbe és rávetette magát az autó tetejére.

Tudta, hogy ilyen őrültséget még sohasem követett el. Lehet, hogy ez az autó Európa túlsó végére repíti. Könnyen megtehet akár kétszáz mérföldet is, mielőtt egyszer is megállna; s minden egyes mérföld a biztos bajba s a valószínű halálba röpítheti. S a Hotel Königshofban otthagyta Montyt és Patet, hogy intézzék el a hullát és a foglyot… amellett halvány nyomot sem adott nekik, hogy miféle lépéseket vár tőlük.

De nekik is meg kell állniuk a maguk helyét, amint az Angyal megállja a magáét. Patríciát úgy ismerte, mint a saját tenyerét; és Monty Hayward remek ember. Biztosan megtalálják majd a probléma helyes megoldását – még ha ez a megoldás nem is áll másból, mint egyszerű tétlenségből.

Közben tulajdon képességeinek háromnegyed részét arra kellett felhasználnia, hogy megtartsa stratégiai helyzetét. Eleinte a kocsi teteje kitűnő arányúnak látszott ahhoz, hogy a hátsó sarkaknak feszítse lábujjait és előrenyújtsa ujjait, ilyképpen széles alapot teremtve egyensúlyának; de az első öt perc után rájött, hogy ez a testhelyzet egy középkori kínzókamra ebéd utáni szórakozásához hasonlít. Ha képes lett volna beszélni, biztosan őszinte rokonszenvét fejezte volna ki az ilyen áldozatok iránt, akiket benne hagytak a test-nyújtó kínzógépben, mialatt az őrök és pribékek elmentek pár kupa bort inni. Az autó szédült tempóban vágtatott kelet felé, a Salzburgba vezető országút irányába; s minden kanyarban össze kellett szednie erejének végső tartalékát, nehogy belevágódjék a tájba, mint valami borsószem. Amikor elhagyták a várost, akkor sem enyhült helyzete; mert az Inn völgyében haladó országút valamilyen titokzatos oknál fogva, egy sereg hídon át a folyó egyik oldaláról a másikra kanyarodik, minden elképzelhető alkalommal – s néha olyankor is, amikor csak mérnöki zseninek juthatott eszébe ilyen megoldás. Amellett ezt az utat finom fehér por borítja három hüvelyk magasságban; s mikor az autó növelte sebességét, az Angyal porrá csiszolódott szikla felhőjében találta magát, mely belefúródott orrlyukaiba és torkát mészégető kemencévé változtatta. A középkori szakértők ezt a részletet biztosan kifelejtették kínzási programjukból. Az Angyal úgy tapadt az autó tetejéhez, mint valami pióca – nyilván a fülén keresztül lélegzett és sóvárogva álmodozott puha ágyakról és sörről.

Egy idő múlva kezdett hozzáidomulni helyzetének különleges követelményeihez – már amennyire lehetett. Legalábbis eléggé biztonságban érezte magát, hogy bepislantson az autóba. Szerencsére éppen egyenes útrész következett, egyik kezét felemelte s óvatosan megfordult, hogy félszemmel átnézzen az övcsatja alatti parányi tetőablakon.

A hátsó karosszéria négy sarkában parányi, homályos üvegű körték csoportja világította meg az autó belsejét. Simon látta a herceget, aki ott ült a puha párnákon, a hordozható széffel a térdén. Elmerülve forgatta a kombinációs zár kerekeit s békés mosoly ült arcán. Majd letette a kazettát maga mellé s állát kezére támasztva gondolataiba merült.

Az Angyal ismét elkapta a tető sarkát s épp idejében lapult végig rajta, hogy a következő forduló le ne sodorja. S ő is gondolkozott.

Az a látvány, mely hasa alatt terült el, határozottan biztató volt. Elméletének egyenes és végleges megerősítése. Az eddig ismert tényeknek valahogyan egymásba kell illeszkedniük és az Angyal úgy érezte, hogy ezt az összeillesztést el tudja végezni. Ezért tűrte ezt a kínszenvedést.

Összefűzte a nyomokat agyában.

– Emilio Stanislaust követte, jelentést kellett volna tennie, mikor ért el Stanislaus rendeltetési helyére. Amikor én elcsíptem Stanislaust, Emilio nem gondolt rá, hogy megmentse; ehelyett leszúrta. Mire Rudolf megjelent és elcsente a kazettát. Roppant egyszerű…

A nagy, csukott kocsi tovább rohant; az idő csak a fájdalom értelmetlen sorozata volt. Átvágtattak egy Pill nevű helységen, Schwarz-nál jobbra fordultak s fölfelé kapaszkodtak a hegyek közt. Nem sokkal ezután az úgynevezett „első osztályú” út véget ért s holmi dicsőséges öszvércsapáson haladtak, mely egy torz szakadék szélén kanyargott. A sofőr, akinek idegrendszere igen kezdetleges szerkezet lehetett, állandóan a gázpedálon tartotta lábát s két keréken vette a hajtűkanyarokat. Az első mérföld után az Angyal karjára szorította arcát s a dolog nem érdekelte többé. Minden öt percben érezte, hogy a kocsi részegen billen jobbra vagy balra, míg a kerekek csúszva csikorogtak a laza, veszedelmes felületen; és az Angyal érezte, hogy tarkója libabőrös lesz, miközben azon töprengett: van-e olyan sebészi művészet, mely csontjait visszabillentheti majd eredeti helyzetükbe?

Végre is, szörnyű zökkenéssel, melyet az Angyal először az elkerülhetetlen végnek tartott, az autó viszonylagosan sík felhajtóra lendült s lassítani kezdett.

Simon felemelte fejét – mint a fuldokló, aki meglepődve állapítja meg, hogy a víz negyedszer is fölvetette – s igyekezett visszanyerni tájékozódó képességét.

Előtte koromfekete tömeg magasodott ki az éjszakából. A kocsi reflektora széles, ovális fénysávot vetett a sivár kőbejáratra, melyet félkör alakú bástyák szegélyeztek s megmutatta a kapus szikár alakját, aki éppen most sietett ki, hogy a hatalmas kovácsolt vas kaput kinyissa. Balra és jobbra a kastély komor falai meredeken, töretlenül emelkedtek az ötven lépéssel odébb álló zömök, kerek tornyokig.

Az autó lassan megint elindult s az Angyal óvatosan lábujjhegyre emelkedett. A kapust a reflektorfény egyelőre elvakította; és az Angyal tudta, hogy ez az egyetlen lehetősége. Ha az autó áthaladt a kapun, jóval valószínűbb, hogy felfedezik; s ha már idáig eljutott, nem teszi kockára további sikerét.

A kapu volt számításainak leggyöngébb pontja – alig egy méternyire fal emelkedett fölötte. Amikor az autó elhaladt alatta, Simon összeharapta fogát, minden izmát megfeszítette s ugrott… Elkapta a kőpárkány tetejét és roppant erőfeszítéssel átmászott rajta.

Keskeny erkély félén találta magát, mely a bolthajtás fölött ívelt s kétoldalt a tornyokhoz vezetett. Alatta az udvaron látta, hogy az autó megfordul s egy tömör, erős ajtó előtt áll meg, mely fölött himbálózó lámpás vetett fényt. A herceg gyorsan kilépett; közben az ajtó tágra nyílt és széles fénysugár vetette egy inas torzan elnyújtott árnyékát a lépcsőkre. A herceg bement, lehúzta kesztyűjét; és az ajtó becsukódott.

Simon szeme lassan siklott felfelé az ajtó fölötti falakon. Valamivel feljebb keskeny fénycsíkot látott, amely egy ablak függönyrésén szűrődött ki; miközben figyelt, a szomszédos ablak négyszöge sárgán kivilágosodott.

– Úgy látszik, ez a legközelebbi állomás – vélekedett az Angyal.

A baloldali torony felé indult s a parányi fordulónál felfelé és lefelé vezető kő csigalépcsőt talált. Pillanatnyi gondolkozás után elhatározta, hogy felfelé megy és szélesebb folyosóra jutott, amely körös-körül vezetett a falak mentén.

Simon boldogan mondott hálát magában e kincses ösvény ismeretlen építészének s amilyen gyorsan csak mert, elindult. Három perc alatt olyan pontra jutott, amely becslése szerint a kivilágított ablakok fölött volt; amikor áthajolt a párkányzaton, halványan megvilágított ablakpárkányt látott. S keze alatt örökzöld folyondár vastag, erős indáit érezte, amely Nagy Károly ideje óta kúszhatott ezen a falon.

Míg lassú, angyali mosoly ébredt ajkán, Simon megfeszítette izmait, jól belekapaszkodott az örökzöldbe s átvetette lábát az alacsony párkányon.

Ebben a pillanatban meghallotta a sikoltást.

A legszörnyűbb üvöltés volt, amit valaha is hallott. Élesen, remegve, szívet tépően hallatszott lába alatt s szörnyű, harsogó gyötrelemmel visszhangzott az üres udvaron. Minden önuralmat elvesztett, gyötrött torokból jött – olyan ember remegő, állati üvöltése volt, akit embertelenül kínoznak. Az Angyal fejbőre megbizsergett s hányinger töltötte el.

2.

A kísértetes üvöltés négy-öt másodpercig remegett a levegőben, aztán megint csend terült a kastélyra – csend, melyben annak a szörnyű kiáltásnak vérfagyasztó borzalma remegett.

Az Angyal megtörölte verejtékes homlokát. Sohasem hitte, hogy különösképpen érzékeny idegzete lenne, de volt ebben a sikoltásban valami, ami a velőt megdermesztette gerincében. Tudta, hogy csak egyetlen dolog okozhatta – olyan ördögi kínzóeszköz könyörtelen alkalmazása, melynek létéről sem álmodott. Amikor emlékezetébe idézte, hogy milyen frivolan gondolkozott a középkori kínzókamrákról, a témát sokkal kevésbé találta mulatságosnak, mint negyedórával ezelőtt.

Szíve kissé gyorsabban dobogott, miközben leereszkedett a falon. Vakmerően lendült egyik támponttól a másikhoz s közben állandóan imádkozott.

Lent, abban a kivilágított szobában, az események nyolcvan kilométeres sebességgel közeledtek ahhoz a kifejlethez, melynek ő is tanúja akart lenni. Odalent most bogozzák ki a „szardíniás-doboz” titkát, s ő az első sorban akart ülni ezen az előadáson. Úgy gondolta: meg is érdemelte. Csak ez a csábító zsákmány tartotta vissza attól, hogy nyakon ne ragadja Rudolfot s egészen Potsdamig ne hajítsa. S a gondolat, hogy a kifejlésnek csak kis részletét is elmulasztja, ugyancsak meggyorsította kúszását. Egy majom is belezöldült volna az irigységbe, ha látja.

Egy elszáradt örökzöld-inda kettéhasadt testének súlya alatt s egy szédítő másodpercen át balkezének ujjain lógott az ásító halál fölött. Amikor lenézett a mély szakadékba, ködös fénysávot látott lába alatt s tudta, hogy csak pár hüvelyknyire van céljától. Friss támaszt keresett, fürgén oldalt fordult s folytatta útját. Egy pillanattal később a nyitott ablak széles párkányán pihentette lábujjait s bepislantott az ablakon.

A magas hátú, faragott tölgyfaszéken, a fényűzően berendezett könyvtárszoba közepén elhelyezett asztal egyik végén ott ült a herceg. Foga közt vékony kristály cigarettaszipka. Finom aranyceruzával rajzolgatott valamit az asztalon. Az asztal túlsó végén nagy, ernyedt hasú férfi ült egy hasonló székben; csak nadrágot és inget viselt; meztelen csuklóját csillogó fémkapcsok erősítették a szék karjához. Az Angyal tompa borzadással látta, hogy fejét csillogó acél tökéletes gömbváza fogja körül.

A herceg németül beszélt.

– Meg kell értenie, drága Krauss uram, hogy a félrevezetett konokság nem szólhat bele tervembe. Számomra ön csak eszköz, mely betöltötte célját. Csak egyetlen dologban vehetem még hasznát: ki kell nyitnia ezt a kis dobozt. Az ön számára ez csak jelentéktelen feladat, de az a gondolat megvigasztalhatja, hogy számomra ez rendkívül értékes. Megszabadít attól a fáradságtól és időveszteségtől, hogy erőszakkal kelljen kinyittatnom és önmagát igen sok testi kényelmetlenségtől menti meg. Be kell lássa: ostobaság lenne ellenkeznie.

A másik tehetetlenül forgolódott székén. Karján vércsík futott végig, ahol az egyik acélkapocs belevágott húsába.

– Sátán! Weissmannal is ezt tetted?

– Nem volt rá szükség. A kitűnő Emilio – ugye emlékszik rá? – oly gondatlan volt, hogy megölte. Weissmann már elért Innsbruckba, amikor a rendőrség útját állta. Furcsa, de igaz: egy fiatal barátom mentette meg – egy angol, aki valamikor roppant okos volt. A mi szerencsénkre, észbeli képességei már korán kezdenek csökkenni s aránylag egyszerű volt számomra az ön tulajdonát visszaszerezni. Meg kellene fiatal barátomat egy nap látogatnia – rá fog jönni, hogy sok közös vonásuk van! Ha egy valamikor nagyszerű ember második gyermekkorát éli át, nagy megkönnyebbülés lehet, ha eszmét cserélhet olyasvalakivel, aki hasonló sorsra jutott.

A fogoly előrehajolt.

– Eljön a nap – mondta rekedten – amikor másképp beszél majd. Amikor megtanulja, hogy a vén róka még mindig a fiatal sakál mestere lehet…

Rudolf herceg legyintett.

– Eljön a nap, kedves barátom!? Hányszor hallgattam már jóslatokat, hogy a becsapott róka mit fog tenni, ha „eljön a nap!” Ez a nap nem jön el soha. Nem, Krauss úr, szorítkozzunk inkább a jelenre, ami sokkal biztosabb. Ön nagyon hasznos volt számomra – tudom, akaratlanul tette de azért éppúgy értékelem jóságát. Annyira értékelem, hogy a legcsekélyebb udvariasság az ön részéről is rábírna, hogy önt élve bocsássam el ebből a kastélyból – miután ezt a kis szívességet megtette. Talán még a fenyegetéseit és sértéseit is elfelejteném, melyek igazán nem ártottak nekem. Nem óhajtok önnek ártani. Az ön holtteste csak kellemetlen terhet jelentene; s az a szelíd rábeszélés, melynek használatára ön kényszerített, csöppet sem mulattat. Túlságosan nagy lármát csap közben. Ne halogassuk a dolgot. Tegye meg, amire kérem…

– Du… du Schweinehund! – A megkínzott ember hangja remegő vinnyogásba fulladt. – Arra még várhat!

– Drága Krauss uram, én már elég sokáig vártam. Három hónappal ezelőtt tudtam, hogy ennek a kazettának tartalmát meg akarja szerezni. Eleinte bosszankodtam. Őszinte sajnálattal mondhatom: eleinte annak az előnyeit is mérlegeltem, hogy önt végzetes szerencsétlenség érje. Aztán sokkal jobb módszert eszeltem ki. Minthogy mindketten ugyanarra a dologra vágyódtunk, én szépen visszavonulok. Átengedem önnek a területet. Ismert ravaszságával és merészségével biztosan sikerül kikaparnia a gesztenyét a tűzből. Én megelégedtem azzal, hogy figyeltem és csodáltam biztos kezét. S aztán, amikor az ön szervezete megszerezte a zsákmányt és sikeresen átcsempészte Európán oda, ahol ön várt rá – amikor minden munkát elvégzett s minden kockázatott túlélt – még akkor is volt idő arra, hogy egy s más történjék. Ezt a tervet választottam s illő jutalmat is kaptam érte.

A herceg kivette a cigarettaszipkát szájából s leverte a hamut.

– Most már csak egyetlen akadály áll utunkban: a kombinációs zár titka, mely jutalmunkat e kazettában rejti. És ezt a titkot biztosan megosztja velem.

– Soha! – nyögött fel a másik ember. – Előbb inkább meghalok…

– Épp ellenkezőleg – szólt a herceg nyugodtan. – Csak utána halna meg. De erre ne gondoljunk. Hogy felfrissítsük emlékezetét, Fritz ismét megszorítja azt a kis csavart.

Intett a másik szék mögött álló embernek s könnyedén hátradőlt. Új cigarettára gyújtott. Arca teljesen kifejezéstelen volt és szeme fagyott drágakő könyörtelenségével szegeződött foglyára. Amikor Fritz megfogta az acélkalitkát, mely áldozatának fejét körülzárta, a herceg felemelte kezét.

– Vagy talán – mondta simán – meggondolta magát?

A fogoly lélegzete élesen sípolt. Kezének bütykei fehérek voltak.

– Nein.

A herceg vállat vont.

Simon Templar csaknem hipnotizáltan figyelte az ablakon át, amint Krauss megmerevedett székén, miközben az aljas eszköz csavarját megforgatták. Halk nyögés tört ki ajkán és sarka megrúgta az asztal lábát. A herceg nem mozdult.

Simon igyekezett megszabadulni a borzalom varázsától, mely lenyűgözte. Még jobban felhúzta magát a párkányra, elővette revolverét s érezte, hogy halántéka lüktet. És most a herceg ismét felemelte kezét.

– Visszatért már az emlékezőtehetsége, kedves Krauss úr?

A másik lassan csóválta fejét, mintha minden erejét össze kellene szednie erre a mozdulatra.

– Nein…

A suttogás oly halk volt, hogy az Angyal alig hallotta. És most a herceg, a türelmetlenség legkisebb jele nélkül elmosolyodott. A kazettát végigcsúsztatta az asztalon, aztán ismét hátradőlt a széken s tovább cigarettázott.

– A kazetta ott van a keze ügyében, amint hajlandó vele foglalkozni – mondta kegyesen. – Csak egy szót kell szólnia és Fritz kiszabadítja egyik kezét. Szeretném, ha ön nyitná ki a dobozt, hátha a zár valamilyen kellemetlen meglepetést tartogat a gyakorlatlan emberek számára. S amint a doboz nyitva van, ön elmehet.

Fritz megint szorosabbra húzta a csavart, a szörnyű, elkínzott kiáltás ismét belehasított a csendbe.

Az Angyal összeszorította fogát s jól elhelyezkedett a párkányon. A rendes „rábeszélési” módszereket meg tudta érteni; a komor mesterséghez tartoznak s mindig is hozzá fognak tartozni; de hidegvérűen állni s figyelni az aljas gépezet könyörtelen szorítását – ez több volt, mint amennyit el tudott viselni. Ujja rászorult a revolver kakasára s vörös ködön át célzott a herceg arcára.

S most látta, hogy Fritz gyorsan előrelép a csavartól és Krauss keze remegve kapkod a kazetta után. Kétségbeesett sietséggel forgatta a kombinációs zár kerekeit, miközben sikoltozása borzalmas nyögéssé halkult. A kazetta felpattant, és Simon beugrott a szobába.

Fritz káromkodva fordult meg és felé lépett; az Angyal csaknem ujjongó örömmel lőtte hasba s figyelte, amint a padlóra zuhan.

Aztán megfordult.

– Én nem mozdulnék a maga helyében, Rudolf – mondta nyugodtan. – Különben ugyanez a sors érheti.

A herceg felugrott. Szemrebbenés nélkül állt, amikor az Angyal Krauss felé osont az asztal mentén, Krauss felé, aki ernyedten csuklott oldalt. A füst egyenes kék vonalban szállt felfelé a kristály cigarettaszipkából.

Simon megtalálta az ördögi gépezet csavarját s addig forgatta, míg leesett a fogoly fejéről.

– Biztosíthatom, kedves Mister Templar – mondta a herceg selymes hangja –, hogy ez a szerkezet valóban emberséges. Nem okoz tartós sérülést…

– Valóban? – vágott szavába Simon. – Nagyon érdekesnek látszik. Az ember szinte kedvet kap, hogy magán a feltalálón is kipróbálja…

A herceg mosolygott.

– Talán ez volt látogatásának célja?

– Nem Rudolf, amint ezt maga is tudja. De talán igaza is van. Az üzlet, üzlet, amint a színésznő gyakran mondta a temetkezési vállalkozónak és az élvezet csak másodsorban következik. Az Angyal könyörtelen pillantását vidám gúny enyhítette. Milyen vidáman társaloghat majd Krauss barátunkkal, ha odébbálltam, ugyebár? Rá fog jönni, hogy sok közös vonásuk van. Ha egy valamikor nagyeszű ember második gyermekkorát éli át, nagy megkönnyebbülés lehet, ha eszmét cserélhet olyasvalakivel, aki hasonló sorsra jutott. – Jól mondom?

A herceg lassan szippantott cigarettájából.

– Nem tudtam, hogy németül is tud, Mister Templar – jegyezte meg.

– Ó, sok dolog van, amit az ember csak akkor tud meg, amikor már késő – mormolta kedvesen az Angyal. – Például ön nem tudta, hogy végighallgatom a kis drámát, ugye? Pedig én kint kuksoltam az ablakpárkányon s tágra nyílt szemmel szívtam magamba a tudnivalót… Ej, ej, ej. Mindnyájunknak vannak sikerei és kudarcai, jegyezte meg az őrgróf mélabúsan, amikor a bika érzékeny részén találta szarvával…

– Azt hiszem, bocsánatkéréssel tartozom – mondta a herceg nyugodtan. – Lebecsültem képességeit – ezt a hibát már régebben is elkövettem.

– Pedig oly nyilvánvaló volt a dolog – mosolygott Simon. – Ott álltam ezzel a csinos kis dobozzal, de nem tudtam kinyitni. S ön pedig kijelentette, hogy ki tudja nyitni vagy nyittatni. Eleinte bosszankodtam. Őszinte sajnálattal mondhatom: eleinte annak az előnyeit is mérlegeltem, hogy önt végzetes szerencsétlenség érje. Minthogy mindketten ugyanarra a dologra vágyódtunk…

– Kérem, kíméljen meg – szólt a herceg enyhe gúnnyal. – Már értem a dolgot.

Az Angyal tréfás kedvvel nézett a nyitott kazettára. Majd pillantása lovagiasan visszatért a herceg arcára.

– Mondjam azt, hogy… köszönöm?

Szemük éles tőrként csapott össze. Mindegyikük tudta, hogy a másik agyában milyen érzések izzanak; egyikük sem árulta el gondolatainak vagy érzéseinek halvány töredékét sem… És most a herceg cigarettájára nézett.

– Önnek fegyvere van, Mister Templar. De tegyük fel, hogy kiabálni kezdenék… Önnek semmi előnye sem lenne abból, ha megölne…

– Nem tudom. Abból sincs előnyöm, ha nem ölöm meg. Milyen furcsa képet vágna, ha hirtelen egy ólomdarabot érezne a vakbelében sétálgatni! A kétség mint olyan, kedves Rollo, roppantul lehangoló…

– Ezeknek a helyzeteknek a lélektana mindig is érdekelt – bólintott a herceg kedélyesen.

Kihúzta a cigarettavéget a szipkából. Mozdulata oly sima, természetes és tökéletesen időzített volt, hogy még Simon Templart is becsapta. A herceg beszéd közben lassan nyúlt a hamutartó után… és keze most elsuhant célja fölött. A kazetta teteje becsapódott. A herceg mosolygott.

– Egyébként – szólt nyugodtan – a vakbelem Budapesten van.

Tudta, hogy élete hajszálon függ, de arca meg sem rezzent. Az Angyal szeméből a halál sugárzott, de a herceg mintha udvarias semmiségről beszélgetett volna egy követségi fogadóestélyen… S az Angyal hirtelen felnevetett. Nem tehetett róla. Ez a nyugodt vakmerőség még nem fordult elő tapasztalatai között. Nevetett, miközben bal hóna alá kapta a kazettát.

– Eljön a nap, amikor jéghegyen ül majd és forrni fog – mondta nyugodtan. – De ma este kár ilyesmit kockáztatni. Menjen oda a falhoz és emelje fel a kezét.

A herceg sietség nélkül engedelmeskedett. Háttal állt a könyvszekrénynek és miközben az Angyal revolvere teste közepére szegeződött, nyugodtan mondta.

– Emberséges kis találmányom még mindig az ön rendelkezésére áll, kedves Mister Templar. Milyen kár, hogy ön nem helyesli…

– Nem egészen – szólt az Angyal.

Lábával széket húzott oda magához s a telefont is felemelte. Balkönyökét az asztalra tette, a kazetta ott volt mellette. Félszemmel a kombinációs zárra pillantott, másik szemével a herceget őrizte.

– Innsbruck achtundzwanzig-neun-dreizehn.

A telefonkezelő megismételte a számot. Az Angyalban a boldogság tökéletes érzése áradt szét. Még Rudolf is téved néha; s tévedései kitűnően szolgálják az erény diadalát. De most az egyszer nem fejezte ki diadalmas érzését.

Már megvolt az összeköttetés saját lakosztályával a Königshofban.

– Helló, Pat! Mi újság, Angyal? Hogy hol jártam? Ó, apró kirándulás. Hogy itt Ausztriában milyen szép hegyek vannak!… No, csak ne siettess. A nagy, szabad természetet jártam, Pat, ahol igazi férfiak élnek s a nők flanel alsót viselnek. Rudolf volt a házigazdám. De ez ráér. Mondd el az otthoni híreket, drágám… Micsoda? Nohát, ilyet!

Homlokára ránc mélyült, miközben figyelt s a hallgatóból olyan beszámoló áradt feléje, ami égnek meresztette haját. Öt percen át csak egy-egy félhanggal szakította meg hallgatását. S amint figyelt, mosolyogni kezdett. Belső nevetés feszítette mellkasát. A történet utolsó mondata majdnem kiugrasztotta székéből.

– Ezt mondtad?… Ó, Pat, édes arkangyalom! – küldd azt a pikkelyes csirkefogót a telefonhoz!

Órájára nézett. Húsz perc múlva öt, egy óra múlva hajnal. Most egy másik ismerős hang felelt neki.

– Hello, Monty! – bugyborékolt az Angyal hangja. – Szóval te vagy az az ember, aki illedelmes akart maradni… No, most visszatérítelek az erény ösvényére. Kitűnően végezted a dolgod. Itt Simon Templar beszél egy elsőrangú kastélyból, melynek hétméteres szakálla van. Én is érzem a vándorlás ösztönzését. Kerítsd elő a leggyorsabb autót, amit csak találsz és várj rám a Jenbachba vezető úton. Itt csak Európa második legvacakabb autója áll rendelkezésemre, de addig talán eljutok rajta. No, szervusz. Lódulj, pajtás…

Az Angyal revolvere dörrent. Egy másodperccel elkésett – a golyó jókora faszilánkot ugratott ki az álcázott könyvszekrény széléből, mely most csukódott be a herceg mögött. A rejtekajtó becsapódott. Az Angyal hallotta Monty éles kérdését és felnevetett.

– Rudolf odébbállt és én elhibáztam. Ne törődj vele – indulj!

Letette a hallgatót és felállt. A kazetta éppen belefért kabátzsebébe. Kirohant az üres folyosóra s másik oldalán nyitott ajtót látott. Az ablakból tizennyolc hüvelyk széles párkányt pillantott meg maga alatt. Átvetette magát az ablakpárkányon s óvatosan haladt végig a fenyegető halál keskeny szegélyén.

NEGYEDIK FEJEZET

melyben megtudjuk, hogyan állta meg Monty Hayward a helyét

Amikor az Angyal kiröpült a hotel nyitott ablakán, Monty Hayward feltűnő fürgeséggel ragadta meg a földre terített bandita revolverét. Aztán galléron fogta a fegyver tulajdonosát és a nappaliba ráncigálta, ahol még égett a villany. Itt aztán módszeresen kezdte hátráltatni a sebesült harcos felgyógyulását azzal, hogy egy jókora díványt húzott oda és szelíden elhelyezte a bandita kebelén. Majd cigarettára gyújtott és komoran nézett Patríciára, aki követte a szomszéd szobából.

– Miért nem sikoltozik vagy miegymás? – kérdezte mogorván. – Határozottan könnyítene vele az érzéseimen. A lány nevetett.

– Nem lenne hasznosabb valamit kezdeni Ethelberttel?

– Micsoda, ezzel az undorító hústömeggel? – Monty a gengszterre pillantott, akinek nyögései kezdtek kevésbé szívet tépőek lenni, amikor megbénult légzőszervei kínosan visszacsikordultak a normális működés felé. – Talán igaza van. Mit csináljunk vele? Lőjük szitává?

– Talán megkötözhetnénk.

– Értem. Az ember cafatokra hasítja a függönyt és fütyül a költségszámlára…

– Simon táskájában van egy jókora kötél – szólt Patrícia nyugodtan. – Ha vár egy pillanatig, idehozom.

Eltűnt a hálószobában s néhány pillanat múlva vastag, erős kötéllel tért vissza. Monty óvatosan vette át.

– El tudom képzelni, hogy nincs olyasmi a világon, amit az Angyal ne vinne magával, ha útra kel – jegyezte meg pesszimistán. – Ha a szekrénykofferében akad egy akasztófa is, a rendőrséget sok fáradságtól kímélhetjük meg, mihelyt elfogtak.

A bandita még mindig nem volt olyan állapotban, hogy komoly ellenállást fejthessen ki. Monty igyekezett felidézni emlékezetében vitorlás kirándulásait s a különböző tengerészcsomókat hozzáidomítani az emberi test formáihoz s nagyon jó munkát végzett. Miután áldozata a káromkodó tehetetlenség állapotába került, leporolta nadrágját s ismét Pathez fordult.

– Úgy emlékszem, a következő programpont a szájbetömés – mondta. – Ért valamit hozzá?

– Már láttam néhány esetet – szólt a lány közömbösen. – Adja csak ide a zsebkendőjét… s a másikat is, a szivarzsebéből.

A vonagló fogoly fölé hajolt, a káromkodás hörgő gurgulázássá halkult. Monty elismerő csodálattal figyelte.

– Tudja, erre én nem lettem volna képes – mondta. – Pedig egész életemben ilyesmiket szerkesztettem. A cikkek soha nem adnak pontos részleteket. Csak annyit mondanak: „Muszkli Miska megkötözte foglyát és betömte a száját” – ennyi az egész. Hol tanulta ezt?

Patrícia nevetett.

– Simon tanított meg rá – mondta egyszerűen. – Ha van valami, amit utál, hát az az ügyetlenség. Egyszer magyaráz meg valamit s azt kívánja, hogy az ember egész életén át emlékezzék rá. Az ember agyának lábujjhegyen kell ágaskodnia attól a pillanattól kezdve, hogy felébred, egészen addig, amíg ágyba nem kerül. Ő maga is ilyen s mindenkinek ilyennek kell lenni. Majd megbolondultam, amíg megszoktam; s akkor kezdtem belátni, hogy egész életemben félálomban jártam, mint az emberek nyolcvan százaléka. Simonnak természetesen igaza volt.

Monty odament az asztalhoz és italt töltött magának.

– Új szempontok egy kalandor életében – mormolta. – Arról nem beszélt soha, mit tegyen az ember, ha egy szállodában magára maradt egy hullával az ágyon és egy banditával a dívány alatt?

– Ez – szólt a lány nyugodtan – a kezdeményezés elemi gyakorlatai közé tartozik.

– Hát, egy kis kezdeményezés nem ártana – ismerte el Monty. – Simon talán egy hétig is elmarad és Stanislaus illatossá válhat.

Elgondolkozva ment vissza a hálószobába s azt kívánta: bár érezne illő csüggedést. Két órával ezelőtt csöppet sem vágyódott volna arra, hogy ilyen helyzetben találja magát. Négy év a francia hadszíntéren lelkes értékelését keltette benne a béke előnyeinek. Többször mondta az Angyalnak, hogy mindig örömmel hall vagy olvas izgalmas kalandokról, de ami őt illeti a karosszékben is elég kalandot talál. S ha már ilyesmibe becsalják, szerette volna, ha fokozatosan történik. Mondjuk, eleinte egy kis áruházi tolvajlás vagy egy zsebtolvajjal töltött délután hosszú időre kielégítette volna kalandvágyát.

De most, hogy önhibáján kívül nyakig belekerült a pácba, amelyben a hullák és megkötözött banditák gyors elintézése elemi gyakorlatnak számít – rájött, hogy határozottan érdekli a dolog. Hiába próbálta magát meggyőzni, hogy ez az érdeklődés beteges valami. Csaknem professzionista közönnyel kutatta át Weissmann ruháit s néhány iratot magával hozott a nappaliba.

– Amíg maga, kedves Pat, gondolkozik a kellő kezdeményezésen – mondta –, nem ártana, ha megtudnánk egyet-mást Stanislausról.

Patrícia odaállt mellé s vállán át nézte a papírokat. Néhány, erősen illatosított, rózsaszínű levélpapírra írt levél került elő, melyek Heinrich Weissmann-nak szóltak, Döme, Boulevard de Montparnasse, Párizs címre s melyekben nem volt semmi érdekes. Egy kétezer márkás hitellevél, amelyet a Dresdner Bank kölni fiókja adott ki; egy hálókocsijegy Zürichből Milánóba, s egy bázeli szálloda kifizetett számlája.

– Annyi biztos, hogy igyekezett lerázni magáról az üldözőit – szólt Monty. – De mást aligha árul el.

– No és ez? – kérdezte Patrícia, az egyik rózsaszínű borítékra mutatva.

A boríték hátán ceruzajegyzet.

Zr 12, H Königshof.

– Hotel Königshof, tizenkettes szoba – fordította le Monty. – Úgy látszik, éppen ide tartott.

A lány ajkába harapott.

– Szörnyű véletlen találkozás lenne…

– Nem tudom. Ezek a szétmázolt betűk, az ember telefonálás közben ír így, Stanislausnak értesítést kellett kapnia arról, hogy hol adja át a zsákmányt. És semmiféle ok nincs arra, hogy mért ne lehetne ez az a hely. Mérföldnyi körzetben ez a legelőkelőbb szálloda – egy bandavezér bizonyára ezt választaná főhadiszállásának… – Monty megfordult székén és sokatmondóan nézett a lányra: – Hátha a nagyfőnök éppen a fejünk felett ült?

Patrícia felugrott.

– De hiszen épp ezt csinálta, ha ez a cím helyes! A tizenkettes szoba az első emeleten van. Amikor ideérkeztünk, a tizenegyes számot ajánlották nekünk, de Simon nem akarta elfogadni. A tizenkettest próbálta megkapni, amelyik előtt tűzbiztonsági lépcső vezet kívülről, de azt tegnap már lefoglalták…

– Emiatt igazán nem kell izgulni – nyugtatta meg Monty. – Ha ez igaz, csak annyit jelent, hogy újabb banda rohanhat be ide bármely másodpercben, néhány újabb gyilkosságot elkövetni.

– Felszaladok a külső lépcsőn s megnézem, mi van odafönt!

Monty őszinte elképedéssel nézett a lányra.

Az első pillanatban azt hitte, hogy csak kérkedik. Ösztönösen levont jókora százalékot abból a kurta leírásból, amit Patrícia az Angyal könyörtelen nevelési módszeréről adott. De most látta a mosoly vakmerőségét, amely a friss szájon ragyogott, a karcsú test mohó életerejét, a kék szempár elszánt ragyogását; és a gúnyos megjegyzés torkán akadt. Mosolygott.

– Ha nem haragszik, megmondom – szólt nyugodtan. – Simon átkozottul szerencsés. Egyébként nem fog felszaladni a külső lépcsőn, mert én szaladok fel.

Kilépett a pázsitra, megtalálta a tűzbiztonsági lépcsőt s felkapaszkodott a keskeny vasfokokon. Az első emeleten csak egyetlen ablak volt, amely körülbelül megfelelt a keresett lakosztálynak s nem szűrődött belőle fény. Megállt a lépcsőn s azon töprengett, hogy mit tegyen most. Hajnali homályban felkapaszkodni egy kellemetlenül veszedelmes vaslépcsőn egy szoba kikémlelésére s aztán azzal a tapasztalattal térni vissza, hogy ablaka is van – ezt rendkívül hülye eljárásnak találta. S innen nem látott semmit a szoba belsejéből. Csak egyetlen választása volt – titokban bejutni a szobába.

Szerencsére az egyik felső ablak nyitva volt s azon keresztül kinyithatta az alsót is. Némán imádkozva mászott be. Remélte, hogy ha bajba kerül, sikeresen tudja majd színlelni a részegséget.

Úgy érezte, hogy minden mozdulata alapjában rendíti meg a szállodát. Zsebében úgy csörömpölt az aprópénz, mint valami harangjáték, ruhája úgy suhogott, mint őserdő a viharban s lélegzése elég hangosnak látszott, hogy Csipkerózsikát is felébressze. Mindenünnen a börtön tátongott feléje. Szinte hallotta már a zárak kattanását…

Ekkor ballába valami keménységbe ütközött. Tapogatózni kezdett és rájött, hogy egy feldőlt székkel találkozott. Zavartan pislogott a homályba, amíg az ágy fehér körvonalait ki nem vette. Pár pillanatig feszülten figyelt, aztán hirtelen elszánással átrohant a szobán és meggyújtotta a villanyt…

Három perc múlva már ismét Patríciánál volt.

– Nem állítom, hogy értem a mai eseményeket – mondta –, de föntről kirepült a madár. Még pedig sietve, mert a kabátját és a nyakkendőjét is hátrahagyta.

– De… de hátha a fürdőszobába ment? – csodálkozott Patricia.

– Nem hiszem, hacsak az éjszakát nem óhajtja ott tölteni. Ajtaja csukva volt, a kulcs az ágy melletti asztalon hevert. Ez a diadalmas következtetés…

A lány töprengve ült le a díványra. Ezen gondolkozni kell… Egy dolog azonban nyilvánvaló volt s nemsokára ki is mondta.

– Annyi biztos, ha tétlenül ülünk itt, egyenesen kínálkozunk céltáblának.

– Nézze, Pat – szólt Monty Hayward és a kandallónak támaszkodott –, több tűz között vagyunk. Ne felejtse el, hogy a rendőrség nem rajong értünk. S az ilyen pácban a legfontosabbnak az látszik, hogy az embernek menekülési útja legyen. Mit szólna ehhez az Angyal?

– Azt, hogy a fő dolog: az ember ne hagyjon nyomot maga után.

– Helyes. Az egyetlen komoly nyom a szomszéd szobában fekvő hulla. Bármi történik, őt nem hagyhatjuk odabent. S minthogy tudjuk, hová készült és az út szabad, a legjobb lenne, ha segítenénk célját elérni.

Patrícia elgondolkozva nézett rá.

– Azt akarja mondani, felszállítani az emeleti szobába?

– Igen. Törődjön vele az a banda, amelyhez tartozik. Ideje hogy ők is törjék a fejüket.

– No és Ethelbert? – mutatott a lány cigarettájával a fogolyra.

– Tegyünk mellé egy kést, aztán bízzuk sorsára. Még ha el is csípik, akkor sem hiszem, hogy kinyitja a száját. Elsősorban, Stanislaus úgy látszik nem volt jóbarátja – amellett a rejtély tisztázása közben arról is számot kellene adnia, hogy ő mit keresett itt, amit aligha talál könnyű feladatnak.

Az érvelés tökéletesnek látszott. Maga Patrícia sem tudott helyesebbet ajánlani s belátta, hogy minden elmulasztott pillanat csak növeli a veszélyt.

Előrement a hálószobába s villanylámpát szedett elő, hogy Montynak segítsen kísérteties munkájában. Szerencsére külsőleg alig vérzett az áldozat s az ágynemű nem is lett véres. Monty felemelte a merev testet és szó nélkül kiment. A lány hátramaradt és kisimította a paplant meg a lepedőt.

Monty Hayward érzései, miközben másodszor mászott fel a tűzbiztonsági lépcsőn, kissé zűrzavarosak voltak. Tisztára logikai alapon azt bizonygatta magának, hogy halálosan fél; de ez az érzés valahogy nem fért össze lelkének egy másik rétegével, amely remekül mulatott. Azt kérdezte magától: talán mégis elmulasztott valamit azzal, hogy állandóan tisztességes életet élt; s aztán arra emlékeztette magát, hogy mások által elkövetett gyilkosságért akasztófára kerülni nem olyan tapasztalat, amit nem lenne előnyösebb elmulasztani. Ünnepélyesen megfogadta: ha legközelebb meglátja, amint egy ártatlan külsejű kis emberre útonálló banda támad, udvariasan megemeli kalapját s továbbvonul; és ugyanakkor meglehetős önelégültséget érzett, hogy ellenfelével oly simán elbánt. Mindez roppant zavaros volt; s némi kétséggel ugrott be a fenti szobába merev terhével – vajon ugyanaz az ember ő, aki két órával ezelőtt békésen sörözgetett Brennössl-ben?

Egy pillanatnyi gondolkozás után a kis embert lefektette a felfordított szék mellé, megdörzsölte a széket kabátujjával, hogy az esetleges ujjlenyomatokat eltüntesse s aztán megvizsgálta művét. Elég meggyőzőnek látszott… És akkor történt, hogy a Számonkérő Angyal megborzongott trónján és feldöntötte a tintatartót – mert Monty Hayward művére pillantott és… vigyorgott!

Aztán eloltotta a villanyt. Átvetette magát az ablakpárkányon és csaknem ujjongó fürgeséggel kapaszkodott lefelé a lépcsőn.

Három foknyira volt már a lépcső aljától, amikor árnyék mozdult alatta a sötétségben s rekedt hang kérdezte.

– Wer da?

Montyban megdermedt a lélek. Aztán lelépett a fűre.

– Ha… halló… öreg karalábé! – dadogta és nagyot csuklott. – Nem jönnyöü az az ésszaka? Te vagy a világiótorony őre? Mer ha te vagy…

Lámpás villant arcába s elképedt kiáltást hallott.

– Gott is Himmel! Der Engländer, der mich in den Fluss geworfen hat…

Monty megértette ezt a kiáltást és tágra nyitotta száját.

S most, mint régebben Simon Templarral történt, az erény megmaradt rongyait egyszerre letépte róla az indulat. Ha a vérpad a végzete, ám legyen. Felégette maga mögött a hidakat.

Felemelte karját és félreütötte a lámpást. Közben látta a férfi viharvert arcát, akit a hídon elintézett. Fél szeme kidülledt, zúzott szája kiabálni akart. Monty erejének minden csöppjét összeszedte s belepréselte abba a balhorogba, amely az ellenfél hegyes állát célozta meg s hallotta, amikor a derék ember összecsuklott, akár egy letaglózott ökör.

Monty felemelte és bevitte a lakosztály nappali szobájába. Monty mosolygott. Nagyon meg volt a bal horogütéssel elégedve.

– Épp idején léptünk működésbe – mondta. – Ez a szálloda kezd egészségtelen lenni.

A lány csodálkozva nézett rá.

– Hát ez honnan került elő?

– A vaslépcső alján várt rám. Azok közül való, akiket a folyóba dobtunk. Azt hiszem, el tudom képzelni, mi történhetett. Ha a rendőrség arra várt, hogy Stanislaust elcsípje, biztosan a fölöttünk lakó úriember is éppúgy érdekelte. Amint jelentést tettek a rendőrfőnökségen s ruhát váltottak – láthatja, hogy ennek a fickónak szűk az egyenruhája – iderohantak. A másik két fickó valószínűleg a szállodai igazgatósággal tárgyal s az ajtót akarja betörni. Ezt a fickót a kertben hagyták, nehogy az, akit keresnek, az ablakon át álljon odébb.

Patricia cigarettát vett elő és nyugodtan gyújtott rá.

– Ha ennek a fickónak túlságosan szűk az egyenruhája – jegyezte meg csöndesen –, magára éppen ráillenék.

Monty felhúzta a szemöldökét. Egy pillanatnyi hallgatás után fürkésző pillantást vetett az eszméletlen rendőrre. Amikor ismét felnézett, szeme csillogott.

– Az Angyal is ezt csinálná? – kérdezte tréfásan.

– Más utat nem látok – bólintott a lány.

– Hát akkor megpróbáljuk.

Letérdelt és vetkőztetni kezdte a rendőrt. A nadrágot felhúzta a sajátjára, kabátja szárát is belegyűrte – minthogy nem szeretett volna végképp megválni saját öltözékétől – s addigra Patrícia már készen várta a zubbonnyal. Tökéletesen ráillett kabátja fölé. Monty átváltozott.

Éppen a nehézkes kardszíjat csatolta fel, amikor megszólalt a telefon.

– Ha az Angyal – mondta Monty –, mondja meg neki, hogy soha többé nem akarok vele beszélni.

Patrícia odarohant a készülékhez.

– Hello, Simon! Hol jártál?… Ó, ne bolondozz, fiacskám. Tudnunk kell, gyorsan… Hát a rendőrség itt van… A rendőrség – azok az emberek, akiket te meg Monty a folyóba dobtatok. Maradj már nyugton, hadd mondjak el mindent…

ÖTÖDIK FEJEZET

melyben Simon Templar önmagát kergette és Monty Hayward eljátszotta szerepét

1.

Simon Templar nyugodtan leugrott az autó tetejére, amikor az elrohant alatta s megadóan helyezkedett el a csúszós, kemény felületen.

A helyzet humorát remeknek találta. Elsősorban rávette a ravasz öreg harcost, Rudolf herceget, hogy személyesen szállítsa el őt titkos tanyájára. Aztán, miután erőszakkal félbeszakított egy sokat ígérő beszélgetést, hasba lőtte őhercegsége inasát, alaposan megugratta Őméltóságát, alig egy hüvelyknyire magasztos fülétől lyukat lőtt a levegőbe, elcsípte a jókora doboz zsákmányt s különféle más módon is népszerűtlenné tette magát – és most ugyanazon a módon igyekszik vissza a teljes biztonságba. Ez olyan eredmény, amire bárki büszke lehet. Már pedig az Angyal mindezt valóban saját számlájára írhatta.

Az ihlet akkor szállta meg Simont, amikor Patrícia beszámolóját hallgatta a telefonon – s ötletét pillanatnyi tétovázás nélkül meg is valósította. Hevesen rázkódó ülésén terpeszkedve, átgondolta azt a vakító nyugalmat, amellyel a szükséges csalétket elhelyezte… A légből kapott autó, amely várja és a találkozó a Jenbachba vezető úton – szinte csodálta saját zsenialitását. Ezek után Rudolf herceg megugrása már csöppet sem számított. Sőt, sok fáradságtól kímélte meg. Az Angyal alig jutott el a kastély kapujának boltíve fölé, amikor a herceg autója elindult; s egy perccel később életének legvidámabb menekülő útján száguldott.

Viharos pályafutásának során most történt meg legelőször, hogy egy barátságtalan autó tetejéhez tapadt s lelkesen segédkezett önmaga üldözésében; s ennek az ötletnek lenyűgöző angyalisága annyira megnevettette, hogy az utolsó pillanatban mentette meg magát a leröpüléstől, amikor a kocsi nagyot zökkent a hegyi út fordulójánál.

Ha a kastélyba vivő út lázas rohanás volt, ez a száguldás minden képzeletet felülmúlt. Az Angyal azt sem értette, hogy maga a kocsi miként maradt az ösvényen. Csak egyetlen megfejtése lehetett ennek a rejtélynek: ez az autó cirkuszban született, ott is nevelkedett – s később az örökké tartó kulimász ismeretlen formájából gyártott gumiabroncsokkal szerelték fel. Jórészt úgy látszott, hogy két kereke lazán forog a kiszabadult tengely körül s a másik kettő nyugodtan táncol a feneketlen mélység fölött. Az a tény, hogy valószínűleg ugyanezt tette volna, ha az Angyal ül a kormánykeréknél, csöppet sem jelentett vigasztalást. Óriási különbség, hogy az ember maga kezeli-e mesterien a volánt vagy pedig egy vadidegen tébolyult ostobaságát kell tűrnie. Ezt minden autóvezető tudja. Amellett egy kényelmesen párnázott ülés egy autó belsejében – bármilyen öngyilkos szándékkal is vezetik az autót – sohasem lehet oly félelemkeltő, mint a sima és csúszós tető, amelyen az ember keresztre feszített testhelyzetét nagyrészt csak az imádság és az égi kegyelem biztosítja. Simon Templar számára tizenöt vagy húsz olyan perc következett, amikor nem igen volt ideje a kitűnően megrendezett mókát élveznie.

A fejvesztett gyorsaságban csak annyi előnyt látott, hogy körülbelül felére csökkentette a gyötrődés idejét. S amikor a meredek ösvény véget ért és a schwazi, aránylag sík útra értek, valamilyen csoda következtében még mindig életben találta magát.

Savanyú, de diadalmas mosollyal ernyesztette el meggémberedett izmait.

Az autó lassított. Simon a tetőhöz szorította fülét és hallotta a herceg türelmetlen kiáltását.

– Eredj tovább, te ostoba! Pokoli módon vezetsz, de a nyomában kell lennünk. A jenbachi út…

Simon megint belekapaszkodott a tetőbe, az autó befordult egy sarkon és kelet felé száguldott.

Amikor újabb egyenes út következett, Simon lepillantott a hercegre s az, amit látott, újabb vidámsági rohamot okozott benne.

Rudolf feszült testtartással, előrehajolva ült s az utat bámulta. Jobbkeze valamit fogott zsebében, míg a másik egyhangúan dobolt baltérdén. Ettől eltekintve oly mozdulatlan volt, mint egy festett szobor és sápadt, finom vonású arca most is kifejezéstelen; de az Angyal mégis érezte a nagy ellentétet. Nem is volt ez mulatságos – inkább baljóslatú figyelmeztető, hogy milyen sötét a valóság, bármennyire szépítik a tréfás szavak. De az Angyal mégis csak tréfát talált benne.

– Gyerünk, Samu! – biztatta magában a sofőrt. – Ez a helyes. Nyomd le a gázpedált – ne tűrjük, hogy a csirkefogó meneküljön! Hó ha hó!

Csak nehezen fékezte magát, hogy a kocsi tetejét ne kezdje verni izgalmában. Gondolatai most Monty Hayward elképesztő felocsúdására irányultak.

Monty remekül viselkedett, de minden körülmény ellene fordult. Bár mindent megtett, egy kellemetlen véletlen kissé megkopasztotta alibijüket. Jó hírnevük pótolhatatlanul megcsorbult. Az egész osztrák rendőrség visszafojtott rosszindulata kifejeződik majd abban a nemzetközi hajszában, amelyet ellenük indítanak. Újabb ország jogos haragja szomjazik majd vérükre… S furcsa, de való: az Angyal ismét nevetett.

Órájára nézett és sietve számolgatni kezdett. Ha Monty nem pazarolta az időt, akkor alig negyedórával lehet mögöttük – feltéve, hogy az autó, amelyet választott, nem mondta fel a szolgálatot. Egy kis szerencsével még tán közelebb is lehet, és az Angyal számára fontos, hogy várjon rá, amikor utoléri. Simon az útra nézett, mely hatvan mérföldes sebességgel füstölgött alattuk s elhatározta, hogy mégsem próbál csöndben lelépni és postán küldeni üdvözletet a hercegnek. De mérföldkövet is pillantott meg, amely jelezte, hogy csak két kilométerre vannak Jenbachtól, s belátta, hogy bármennyire élvezi a tréfát, itt az ideje, hogy a herceggel is megossza.

Kihúzta revolverét zsebéből, a tető szélére húzódott s gondosan megcélozta a közelebb eső hátsó sárhányó közepét. Revolverének dörrenése beleveszett a gumi pukkadásába. Az autó megbillent és sietve csökkentette sebességét.

Mielőtt a kocsi végleg megállt volna, Simon leugrott hátul. Két lépéssel odébb, a kerítés árnyékába simult s figyelte, amint a sofőr hátraszalad és a lapos gumit bámulja. Megtapogatta s aztán visszatért, hogy jelentést tegyen a hercegnek. A herceg is kiszállt. Ő is megnézte, megtapogatta a gumit. Semmi kétség: lapos.

– Biztosan szög volt az úton, fenség – mondta a sofőr.

A herceg mozdulatlanul állt s a reflektor éles fényében az utat nézte. Egy ideig nem felelt. Holmi közönséges halandó most tehetetlenül káromkodott és kiabált volna, de a herceg mintha kőszobor lenne… s mégis, volt valami szörnyű embertelen mozdulatlanságában.

Amikor megszólalt, hangja sima, csöndes volt – sima, kimért, mint az olvadt láva folyama.

– Cserélj kereket.

A szavak, mint maró lúg csillogó cseppjei hulltak át a levegőn. Az Angyal most úgy gondolta, hogy egy kis vidám beszélgetés határozottan enyhítene a feszültségen.

Kilépett az autó mögé, felemelte revolverét, aztán krákogott egyet.

A két férfi úgy fordult meg, mintha elektromos rája ütése érte volna őket. Az Angyal legangyalibb mosolyával nézett rájuk.

– Ejnye, ejnye – mormolta. – Nem furcsa, hogy folyton találkozunk? Tudja hercegem, ha ez így megy tovább, még azt fogja hinni, hogy a nyomában járok.

A herceg lassan elernyesztette testét. Egy pillanatra még az ő vasidegzetét is megrázhatta az Angyal visszatérésének kísérteties váratlansága. De arca most is megkövült álarc maradt. Csak a szeme élt.

– Igazán nem tudom, hogyan kerülhettük el, kedves Mister Templar – mondta csöndesen. – Az ön autóját is baleset érte?

– Az én autóm az ön autója – szólt az Angyal nagylelkűen. Szelíden mosolygott a herceg néma meglepetésén. – Őszintén szólva, öreg fiú, mindig az is volt. S ha már erről beszélünk, amennyiben a jövőben is szándékozik meghívni kocsijára, tehetne valamit a tetővel kapcsolatban. Két erős koporsó-fogó sokat segítene, s ha még maradna pénz egy gumipárnára is …

– Úgy! – A herceg összehúzott szemében fehéren izzó fémes csillanás látszott. – Szóval egész idő alatt velünk volt?

Simon bólintott.

– Remélem nem haragszik? – mosolygott ismét kedvesen. – Ej, ej, ej – egyikünk sem lesz fiatalabb ugye? De ezt ne feszegessük. Forduljon meg Rudolf s adja ide a revolverét! Olyan csúnyán néz rám, hogy attól félek, valami elhamarkodott lépésre ragadtatja magát.

Ügyesen kirántotta a herceg fegyverét a zsebéből, majd a sofőrt is lefegyverezte. Aztán nekidőlt a kocsinak és gyengéd barátsággal szemlélte a két embert.

– Igazán kellemes este volt – mondta. – Igaz, hogy feláldoztuk alvásunk egy részét, de az ember nem kaphat meg mindent. – A kazettára koppantott, amelyet bal karja alatt tartott. – Akarja, hogy jegyzéket küldjek a bennlévő holmiról, ha majd volt időm átnézni? Talán kedve lesz valamelyiket emlékképpen megvenni…

A herceg egy ideig némán bámult. És aztán ő is elmosolyodott.

– Ön nyert, kedves Mister Templar. Fogadja szerencsekívánataimat. – Pillanatnyi tétovázás után krokodilbőr tárcát húzott ki kabátzsebéből. – Ha nem félnék attól, hogy kinevet – mondta bocsánatkérően – egy szivarral is megkínálnám.

– Ne kísértsen, Rudolf – szólt az Angyal barátságosan. – Ismeri a humorérzékemet.

A herceg nevetett.

– Mégis, szeretném, ha elhinné – mondta – vannak a gyerekességnek olyan mélységei, ahová én még nem süllyedtem. – Odanyújtotta a tárcát. – A mostani körülmények közt másképp nem tudom kifejezni elismerésemet.

Simon kutatóan nézett a tárcára.

Ebben a másodpercben, mielőtt még egyetlen mozdulattal védekezhetett volna, folyékony ammónia-sugár találta homlokon s minden elmerült a vakság gyötrelmes izzásában. Szemgolyói mintha vörösen izzó acélt éreztek volna s amikor kínjában felnyögött, a csípős füst tüdejére szállt. Oldalt tántorgott s kétszer elsütötte revolverét. Aztán kitépték fegyverét a kezéből s egy nagy test a földre teperte.

Torkára szorító ujjak tapadtak. Dühödten vonaglott s rángatni kezdte a fojtogató kezet, de a fájdalomtól félig bénult volt s mellét az ammónia maró párája töltötte be. A vér zúgott fülében, érezte, hogy minden elsötétül…

Most a herceg hangját hallotta, végtelen távolból.

– Elég lesz, Ludwig.

Úgy érezte, hogy a nyomás szinte észrevétlenül ernyed el a torkán s a levegő visszaáradt tüdejébe. A nyomás felemelkedett melléről s kezével eltakarta szemét, átfordult a hasára.

Hirtelen a csillagos sötétségből megint a herceg hangja csendült.

– Drága, fiatal barátom, sajnálom, hogy erre kényszerített. De én soha nem éreztem kényelmesen magamat olyan helyzetben, amilyenbe ön hozott. Biztosíthatom, csak átmenetileg érzi rosszul magát…

Simon lihegve, mozdulatlanul feküdt. Hallotta, amint gyufa sercen s mintha fényét is megkülönböztette volna szemidegeinek éles fájdalma révén.

– Talán jobb lenne, ha beszállna – szólt a herceg udvariasan és Simon tisztán látta lelki szemével, amint ott áll, cigarettája izzik a hosszú kristályszipkában és sötét szemét gúny fátyolozza. – Attól félek, hogy jelenlegi testhelyzete fölösleges kíváncsiságot kelthetne.

A sofőr felrántotta Simont és belökte az autóba.

Az Angyal nem ellenkezett. Tudta, hogy most hiába pazarolná erejét, hiszen félig vak és fegyvertelen. Tűrte, hogy durván belökjék egy sarokba, érezte, amikor a herceg melléje telepszik s revolverét bordái közé böki. És most sikerült félszemét kinyitnia. Közeledő autót látott.

2.

– Talán fölösleges részleteznem – mormolta a herceg – mi történik önnel, ha feltűnést próbálna kelteni. Simon hallgatott.

A közeledő autó reflektora egyenesen bevilágított a csukott kocsi belsejébe. A herceg autójában nem volt semmi gyanús. Rudolf és az Angyal, két árva a viharban, türelmesen várta, hogy útját folytathassa. Sofőrjük szorgosan dolgozott, hogy a kilyukadt kereket kicserélje. Szomorú és megható jelenet, semmi kétség, de csöppet sem oly rendkívüli, hogy a közönséges autósban más érzést keltsen, mint hálát tulajdon jobb sorsa iránt… És a másik autó mégis lassított s a limuzin hátsó ablakán át látták, amint pár lépéssel odébb az út szélére fordul.

Rudolf herceg ismét az Angyalra nézett, majd nyugodtan leverte cigarettájának hamuját.

– Ha ez véletlenül az ön barátja – mondta –, akkor rendkívül tapintatosan kell majd viselkednie.

A másik autó felől egy férfi közeledett feléjük. Amikor közelebb ért, fénysugár villant sisakján és egyenruhájának zsinórzatán. Odalépett az autóhoz, kinyitotta az ajtót és mereven állt. Arca az árnyékban maradt.

– Entschuldigen Sie mich, mein Herr…

Az Angyalnak izma sem rezzent, pedig egész lelke dalra kelt. Mert a merev kiejtés kifogástalan volt, de hang… Monty Hayward hangja.

– Bocsásson meg, uram, ismeri ön ezt az embert?

A herceghez intézte szavait, de most kurta fejbólintással Simont jelezte. A herceg mosolygott.

– Nem mondhatnám – felelt –, hogy a barátom lenne.

– Szabad a nevét, kérem?

A herceg elővette tárcáját s odanyújtotta névjegyét. Monty az egyik reflektorhoz vitte és megnézte. Amikor visszajött, összecsapta bokáját.

– Bocsánat, fenség. Talán fenség nem ismeri vendégének igazi kilétét?

– Szeretném, ha közölné velem.

– Veszedelmes gonosztevő, aki az Angyal néven szerepel. Sokféle címen keresik. Ma éjszaka már három detektívet dobott a folyóba.

A herceg egy másodperc töredékéig habozott. Aztán, bocsánatkérő vállvonással, megmutatta revolverét.

– Nem csodálkozom – mondta nyugodtan. – Ami azt illeti, engem is megpróbált kirabolni. – Balkezét a kazettára tette, amely ott volt mellette. – Néhány családi ékszer van velem, amely az ilyen kaliberű banditát természetesen csábítja. De szerencsére jómagam és sofőröm el tudtunk vele bánni. Éppen valamelyik őrszobára akartuk vinni, de ön talán megkímélhet a fáradságtól…

Simonnak el kellett ismernie, hogy a szerepet tökéletes ügyességgel játszották. A rögtönzött komédiának oly tökéletes példája volt ez, ami maradéktalan elismerést váltott ki művészlelkéből. A herceg igazi mestere ennek. Zavartalan őszintesége, vonzó szerénysége, a főúri nyugalom, amellyel elismerte, hogy még egy királyi fenség is belekeveredhetik néha az alantasabb élet izgalmaiba – minden finom és tökéletes volt.

Monty megint összecsapta a bokáját. Az Angyal tudta, hogy barátja három évet töltött Bonnban s ott tanult németül, de ez a játék egy új Monty Haywardot árult el, akiben úgy látszik a filmvászon igen tehetséges színészt veszített.

– Nagy örömmel szabadítom meg fenségedet a további kellemetlenségtől.

Most az Angyal is megszólalt.

– Ez csupa hazugság! – tiltakozott hevesen. – Őfensége akart engem kirabolni. A kazetta az enyém. Elvihetem magát őfensége kastélyába s olyasmiket mutathatok ott, amelyek után majd elhi…

– Csend! – mennydörgött a rendőr. – Nem tűröm, hogy előkelő uraságokat sértegessen. – A herceghez fordult: – Fenségedet nem fogjuk tovább zaklatni.

A herceg két bankjegyet vett elő tárcájából.

– Meg fogja érteni – mondta –, hogy nem óhajtok holmi közönséges, nyilvános szereplést. Az én nevem…

– Tökéletesen megértettem – hajolt meg a rendőr. – Fenséged nevét nem fogjuk megemlíteni. Büszke vagyok, hogy fenséged szolgálatára lehettem. – Ismét az Angyalhoz fordult: – Mozgás, csirkefogó!

– De az Isten áldja meg, hallgasson rám – kiáltott az Angyal kétségbeesetten. – Hát nem érti, ha most elengedi őfenségét, soha többé nem látom a tulajdonomat? Legalább őt is hozza magával az őrszobára, hogy a kazetta tulajdonjogát tisztázhassuk…

– Ezt már teljesen tisztáztuk – szólt a rendőr nyugodtan.

– De ehhez csak jogom van! – kiáltott az Angyal dühösen, kezét ökölbe szorítva. – Engem csak a kazettával együtt vihet el. Mindent kockára tettem, hogy megtarthassam!

– A börtönben úgy sem veheti hasznát – felelt a rendőr egykedvűen. – Kijön a kocsiból vagy én rángassam ki?

– Nem vagyok haj…

Simon elhallgatott. A rendőr revolvere fenyegetően szegeződött mellének.

– Heraus!

Az Angyal megragadta a revolvert és hátralökte a rendőrt. De most a sofőr izmos karja kezére tapadt. Miközben imbolyogva verekedtek, két acélgyűrű kattant csuklójára. Aztán elengedték. A kézbilinccsel viaskodott, miközben a rendőr visszament a csukott autó ajtajához.

– Fenséged alázatos szolgája…

Most megint visszatért. Megragadta az Angyal vállát és durván lökdöste előre. Az Angyal káromkodva tűrte, hogy a várakozó autóhoz cibálják. Az első ülésre kellett bemásznia. A rendőr melléje ült és megfogta a volánt. Az autó nekilendült és lefelé gördült az úton.

Az Angyal egy mérfölddel odébb szólalt csak meg.

– Szép kis cinkos vagy te, mondhatom! – szólt keserűen.

Monty az útra szegezte szemét.

– Te pedig finom kis kalandor vagy – szólt maróan. – Ha ez a szokott formád, nem értem, miért fújtak fel annyira. Csoda, hogy már aznap nem csuktak le, amikor az első félpennyt elloptad! Ez a véleményem. Ugrálsz, a legreménytelenebb pácokba keveredsz s tőlem várod, hogy kihúzzalak …

Patrícia áthajolt a hátsó ülésről.

– Hát nem érted, öreg fiú? Valahogy meg kellett, hogy szabadítsunk és Monty nem tehetett egyebet. Az én véleményem szerint remekül viselkedett.

Simon dühödten verte a kézbilinccsel térdét.

– Ó, igen, Monty, csodálatos volt! – tört ki gúnyosan. – Monty, az anyuka kedvence! Minden áron elszabadulni – ez Monty. Minden tétet feladni, kivéve az ember saját bőrét. Vigye el az ördög a zsákmányt, amiért mind kockára tettük nyakunkat…

– Neked csak jót tesz – szólt Monty. – Legközelebb majd nem sietsz annyira a barátaidat bajba keverni.

– De az ördög vigyen el, hiszen kezünkben volt a játék!

– Miféle játék? Különben is, mi ez a zsákmány, amiről annyit fecsegsz? Egész éjszaka kergetjük azt a nyomorult kis kazettát s nem hiszem, hogy neked sejtelmed lenne róla, mi van benne. Talán csak két zápfog és egy kisüveg ricinus.

Simon hátradőlt az autóban s behunyta a szemét.

– Megmondhatom, mi van benne. Láttam. A montenegrói koronaékszerek nagyobbik fele. Hat héttel ezelőtt tűntek el, amikor útban voltak Christie-ékhez, a nagy ékszer- és műkereskedéshez. Magam is gondoltam rá, hogy elcsípem őket. És most a kezünkben volt…

– Én nem sok hasznukat vettem volna – szólt Monty nyugodtan. – Már leszoktam arról, hogy koronát viseljek… Neked pedig hálát kéne adni Istennek, hogy ép bőrrel ülsz itt.

Simon sóhajtott.

– No jó – mondta. – Ha nem óhajtasz semmiféle földi jót, nekem mindegy.

Kiszabadította kezét a bilincsből s komoran bámult fel a csillagokra.

– Tudod – mondta elgondolkozva különös, hogy az emberek válságos pillanatokban néha milyen marhaságokat művelnek. Vegyük például a drága öreg Rudolfot. Az ember azt hinné van annyi esze, hogy tudja, ha az ember egy kombinációs zárat be is csap, a kerekeket el kell mozdítani, hogy avatatlan ki ne nyithassa. Különben még mindig a kulcsszóra van állítva a zár… De erről megfeledkezett, ami talán nem is olyan nagy baj.

Simon Templar kihúzta kezét kabátzsebéből, és az autó majdnem leszaladt az útról, amikor Monty Hayward az Angyal kezében lévő csillogó, szikrázó drágakövek halmáról az Angyal nevető arcára emelte tekintetét…

HATODIK FEJEZET

melyben Monty Hayward nyugtalanul hál és Simon Templar gilisztákról szónokol

1.

– A legközelebbi forduló balra – szólt szelíden az Angyal. – Nem ajánlanám, hogy előbb befordulj, amíg nincs hová befordulni.

Monty dühödten egyenesítette ki a kocsi irányát, alig egy hüvelyknyire az ároktól és kissé könnyített a gázpedálra gyakorolt nyomáson. Szeme ismét az útra szegeződött s vésztjóslóan ott is maradt.

– Tisztázzuk csak ezt – mondta. – Azt akarod mondani, hogy még mindig nálad van az egész zsákmány?

– Monty, bölcsen beszélsz.

– És a herceg most az üres kazettával vágtat vissza a kastélyba?

– Te mondád…

– Így hát attól eltekintve, hogy a rendőrség hatóság elleni erőszakért, gyilkosságért és autólopásért keres, Rudolf barátod is hamarosan megfordul, utánunk jön és elvágja a torkunkat…

– Sőt, ha szerencsénk van – egészítette ki az Angyal vidáman –, Krauss bajtársunk szintén a harci ösvényre lép. Meglehetősen könnyű menekülési utat hagytam számára, s ha magához tért mialatt a kastély teljes helyőrsége az én nyomomba száguldott, valószínűleg sikerült is kereket oldania. Ezek után határozottan mulatságos lesz az életünk.

Ez a harmadik ellenség újdonságot jelentett Monty és Patricia számára. Simon Templar magyarázkodni kezdett. Élénk és festői leírást nyújtott tetteiről attól a pillanattól kezdve, hogy édes kettesben hagyta őket a Königshofban s kurta, de pontos beszámolót adott a hercegi kastély középkori szórakozásairól, amely pillanatra megborzongatta hallgatóit. Pontosan öt mondatra volt szükség, hogy Krauss bajtársat azonosítsák azzal az emberrel, aki a végzetes tizenkettes szobából eltűnt – s most az egész elképesztő szövevény tisztán eléjük tárult. Az Angyal felnevetett.

– Nos, lányok, fiúk, ez aztán a békés vakáció!

– Lehet, hogy te így képzeled el, de én nem – szólt Monty Hayward mogorván. – Nekem feleségem és három gyermekem van Angliában. Mit szólnak ők ehhez?

– Sürgönyözz nekik, hogy csatlakozzanak hozzánk – felelt az Angyal nyugodtan. – Hamarosan úgyis újabb segítségre lehet szükségünk.

Monty komor képpel bámult a reflektorok fényében sikló útra, míg az autó észak felé suhant. Mialatt Simon beszélt, átszáguldottak Maurachon s most az Achensee keleti partján haladtak. A hold felkelt a hegyek fölött s erősödő fénye megvilágította a tó csöndes vizét, mely csiszolt ébenfához hasonlított. Messze a tavon, túl a közelebb fekvő lejtők fekete púpja mögött jégsapkás csúcs emelte magasra fejét, mint valami óriás világítótorony, magányos ragyogással tornyosodott az élénk ég háttere előtt. Oly ragyogó és fényes volt, hogy a Pertisauban égő hat szétszórt fény nevetséges sárga pontnak látszott alatta s a vízben tükröződött visszfény apró szemtelenségnek tűnt fel. Az éjszaka megkapó szépség köntösét öltötte magára, olyan ragyogást, ami csak a világ magasabb pontjainak osztályrésze. Az Angyal tágra nyílt szemmel élvezte. Ilyen éjszakát csak az Andesekben látott, Encantada fölött vagy Korzika szívében, a d'Alzo fennsíkon, ahol a levegő oly átlátszó és tiszta, hogy a tíz mérfölddel odébb fekvő hegyek mintha a széles párkányra támaszkodnának, amely az Angyalbarlanghoz vezet. A furcsa, pogány lélek, mely benne élt s ami nem törődött sem idővel sem más körülményekkel, varázsába vonta. Patrícia most csatolta le a bilincset csuklójáról, s amikor a hideg vas lecsúszott, a lány keze kezébe simult.

– A világ koronája – mondta a férfi.

És Pat, aki ismerte szerelmesét, megértette. Az éjszaka tiszta kéksége ott ragyogott Simon szemében, a csodálatos bolondság, amely jellemét megalkotta, ott izzott érintésében. Szavaiban nem volt semmi ostobaság, logikátlanság – csak az Angyal vakmerő szikrázása. Simon Templar akkor is megállt volna a vidéket megcsodálni, ha saját temetésére tart. Patrícia mosolygott.

– Szeretlek, amikor ilyesmiket mondasz – szólt.

– Én sohasem szerettem ezt az embert – mondta Monty Hayward hűvösen. – De talán egy icipicivel kevésbé utálnám, ha abbahagyná a bámészkodást és megmondaná, hogy hová is megyünk valójában?

Simon cigarettára gyújtott és karórájára pillantott. Aztán előrehajolt, arca csupa vidám éberség, ajkán mosoly.

– Természetesen a határ felé – mondta. – Mindenesetre ez az első lépés, s hála Istennek, már csak néhány mérföldnyire van innen. Ha az embernek kétségei vannak, mindig tartson a legközelebbi határ felé. Az olvasók egyenesen ezt várják tőle. Amellett az a gyakorlati előnye is meglehet, hogy a rendőrség néhány mérfölddel elmarad. El sem hinnéd, mennyire szeretem a rendőrséget, de ma mégsem szeretnék bizalmasabb kapcsolatba keveredni velük.

Közben dolgozni kezdett az ékszereken. Zsebkésének pengéjével kifeszítette a köveket foglalatukból s az ölébe terített zsebkendőbe ejtegette őket. Gyors, fürge ujjai közül rubinok, gyöngyök, zafírok és gyémántok patakzottak, mint fagyott tűz csöppjei. Lassanként sokszínű kristályokból álló csillogó kis vakondtúrás lett belőlük. Az Angyal szakértő szeme körülbelül negyedmillió fontra becsülte őket. A Maloresco-smaragdok odakoppantak a halom tetejére, közönyösen kitépve aranycsipkés függőjükből. Öt makulátlan, tökéletesen egyforma zöld gömb, mindegyik akkora, mint egy egy-egy galambtojás. Kéttucat apróbb briliáns és három ötven-karátos zafír csöppent rájuk. Az Ullsteinbach kék gyémánt, Ferenc József császár nászajándéka Presc Mihály nagyherceg lakodalmára, azúr láng csillanásával zöttyent a többihez. Addig folyt a dolog, amíg a zsebkendő a szikrázó vagyon apró piramisának súlya alatt annyira megtelt, hogy még Simon Templar szemét is kerekre tárta. Foglalataiktól megfosztva a kövek szinte vakító ragyogást öltöttek – puszta, meztelen szépségük kopár izzása mindennél tökéletesebb volt.

De mindezt csak futólagosan értékelheti az ember – amint a sebész is csak futólag értékelheti annak az asszonynak szépségét, akin sürgős operációt kell végeznie. Az Angyal is hasonló gyakorlott alapossággal forgatta kését, ügyesen és gyorsan feszegette és vágta el a felbecsülhetetlen arany és ezüst holmit s közönyösen dobálta ki az autóból. Minden foglalat művészi munka volt, de éppen ezért mindegyik túlságosan egyéni és ismert, semhogy bízni lehessen benne. A gyémántok és drágakövek nagysága és tökélye magában véve is eléggé feltűnő volt az Angyal számára, aki jobban szerette a köznapi külsejű értékeket; s amellett a foglalatok háromszor annyi helyet foglaltak el, mint maguk a drágakövek. A határ már csak néhány percnyire volt – és Simon Templar nem óhajtott feltűnést kelteni. Elképesztő ügyességgel és sebességgel dolgozott; alig fejezte be cigarettáját, amikor az utolsó aranycsat is eltűnt a sötétségben s a drágakő-gyűjtemény teljes volt.

Amikor felnézett, Patríciát látta, aki áthajolt a vállán s a köveket nézte.

– Mennyit érnek, kisfiú? – suttogta.

– Annyit, hogy telik belőle – nevetett az Angyal – egy új fűzős cipőre neked és egy hímzett hálósipkára Monty számára. S aztán még megírhatnál két hatszámjegyű csekket s azonfelül maradna elég aprópénz, hogy két gőzjachtot és egy Rolls-Royce-ot vásárolj. Feltéve persze, ha nyílt piacon adhatnád el. Így viszont Van Roeper alighanem lenyomja az árat nyavalyás kétmillió guldenre, ami annyit jelent, hogy az egyik csekkről és Monty hálósipkájáról le kell mondanunk. De azért, kislány, ez egy igazi zsákmány, ágaskodó nagy Zs-vel!

Összekötözte átlósan a zsebkendő négy sarkát, kipróbálta a csomag tartósságát s aztán könnyedén feldobta a levegőbe. Majd eltűntette zsebében, újabb cigarettára gyújtott és hátradőlt az ülésen.

Monty Hayward volt az egyetlen, akire nem ragadt át az Angyal vidámsága. Az autó vezetésére összpontosította figyelmét s azt gondolta, hogy mindez fölösleges komédia. Meg is mondta.

– Ha úgy hagytad volna az ékszereket, ahogy találtad őket – mondta, bár ez csak most jutott eszébe – azt mondhattuk volna a rendőrségnek, hogy az úton találtuk s éppen most akartuk visszavinni.

– Ezt nem mondhattuk volna, Monty – csóválta az Angyal a fejét.

– Miért nem?

– Mert nem lett volna igaz – felelt az Angyal nagy komolyan. – Ó, te bagoly! – morgott Monty Hayward és visszazökkent a lidérces álomba.

Már oly régóta kalandozott ebben a lidérces álomban, hogy teljesen elvesztette az eredményes tiltakozás képességét. Hamarosan, az Angyal utasítására, megállította egy pillanatra az autót, levetette rendőr egyenruháját s elhelyezte a legközelebbi bokor mögött. Majd eltűrte, hogy ráparancsoljanak: hajtson szemrebbenés nélkül a legközelebbi határállomásig, amely pár perccel később felbukkant a reflektor fényében. Itt aztán engedelmesen fékezett és zsibbadt megadás-félével várt, míg a határőrök odaléptek s feltették forma szerinti kérdéseiket. Minden ösztöne arra biztatta, hogy forduljon sarkon és meneküljön – kiugorjék az autóból s kétségbeesett kísérlettel rohanjon át Németországba a baloldali erdők sötétségén keresztül – sőt, egy vad pillanatra arra is gondolt, hogy ismét lenyomja a gázpedált s vakmerően szétzúzza a vékony fa rudat, ami a tökéletes biztonságnak látszó túloldalt elzárja előlük. Hogy aztán a természetes ösztönök ellenére tétlen maradt, annak a lidércnyomás bénító hatása volt az oka, amelytől nem tudott szabadulni. Neki nem szabad okot és módot kutatnia, úgy érezte; csak ülnie kell s várnia, hogy valaki állon vágja – s nehéz szomorúbb sorsot elképzelni az olyan ember számára, aki sértetlenül élte végig a világháború izgalmait. Némán ült a volán mögött, igyekezett minél láthatatlanabbá válni, míg az Angyal útleveleket szedett elő s válaszolt a szokott kérdésekre. Az Angyal tökéletesen nyugodt volt. Kedélyesen beszélgetett, a zavar minden látható jele nélkül és jóakaratúan mosolygott a vakító fénybe. A zsibongó bizonytalanság örökkévalósága, amelyet Monty Hayward végigszenvedett, könnyed szellőt jelentett csak az Angyalnak; s amikor végre intettek és tovább indulhattak, az Angyal szelíd sóhajjal dőlt hátra és cigarettatárcája után nyúlt. Változatlan nyugalma csaknem szándékos sértésnek tűnt fel.

– Te bizonyosan tudod, hogy mit csinálsz, testvér – szólt Monty Hayward tőle telhető nyugalommal –, de én bizony őrültségnek látom.

– Nyugodt lehetsz, tudom – szólt az Angyal és Monty nagy meglepetésére hangja egészen csöndes volt. – Egyszerűen az idő kockázatát kellett vállalnunk. Ha a Königshofban nem vágtad volna oly erővel állon a rendőrt, nem lett volna ilyen könnyű; de így számíthattam rá, hogy egy-két orrhosszal még megelőzzük üldözőinket. Nincs értelme, hogy az ember verekedni kezdjen, amíg nem szükséges. De elhiheted, a zsebemen át az egész idő alatt a revolvert tartottam a határőr felé, s ha véletlenül balszerencsével járunk sejtheted, mi történt volna…

Monty Hayward lassan és kelletlenül rendezte át benyomásait. S hirtelen rendkívül éles pillantást vetett a mellette ülő férfi komoly arcára – s ebben a pillantásban már mosoly árnyéka rejtőzött.

– Ha egyenes irányban haladnánk és felváltva vezetnénk – mondta –, ma elérhetnénk a holland határt. De azt hiszem, a dolog nem ilyen egyszerű.

– Bölcs Salamon is ezt mondta – helyeselt az Angyal. – Nem próbálunk több határon átjutni s azt sem hinném, hogy sokat beszélgethetnénk mostantól kezdve a rendőrséggel. Ez csak véletlen szerencse volt. Ebédidőre nem lesz olyan rendőr Közép-Európában, aki ne ismerné borzalmas históriánkat; s ha csirkefogó barátaink nem kerítenek hamarosan egész légióra való gyors autót, akkor legyen Archibald a nevem. Te azt hiszed, hogy végeztünk a dologgal – pedig csak most kezdődik! – Az Angyal hirtelen felnevetett. – De mondd csak, érdekel a dolog?

Monty bólintott.

– Mindenesetre új szempontok tárulnak eléd a bűn világában – szólt az Angyal nagylelkűen. – Ingyen adom, Monty, ezekhez a szempontokhoz a hozzád hasonló firkász egyébként nem igen juthat hozzá. Mindegyikük ugyanazt a hibát követi el, amit az imént te akartál elkövetni. Hidd el, akármilyen bolond állon tud vágni egy rendőrt. Minden második bolond el tud lopni egy válogatott halom drágakövet, ami egyszerűen az ölébe hullott. S jó néhány ostoba akad, aki ki tud eszelni valamilyen hatásos trükköt is – tíz percnyi időtartamra. Akár hiszed, akár nem. S akkor azt hiszed, mindennek vége van, már csak az utolsó ecsetvonások hiányoznak. Ilyen pedig nincs. A dolog csak akkor kezdődik.

Monty szótlanul fogadta ezt az oktatást. Pillanatnyi gondolkozás után tisztán látta megcáfolhatatlan helyességét.

Némán vezette tovább a kocsit, a lehető legtöbbet erőszakolta ki az erős motorból. Időről időre a visszapillantó tükörből figyelte az utat, egyre csak azt várta, mikor villan fel az őket üldöző autók reflektora valahol. Furcsa, hogy a hajsza izgalma, mely az éjszaka váratlan kalandjának heves zökkenéseit követte, menynyire felborította ítélőképességét. Talán még különösebb, hogy óvatos józan eszének alapjait mennyire aláaknázta ennek az embernek a közelsége, akit normális időkben kissé, bár kellemes módon, bolondnak tartott volna. A szél varázslatos gyöngédséggel simogatta arcát; a motor zúgása és a sebesség boldog érzése; másodpercre úgy érezte, hogy vannak megalázóbb dolgok is egy zűrzavaros világban, mint rendőrök állon vágása és száz lóerős sebességgel való menekülés a sokszoros bosszú elől egy modern útonálló Mercedesén. Az átszellemült lelkesedés egyetlen másodpercre fogva tartotta; aztán ismét józanul gondolkozott s úgy döntött, hogy nyilván komoly beteg.

De ez az erényrabló jókedv mégis nyomot hagyott benne s meghatározhatatlan szépséget kölcsönzött az utazásnak. Közben az ég halványan meghirdette a hajnalt s a lopott kocsi gyorsan suhant lefelé a bajor hegyek hosszú lejtőin München felé. Mellette Simon Templar nyugodtan aludt…

A nap éppen akkor emelkedett a horizont fölé s a levegő tele volt a reggel felejthetetlen, édes párájával, amikor a város első, szögletes kerületei feléjük úsztak a kopár síkságon. Az Angyal felébredt, nyújtózott és cigaretta után nyúlt. Amikor az utcák keskenyebbek és komorabbak lettek, lassanként megtalálta a helyes irányt s kelet felé vezette a kocsit. Amikor az Ostbahnhof elé érkeztek, már nappal volt s egy korai villamos álmos munkásokat köpött ki magából az állomás kapui felé. Simon kiszállt a kocsiból s könnyű poggyászukat a járdára rakta. Aztán megérintette Monty vállát.

– Azt hiszem, hármasban kissé feltűnő csoport lennénk – mondta. – De ha felszállsz erre a villamosra, eljutsz a Hauptbahnhofra és a Metropole csaknem szemközt van. Ott találkozunk.

Monty Hayward ismét magára maradt. Az utasítás szerint eljutott a szállodába; Patrícia és az Angyal már várták. Monty egy kissé túl fáradt volt ahhoz, hogy vitatkozzék. Ha magára hagyják, addig mozog, amíg össze nem esik; az az egyetlen gondolat élt benne, hogy minél nagyobb távolságot teremtsen önmaga és a közeledő bosszú közé. De amikor fél órával később ágyba került, az a kényelmes érzés töltötte el, hogy rászolgált a pihenésre. Van valami az egészséges testi fáradtság kábulatában, az átélt és legyőzött veszedelem értékelésével együtt, ami a hatalom és vakmerőség érzését kelti. Mértéktelen, elemi elégedettség rugói hintáztak benne. Minden kérdés és probléma elmerült. Valóságos állati béke töltötte el s gyermek álmába süppedt.

Monty Hayward is így aludt volna, ha ablaka alatt nem mennydörög a villamosok végtelen áradata. Óriási csengőket csapkodtak, autókürtök riadoztak, fékek csikorogtak, acél, réz és pléhrészek csattantak, dörömböltek és csörömpöltek. Különben tán nem sikerült volna azt az idegtépő lármát biztosítani, amelyre az európai kontinens annyira joggal büszke.

Dél fele feladta az egyenlőtlen harcot s fürdőszoba keresésére indult. Amikor megborotválkozott és felöltözött, kissé jobban érezte magát. Lement az étterembe azzal a reménnyel, hogy némi reggeli-maradványokat talál, melyek segítségével végképp felfrissítheti testi állapotát. Bocsánatkérő rendelését alig teljesítették, amikor az Angyal megérkezett. Oly elviselhetetlenül frissnek és nyugodtnak látszott, hogy Monty szeretett volna nekiugrani.

– Gyorsan tüntesd el a tükörtojásokat, öreg fiú – mondta az Angyal – és aztán indulhatunk.

– Újabb autót loptál? – kérdezte megadóan. – Ha igen, akkor mi kifogásod volt a legutóbbi ellen?

– Semmi – nevetett Simon. – Csak a lopott autókat körözik és ez sohasem könnyít a dolgon. Amellett az ember nem tud mindennap olyan autót lopni, amelynek minden okmánya megvan s ha tegnap ez nem sikerült volna neked, hosszú sétát kellett volna a határon át megtennünk. Nem – odaát voltam az állomáson s elég jó vonatot bányásztam ki. Nem látom be, miért ne szállhatnánk fel rá.

– Hol van Pat? – kérdezte Monty.

– Ágyban reggelizik. Amikor lejöttem, még aludt.

– Úgy látszik, szíved szerelme süket lehet, mint az ágyú – mondta Monty komoran. – Aki nem az, napközben nem tud itt aludni. A szobám előtt négyezer villamos volt és mindegyiket darabokra szedték. Azt hiszem, számos gőzkalapácsot és több száz körfűrészt használtak hozzá. Aztán az egyes darabokat belevágták egy porcelánbolt kirakatába és ördögi módon röhögtek. – Monty Hayward elszánt mozdulattal vágott magának egy darab szalonnát és némán fejezte be a reggelit. – Hová megyünk ma? – kérdezte.

– Kölnbe – szólt az Angyal. – Ahol Farina csinálja a kölnivizet…

Cigarettára gyújtott s közben a Monty feje fölött függő tükröt figyelte, benne azt a két embert, aki most lépett a terembe. A maguk módján igen megdöbbentő természeti tünemények voltak; s mégis, elképesztő simasággal illettek bele a dolgok könyörtelen rendszerébe. Az Angyal arcán nyoma sem volt az érzelemnek, amikor utolsó mondatához hozzá kapcsolt néhány szót, amelyekre ennek a két embernek megérkezése ihlette.

– Feltéve, hogy elszabadulunk innen – mondta.

2.

Simon Templar lassan szívta tüdejébe a cigarettafüstöt, hátradőlt székén s úgy figyelte a két közeledő detektívet.

A díszes tükör homorú felszíne a detektívek impozáns alakjait két nadrágot viselő kolbásszá formálta át, de hivatásuk szörnyű titka így is lángbetűkkel állt mellükön, úgyhogy az Angyal ötszáz lépésről csukott szemmel is el tudta volna olvasni. Megérkezésük zűrzavaros tényéből ez az egyetlen katasztrofális bizonyosság bukkant ki. Az Angyal azóta, hogy a két ember nehézkesen belépett a kihalt étterem ajtaján, egy másodpercre sem ringatta magát csalóka reményekben. Ha az ember tíz izgalmas éven át játszik bújócskát a Törvénnyel s ha három év óta az egész nyugati földtekének leghajszoltabb rókája – orra csaknem túl érzékeny a kopók megszaglálására. Az Angyal most megérezte ezt a csípős illatot – olyan hullámmal borította el, hogy egy szalamander is prüszkölt volna tőle.

Azt még nem értette, hogy a detektívek hogyan kerültek ide. Annyi biztos, hogy Innsbruck környéke az utolsó tizenkét órában ugyancsak izgalmas események színhelye volt. Az események során egy teljesen fölösleges kis embert erőszakkal eltávolítottak az árnyékvilágból s egy szerencsétlen félreértés következtében a három rendőr, akiknek a kis embert le kellett volna tartóztatnia, az Inn hideg vizében találta magát. A tiszteletreméltó Monty Haywardot roppant igazságtalanul azzal gyanúsították, hogy ő tette el láb alól az említett kis embert s nem egészen igazságtalanul rovására írták, hogy állon vágta és megfürdette a rendőrség egyes tagjait, majd később ismét rátámadt egyikükre, ellopta egyenruháját, egy jókora autó kíséretében. No, de az ilyen apró csínyek elkövetése igazán jelentéktelen egy negyedmillió font értékű koronaékszer megszerzéséhez képest. Az Angyal pedig mindent elkövetett, hogy a fölösleges kellemetlenségeket elkerülje. Agyában a menekülés részletei villantak fel; s az utolsó villanás végén el kellett ismernie, hogy a Törvény úgy látszik meggyorsította tempóját. Áthaladásukat természetesen rögtön jelentették a határon, amint a körözést kiadták; ezt nem kerülhették el; de ezután a nyomnak el kellett volna vesznie – legalább is néhány órára. A rendőrség oly rövid idő alatt találta meg az elhagyott autót s a kimerítő kutatás roppant unalmas módszerével oly gyorsan lelt rájuk (pedig ugyancsak kerülő úton s külön-külön jöttek ide a szállodába) – szóval oly eredményesen dolgozott, hogy úgy tűnt akadt még néhány ember Münchenben, aki nemcsak sörivással foglalkozik. Az Angyal már évek óta nem látott ilyen eredményes és kitartó munkát.

Az asztal fölött Monty Hayward bámult rá elképedve. A szalonnás tojás utolsó falatja a levegőben rekedt. Aztán egy másodpercre pillantása átívelt az Angyal válla fölött; s kezdte megérteni a dolgot.

Az Angyal nagy nehezen levette szemét a tükörről. A tükör felületén a két detektív alakja groteszk torzképpé dagadt. Tudta, hogy legfeljebb egy-két lépésnyire lehetnek. Jelenlétüket még élénkebben érezte, mint az előbb. Alig észrevehető kis remegés kúszott végig a gerincén, mintha két pók polkázott volna a hátán.

Aztán kivette cigarettáját szájából és nyugodtan Monty Hayward arcába nézett. Egy-két lépésnyire mögöttük a Törvény fenyegető képviselői lélegzetelállító hirtelenséggel bukkantak fel – ez a fenyegetés könnyen elmerült az ember tudatában, bár az Angyal nem feledkezett meg róla soha. Monty Hayward most olyan embert látott maga előtt, akit félig-meddig még mindig idegennek talált. Az Angyal szeme hideg, kék, könyörtelenül tiszta volt; s komor mélységében valahol változó napfény parányi csillanása látszott, a gúny pillanatnyi szikrázása.

– Monty, hosszú évek óta tervezem már – mondta az Angyal igen csöndesen és érthetően –, hogy elmondom neked Galahad, A Zseniális Giliszta Tanulságos Történetét. Galahad egyszer már azon a ponton volt, hogy egy Teobald nevű szalonka elfogyasztja desszertnek, amikor a kegyetlen madarat egy szerencsés lövéssel leterítette valaki. Az illetőt Mr. Hugglesboomnak hívták. Foglalkozására nézve forráskutató volt és általában különcnek tartották. Szerencsés lövés volt, mondom, mert Mr. Hugglesboom azt hitte, hogy egy nyulat célzott meg, mely a fiatal hagyma hajtásait rágicsálta. Amikor Mr. Hugglesboom felemelte a szalonkát, megtalálta Galahadot a csőrében. Lévén jószívű ember, szabadon bocsátotta a szerencsétlen gilisztát; s nem is törődött volna többet az egésszel, ha Galahadnak nem lett volna más véleménye a dologról. Galahadot mély hála fogta el megmentője iránt, így hát hazakísérte Mr. Hugglesboomot s oly gyengédség jeleit mutatta, amely meghatotta Mr. Hugglesboom szívét. Magányos ember létére befogadta a kis jószágot és sok örömet talált magányos útjain társaságában. Galahad úgy követte, mint valami hű eb. Valamivel később Galahad úgy gondolta, hogy munkájában is segíthetné Mr. Hugglesboomot. Ettől kezdve fáradhatatlanul túrta azt a területet, amelyet gazdájának források tekintetében fel kellett kutatnia; ennek következtében Mister Hugglesboom idővel oly hírnévre tett szert, hogy…

Monty Hayward arca olyan kifejezés sorozatot mutatott, ami egy filmrendezőben viharos lelkesedést keltett volna. Ennek az elképesztő hülyeségnek nyugodt előadása teljesen érthetetlen volt számára. Az a hisztériás hit támadt benne, hogy Simon Templar hirtelen és helyrehozhatatlanul meghibbant. Úgy látszik, a közelmúlt eseményeinek feszültsége felborította annak az agynak egyensúlyát, amely soha életében nem volt egészen normális.

Szédülten nézett fel a két emberre, akik most az Angyal mellett álltak, s arcukon visszfényét látta annak az üres elképedésnek, amely benne is felébredt. Ez a visszfény annyira hihetetlen volt, hogy egy ideig kételkedett saját érzékeiben.

Aztán rádöbbent, hogy a két férfi is hallgatta az Angyalt s éppolyan érzéssorozaton megy át, mint önmaga. Amikor az Angyal gondosan formált mondatai eljutottak fülükhöz, dobogó és magabiztos közeledésük elbizonytalanodott. Úgy értek az Angyal székéhez, mintha tojáson járnának, s most ott álltak, tágra nyílt szájjal és szinte tátogó füllel szívták magukba az értelmetlen hülyeséget. Áhítatos elbűvöltségük oly nyilvánvaló volt, hogy Monty Hayward egy szörnyű másodpercen át kételkedni kezdett saját ép eszében.

– A csúcspont akkor következett be – mondta az Angyal oly tagoltsággal, hogy az is megérthette, akinek angol tudása csöppet sem volt tökéletes –, amikor Lady Tigworthy kerti ünnepséget rendezett. Ezen az ünnepségen – Mr. Hugglesboomnak is be kellett mutatnia képességeit, azaz meg kellett találni egy vízzel telt edényt, amelyet gondosan elrejtettek a kertben. Mr. Hugglesboom a megbeszélés szerint megjelent, a frissítők sátra mögött, ahol egy giliszta fogadta és gondos utasításokkal látta el. Így nem sokkal később, lévén rövidlátó ember, meg is találta az említett pontot, mégpedig egy csillogó rózsaszínű gömb fölött, amely egy füves dombocska túlsó oldalán látszott. Sajnos, a gömbről kiderült, hogy Lord Tigworthy feje, aki ott végezte délutáni sziesztáját. Mr. Hugglesboomot szégyen szemre kidobták a kerti ünnepségből, és a gilisztát, mely részegen hevert egy söröshordó csapja alatt, utána vágták. Mr. Hugglesboom csak hazatérése után vette észre, hogy ez a giliszta nem Galahad – és az Angyal most mereven Monty szemébe nézett – hanem Galahad ikertestvére, aki féltékeny volt szerencsésebb fivérére, így hát mindent elkövetett, hogy kompromittálja! Nos, Mister Hugglesboom…

Mögötte az egyik detektív bocsánatkérően köszörülte a torkát. Az Angyal hátranézett.

Pillantása teljesen nyugodt volt, mintha csak most venné észre a detektíveket. Mintha semmiféle jelentőségük nem lenne, soha nem is lehetne. Mosolygó, kérdő arccal nézett rájuk. Ez a mosoly talán nagyobb erőfeszítésbe került, mint bármi más, amit az utolsó huszonnégy órában cselekedett.

A detektív köhögött.

– Bocsánat uraim – mondta kifogástalan angolsággal. – Detektív vagyok és meg kell kérnem önöket, hogy igazolják magukat.

Monty Haywardban tébolyult vágy ébredt, hogy felnevessen. A detektívek magabiztos bevonulása s ennek a megjegyzésnek csaknem bocsánatkérő hangja közt oly komikus volt a különbség, hogy egy pillanatra megfeledkezett a pácról, amelyből még csöppet sem másztak ki.

Az Angyal nyugodtan megfordította székét és előzékenyen intett.

– Üljön le, Sherlock – mormolta – és mondja el bánatát. Mi a baj, valaki háborút üzent vagy mi?

A detektív kissé bizonytalanul ereszkedett le, társa egy pillanatnyi tétovázás után követte példáját. Kétkedve néztek egymásra s végre az előbb szóló magyarázkodni próbált.

– Olyan bűncselekményről van szó, amit tegnap éjszaka követtek el Innsbruckban, mein Herr. Bebizonyosodott, hogy a bűnözők eljutottak Münchenbe s állítólag ebbe a szállodába sikerült követni nyomukat. Leírásukat megsürgönyözték Innsbruckból. Bocsássanak meg, uraim, de a hasonlóság…

Simon felhúzta szemöldökét.

– Úristen! Csak nem akarnak minket letartóztatni?!

Megdöbbent ártatlansága kifogástalan volt. Minden porcikáján ez fejeződött ki. És a detektív vállat vont.

– Mielőtt megszólítottam volna önöket, bátor voltam társalgásukat figyelni. Azt reméltem, megtudok belőle valamit, ami segítségünkre lesz. De miután hallgattam önt egy ideig…

– Amennyire emlékszem – szólt az Angyal zavartan –, roppant erkölcsös és felemelő anekdotával töltöttem ki az időt, amely egy gilisztáról szólt, „akit”…

– Galahadnak hívtak? – egészítette ki a detektív és kissé lapos arcán halvány mosoly látszott. – Elismerem, hogy nem fogtam fel teljesen a… hogy is mondják… Bedeutung-ját a történetnek… Kérlelően nézett az Angyalra, de Simon csak a fejét csóválta. – Nem fontos. De tapasztalataim szerint az olyan ember, aki nemrégiben súlyos bűnt követett el s minden percben várhatja letartóztatását, nem beszél így. Agyában túlságosan sok az aggodalom. Amellett ön nem fordította le a Bedeutung szót számomra, ami nagyon okos dolog lenne az ön részéről, ha az egyik bűntettes lenne, mert mindketten tökéletesen beszélnek németül.

Simon elismerően nézett rá.

– Ezt remekül csinálta – mondta ártatlanul. – De biztosan a mesterségéhez tartozik. – Cigarettáját csészéjébe dobta s intett az elhaladó pincérnek. – Igyanak velünk egy korty Schnapsot s aztán meglátjuk, hogyan tisztázhatjuk a nehézségeket.

A detektív bólintott.

– Láthatnánk az útleveleiket?

Az Angyal kék füzetet vett elő zsebéből s az asztalra ejtette. A detektív udvariasan fordult Monty Hayward-hez. Hirtelen valami kemény dolog nyomódott Monty oldalába. Természetes mozdulattal csúsztatta kezét az asztal alá s megfogta. Most már ugyancsak éber volt: az Angyal kétélű cselfogásának egész célja tisztán állt előtte s agya tökéletes alázattal alkalmazkodott hozzá.

Maga mögé csúsztatta az útlevelet s aztán látszólag hátsó zsebéből ismét elővarázsolta. Sejtelme sem volt róla, hogyan s honnan került elő s még kevésbé sejtette, hogy mi lehet benne; de figyelte, amint a detektív forgatta lapjait s megtudta, hogy George Shelston Ingram, lowestofti hajóépítő mérnökké változott. A fénykép kétségtelenül az övé volt – rögtön felismerte, hogy saját útleveléből való. Az Angyal kimeríthetetlen alaposságának bizonyítéka elámította. Reggeli előtt legalább egy órát tölthetett ezzel az aprólékos munkával, amit egy ilyen útlevél hamisítása kívánt.

A vizsgálat néhány perc alatt befejeződött és a detektív kis meghajlással nyújtotta vissza az útleveleket.

– Már előre bocsánatot kértem – mondta röviden. – Kérem, Mister Ingram, lenne oly szíves elmondani, mit csinált az utóbbi napokban? Egyik emberünk látta önt megérkezni ma reggel az Ostbahnhofon, egy másik viszont a szálloda előtt figyelte meg. Ön jutott eszükbe, amikor a személyleírásokat megkaptuk; s az autót, amelyben a bűnösök megszöktek, az Ostbahnhof közelében találták meg…

– Azt hiszem, ezt egyszerűen megmagyarázhatom – felelt Monty könnyedén. – München környékét jártam be s tegnap éjszaka Siegertsbrunnba érkeztem. Vacsora után sürgönyt kaptam a fivéremtől, hogy találkozzam vele itt, ma reggel Münchenben. A sürgönyben az állt, hogy élet-halálról van szó, így aztán felültem a hajnali vonatra és egyenesen idejöttem.

– A fivérétől?

A detektív mintha hirtelen elvesztette volna önuralmát. Úgy hajolt előre, mint aki alig tud uralkodni izgalmán. És Monty bólintott.

– Igen. Az ikertestvéremtől. Ha nem értette volna meg barátom történetének értelmét, annyit mondhatok: rendkívül goromba história volt.

– Donnerwetter! És hol volt találkozója a fivérével?

– Azt mondta, tízkor itt lesz – de még nem érkezett meg…

– Megőrizte a sürgönyt?

– Nem, eldobtam. De…

– Hol adták fel?

– Jenbachban. – Monty nyilván egyre dühösebb lett a kérdések miatt s ezen a ponton kitört. – Az ördög vigye el, csak nem akarja azt állítani, hogy a fivérem valami bűnt követett el?

A detektív vállat vont. Barátságos arca ismét kemény és parancsoló lett. A rendőri logika embertelen őszinteségével felelt.

– Pedig ez a valószínű. Önök annyira hasonlítanak egymásra. Aztán meg a sürgöny Jenbachból jött, ahol utoljára látták a bűnözőket. Az ő számukra határozottan élet-halálról van szó.

A most következő csöndben megérkezett a pincér s elhozta a rendelt italokat. Simon bankjegyet vetett a tálcára és rövid mozdulattal elküldte. Odacsúsztatta a poharakat a detektívek elé s Montyra nézett, majd ismét rájuk.

– Ez komoly dolog – mondta. – Biztosak benne, hogy nem tévednek?

– Majd megállapítjuk. De különös, hogy Mister Ingram fivére még mindig nem érkezett meg.

A válasz tökéletesen udvarias hangú volt. Viszont a detektív úgy látszik nem volt hajlandó hosszas vitára. Hangsúlyozta a fönnálló körülményeket és meggyőző magyarázatot követelt.

Simon új cigarettát választott a tárcájából, hátradőlt a széken és sasszemmel figyelte a két detektívet. Semmi feszültség sem volt testtartásában, izma sem rezzent és egyenes szemöldöke alatt teljesen nyugodt volt a szeme. Jobbkarja lustán fonta át a szék hátát, de ez a kéz csak egy hüvelyknyire volt revolverétől.

– Furcsának látszik – mondta nyújtottan.

A detektív éles pillantása arcára tapadt.

– Ön Mister Ingrammel együtt utazott? – kérdezte.

– Igen.

Az Angyal felemelte poharát és forgatni kezdte. Keze sziklaszilárd volt, remegés nélkül viszonozta a detektív tekintetét; pedig szíve mégis hevesen dobogott. Pontosan tudta, milyen hajszálnyi csak a menekülés lehetősége. A blöff sikere már nem tarthat sokáig, kezdettől fogva tudta, hogy erre sor fog kerülni. Az első szó óta tudta, hogy ezt nem kerülhetik el. Simon nem is várt egyebet. Megnyerte a tétet, amelyért játszott – tizenöt perc haladékot kapott, kétséget ébresztett a detektívek agyában, lényeges magyarázatot szolgáltatott Montynak… A két detektív azonban még mindig csöndesen ült az asztal mellett.

– Együtt jöttek ide Siegertsbrunnból?

A két szempár pillanatra sem tétovázott. Simon Templar állta a kutató tekintetet.

Az Angyal felemelte poharát.

– Egészségükre! – mondta.

A két detektív csaknem gépiesen emelte fel poharát. Mindketten az Angyalra néztek. Látta, hogy ugyanaz a gondolat dolgozik agyukban. Magukhoz tértek a blöff első, szédítő zavarából s most a visszahatás nyomán kettős sebességgel gondolkoztak.

S mégis: ittak. Nem koccintottak ugyan s meghajlásuk is alig volt észrevehető

– Zum Wohll.

Az Angyal letette poharát s elgondolkozva szippantott cigarettájából. Ebben a pillanatban majdnem nevetett.

– Nem, pajtás – mondta szelíden. – Siegertsbrunnt elkerültük. De Innsbruckban remekül mulattunk. – Kedvesen mosolygott a detektívek ámulásán. Az abroszon mintha lábujjhegyre emelkedtek volna az üres poharak és éljeneztek volna. – Igazán örülök, hogy találkoztunk s remélem, ez a beszélgetés nem keveri bajba önöket a rendőrfőnökségen.

Az egyik detektív felállt már, amikor az Angyal felpattant, állon vágta és hátralökte a székre.

Simon gyengéden megszorította az eszméletlen ember kezét. Megveregette vállát. Megragadta karját és rendkívül szívélyes búcsút mondott neki. Közben gondosan elhelyezte a széken, előrehajlította, állát kezére támasztotta s igen élethű, töprengő pózba állította.

– Légy jó fiú, pajtás – mondta az Angyal. – És add át üdvözletemet a nénikédnek. Továbbá Rudolfot is csókoltatom… Szeme sarkából látta, hogy Monty a másik detektívet hasonló pózban helyezte el – s remélem, hogy megpukkad mérgében. Pá, pá!

Sietve mentek végig az éttermen s az ajtónál visszapillantottak. A két detektív úgy ült a távoli sarokasztalnál, háttal a teremnek, mint két bajor Buddha, halhatatlan töprengésbe merülve.

Simon megint elmosolyodott.

– Ilyen az élet – suttogta.

Kimentek az előcsarnokba. Odakint az Angyal körülnézett s pillantása egy hosszú másodpercre megpihent annak az embernek a hátán, aki a portás pultja fölé hajolt. Elmélyülten tárgyalt a főportással, finom fehér kezének ujjai között hosszú, kristályból készült cigarettaszipka nyúlt ki.

HETEDIK FEJEZET

melyben Simon Templar autót kér kölcsön és megígéri, hogy józanul fog viselkedni

1.

Simon hosszú karja hirtelen Monty vállára tapadt, megfordította barátját. Az Angyal szeme csillogott.

– Nyugalom, öreg fiú – mormolta boldogan. – Te most szépen odébb állsz.

Monty homlokára ránc vésődött. Az Angyal nevetett. Nevetése csaknem hangtalan volt s egy lépésnyire egyetlen szava sem lett volna hallható.

– Szaladj fel Patért és a poggyászért – mondta csöndesen. – Másszatok le a tűzbiztonsági lépcsőn. Ehhez remekül értesz. Az állomáson találkozunk. – Vékony jegyzetfüzetet rántott elő s Monty kezébe gyömöszölte. – Ha tudni akarod miért, a lépcsőről visszanézhetsz. Pillanatra hallgatózhatsz is – de ne túlságosan sokáig. A vonat tizenöt perc múlva indul. Ég veled!

Kissé megtaszította Montyt, aztán lassan megfordult és tovább sétált, át a halion.

Monty visszanézett a lépcsőről, amelyet a liftakna rézrácsa részben eltakart s jól látta, amint Simon közeledik ahhoz a férfihez, aki még mindig a portás pultjánál állt. Az Angyal keze zsebében volt, könnyedén lépkedett. Egy lépésnyire a pulttól megállt és hangja halkan csendült végig az előcsarnokon.

– Ejha! – mondta az Angyal.

A pultnál álló férfi megfordult.

Vas önuralmára jellemző volt, hogy cigarettaszipkáját visszacsúsztatta szájába, mielőtt felelt volna. Izgalom vagy sietség nélkül fordult meg s csak szemöldökének alig észrevehető rángása mutatta, hogy felismerte az Angyalt.

– Drága Mister Templar!

Az Angyal mélyebbre dugta kezét zsebébe.

– Drága Rudolf! – Az Angyal válaszában gúnyos utánzás nyoma rejlett. – Itt szállt meg?

A cigaretta egyenletesen izzott a kristályszipkában.

– Egy barátomat keresem – szólt a herceg.

Simon gúnyosan nézett rá. Alig számított arra, hogy ily hamar felújítja a herceggel való ismeretségét; pedig a detektívekkel folytatott beszélgetés sok mindent megvilágított. Arra is rámutatott, hogy Rudolf valósággal klasszikus sebességgel működik – nem mintha az Angyal ezt eddig nem tudta volna. A beszélgetés során említett néhány tényt csak Rudolf révén tudhatta a rendőrség. És Simon most azon töprengett, hogy miféle finom tervek és cselfogások készülnek a herceg szoborsima homloka mögött. De arca nem árulta el kíváncsiságát.

– Barátai is vannak? – kérdezte ártatlanul.

A herceg nevetett. Aztán barátságosan karon fogta Simont.

– Odaát van egy nyugodt sarok, ahol beszélgethetünk. Nem fogja megbánni.

– Azt hiszi? – kérdezte az Angyal.

De aztán megadóan sétált a benyíló felé, amelyben három üvegtetejű asztal s ócska újságok halmaza volt. A herceg ott ment mellette. Közben az Angyal fölpillantott a lépcsőre s látta, hogy Monty eltűnt. Ugyanakkor egy órát is látott; s az óra mutatóinak helyzete belevésődött emlékezetébe. Két perc múlt el azóta, hogy az éttermet elhagyta; legfeljebb hat perce van még arra, hogy nyugodtan ülhessen itt – feltéve, hogy a pincér nem fedezi fel odabent az étteremben az eszméletlen detektíveket… És most Simon érezte, hogy a herceg könnyed keze végigsimít karján, egészen a hóna aljáig, majd le megint könyökéig s tudta, hogy Rudolf alaposan megvizsgálta az esetleges rejtekhelyeket. Rudolfnak még sokat kell tanulnia. Lehet, hogy viharsebesen dolgozik… az Angyalnak eddig nem volt oka panaszt emelni ellene. Mosolyogva süppedt egy székbe.

– Feltétlenül szükség van az ilyesmire? – kérdezte szelíden. – Tudja, hogy meglehetősen csiklandós vagyok s a végén még kiabálni kezdek.

A herceg leült és keresztbe vetette lábát.

– Nem akarom soká feltartani – mondta barátságosan. – Sok dolga lehet.

– Van valami érdekes mondanivalója? – kérdezte az Angyal kereken.

A herceg ránézett.

– Ön már harmadszor avatkozott a dolgaimba, Mister Templar. Már mondtam önnek, hogy ezzel arra kényszeríthet, hogy végleges eszközöket vegyek igénybe. Higgye el, drága barátom, csak tulajdon konoksága késztethet olyan lépésekre, amelyeket őszintén sajnálnék.

– És pedig – a vérbosszú átruházására két elhízott detektívre? Nem is tudja, milyen csalódást okozott nekem, Rudolf.

– Ez sajnálatos szükségesség volt. Azonnal meg kellett találnom, s a rendőrség olyan eszközökkel rendelkezik, amelyeket a magamfajta közönséges polgárember nem vehet igénybe.

Az Angyal mosolygott.

– Értem. Ön pedig a felháborodott honpolgár szerepét játszotta, akit kiraboltak. Ej, ej, Rudolf… Az ötlet meglehetősen egészséges volt, bár nem mondhatnám, hogy eddig nem hallottam soha hasonlót. S mit tett volna, ha csakugyan elcsípnek a zsákmánnyal – hazament volna és zokogni kezd?

– Erre a lehetőségre is gondoltam – ismerte el a herceg nyugodtan. – Sőt, számítottam rá. Elfelejti, hogy az én nevemnek bizonyos súlya van ebben az országban. Nem hiszem, hogy túlzottan nehéznek találtam volna a dolgot. – Vállat vont. – De önben mindig nagy volt a vállalkozó kedv, drága Mister Templar.

– Ez a múlt idő valósággal nyomasztó – panaszolta az Angyal.

A herceg a bajuszát simogatta.

– Ön az az ismeretlen, kiszámíthatatlan elem, amely mindig bosszantó – szólt. Simon két füstkarikát eresztett a levegőbe.

– Megnémult, Rudolf?

– Miért?

– Talán még akad Münchenben rendőr. Abból, amit láttam belőlük, nem hinném, hogy túl soknak lenne hely, de talán találhatna egy-kettőt. Miért nem rikoltja el magát?

– Nem hiszem, hogy ennek értelme lenne – szólt a herceg és leverte cigarettájának hamuját – miután tudjuk, hogy az ékszerek már nincsenek az ön birtokában.

Simon felült. Ez új dolog volt – szépen hasba vágta önelégültségét. Pislantott.

– Igazán? – mondta gépiesen. – Nem láttam, hogy hullákat vittek volna ki a szállodából.

– Hogyhogy? Mi köze ennek az állításomhoz?

– Ez lenne a következménye annak, ha valaki a szobámban próbálna kutatni. Nemcsak hogy két revolver van odafönt – hanem egy olyan lány is, aki a cigarettája hamuját is le tudná lőni úgy, hogy azért a cigaretta égve maradjon. Találjon ki más egyebet…

A herceg mosolygott. Egyenletes, apró fogai voltak.

– Ez esetben – mondta nyugodtan – hálásnak kell lennünk, hogy a portás jó megfigyelő s kitűnő emlékezőtehetsége is van.

– Mit akar ezzel mondani?

– Ön ma reggel tizenegykor kiment egy csomaggal, majd anélkül tért vissza.

Simon éles tekintetet vetett ellenfelére. Rögtön emlékezetébe idézte: milyen helyzetben lepte meg a herceget s már meg is értette a dolgot. Csaknem szóról szóra átsuhantak agyán a szavak, melyeket Rudolf herceg mondhatott a portásnak. Őfenségének fiatal barátja megígérte, hogy egy kis csomagot ad le számára valahol. Életbevágóan fontos, hogy tizenkét óra előtt eljusson. A csomag körülbelül ekkora lehetett. Drága fiatal barátja hajlamos a feledékenységre. Nem emlékszik a portás úr, hogy látta-e az illetőt a szállodából kimenni ilyen és ilyen csomaggal?… Rudolf herceg számára gyerekjáték lett volna az ilyen vallatás. S ha meddőnek bizonyul, akkor sem történt semmi baj. Az Angyal magában megemelte kalapját az ilyen logikai képesség előtt.

– Nem akarom becsapni – szólt az Angyal. – Valóban nincs már nálam.

– Mások is veszedelmesnek találták már – mormolta a herceg.

– Nekem is ez a véleményem – mondta nyugodtan az Angyal. – így hát megszabadultam tőle. Kimentem a szállodából s három nagy doboz német cigarettát vásároltam. Visszajöttem, beléjük csúsztattam a köveket s jó szorosra tömtem vattával. A dobozokat barna papirosba csomagoltam és címkét ragasztottam rájuk. Aztán megint elmentem s az egészet bevágtam a szemközti postahivatalba – közönséges csomagként, minden ajánlás vagy biztosítás nélkül. Ott vár majd, ahol akarom…

Az Angyal zsebredugta kezét és boldogan nézett a hercegre a füstfelhőn át.

– Van még valami mondanivalója? – kérdezte.

Fönt a falon az óra elütötte a negyedet. Sietnie kell. Jóformán úgyis mindent megtudott, amit akart. Most már csak egyetlen dolog következhetik – az ellentámadás irányának megsejtése, mely biztosan szövi már gyors pókhálóját a szórakoztató kis beszélgetés mondatai között. Az Angyal lapuló tigris módjára várta.

A herceg előrehajolt.

– Barátom, az a veszély fenyeget, hogy egymás torkát vágjuk el. Ön egyelőre megszabadult a gyémántoktól, de még vissza kell szereznie őket. Igen kínos lenne, ha letartóztatnák – s elismerem, hogy számomra is kényelmetlen lenne. Egyelőre érdekeink közösek. S be kell vallania, hogy tízezer az egyhez a menekülési-valószínűség aránya.

– Ez roppant leverően hangzik – mondta az Angyal.

– Viszont tény. Angliában ott van a Scotland Yard, az egész világ rendőrségének példaképe. Talán azt hiszi, hogy a mi európai rendőri szervezeteink alantasabbak. Rendkívül ostobán tenné, ha erre számítana. Még sok száz mérföldnyi utat kell megtennie s minden határon lesni fogják. Minden mérföld, minden perc újabb esélyt hoz – ön ellen. Ideiglenesen elintézte a detektíveket, akiket ideküldtek; nem kérdem hogyan tette, de biztosíthatom, hogy ez csak a kezdet volt. A mi rendőrségünk nem felejti el könnyen, ha nevetségessé tették. Németország minden detektívje becsületbeli ügynek fogja tartani az ön letartóztatását.

– Szóval?

Simon egyetlen szava, mint valami korbácsütés csattant a csöndbe.

A herceg elgondolkozva verte ki cigarettájának hamuját. Nyugodtan fordult szembe az Angyallal.

– Szövetséget ajánlok önnek. Védelmet, rejteket, a befolyásomat, a menekülés gyakorlati valószínűségét ajánlom. Mondtam, hogy ebben az országban elég fontos személyiség vagyok. Mister Templar, már elég ideje voltunk ellenségek. Barátságot és biztonságot ajánlok – ha megosztja velem zsákmányát.

Az Angyal szeme meg sem rebbent, de ajka mosolyra nyílt.

– S hogyan kezdődne ez a szövetséges viszony? – kérdezte.

– Az autóm kint vár. Rendelkezésére áll. Megígérem, hogy biztonságban jut ki Münchenből – ön és a barátai.

Két másodpercen át az Angyal cigarettájának izzó végére bámult. Ajka körül félmosoly játszott. Aztán eloltotta a cigarettáját és felállt.

– Szívesen veszem igénybe az autóját – mondta.

Gyors, ruganyos léptekkel haladt a kijárat felé, a herceg mellette ment. Amikor a Bayerstrasse izzó napsütésébe léptek, az Angyal tapasztalt pillantása gyorsan megvizsgálta az utca két oldalát, minden ácsorgó és járókelő alakján végigsiklott. Rikkancs, utcaseprő, félkarú koldus, vézna naplopó az egyik kirakat előtt – nem, ezek közül egyik sem látszik detektívnek. Már pedig az Angyal száz lépésről is felismerte a törvény őreit. Ez több volt annál, mint amennyit az Angyal remélt; úgy látszik, sötét természetének még nem ismeri minden részletét a német rendőrség s más körülmények közt ezt egyenesen sértésnek érezte volna. További ellenállásra is készen volt; – jobbkeze egy pillanatra sem eresztette el a revolvert. A kockázatot vállalnia kell.

– Igen bölcsen cselekedett – mondta a herceg simán.

Simon kurtán bólintott. Szeme végigsiklott az autón, amely ott állt a járda mellett, motorja csaknem nesztelenül járt. Nyitott, krémszínű Rolls-Royce, párnázata piros bőr. Elől a herceg címere, jól láthatóan. Libériás sofőr tartotta nyitva az ajtót. – Simon felismerte benne azt az embert, aki majdnem megfojtotta az elmúlt hajnal sötét óráiban s meleg, kedves mosolyt küldött felé.

– Hadd vezessek én – mondta az Angyal.

Kirántotta az ajtót a sofőr kezéből s becsapta. A következő sima mozdulattal újabb ajtót nyitott ki s a volán mögé csúszott.

Amikor lenyomta a gázpedált, a sofőr keze vállára szorult. Simon egy pillanatra elengedte a kormánykereket. Mosolya kissé szélesebb lett, miközben acélos ujjai szeretettel fonódtak a sofőr nagy orra köré és a sofőr vinnyogva tántorodott hátra a herceg karjába. Egy másodperccel később az autó egy villamos oldalát súrolva elszáguldott.

2.

Az út, amit Monty Hayward a szállodától az állomásig megtett, később jellegzetes epizódként maradt meg emlékezetében. Jellemző volt arra a kellemetlen eseménysorozatra, amelyben nyakig belemerült.

Már akkor is libabőrös lett volna a háta, ha reggeli közben nem zavarják meg a detektívek; de az a biztos tudat, hogy személyleírását távol s közel körözték s hogy a személyleírás alapján már háromszor is felismerték – ez a tudat azt a kilátást, hogy az utcára kell merészkednie, roppant kellemetlenné tette. Úgyis biztos, hogy felakasztják, gondolta – s fájdalmasan szükségtelennek látszott, hogy állandóan hurokba dugja a nyakát csak azért, hogy megszokja ezt a halálnemet…

Patrícia csöndesen nevette. Előszedte az Angyal egyik borotváját.

– A bajsza nélkül egészen másként fest majd – mondta. – És a teknőckeretes pápaszem is kitűnő átváltoztató.

Monty megadóan borotválta le férfiasságának díszét. Olyan érzéssel lépett ki a délután ragyogásába, mint az az ember, aki azt álmodja, hogy alsónadrágban rohangál a népes utcán. Mintha minden szem az ő bűnösségét figyelte volna; minden hang, amely csak csöppet is felülemelkedett a normálison, őt vádolta. Inge csuromvizesen tapadt hátához.

A rövid úton nem akadt detektív, de az állomás peronjának bejáratánál kettő is volt. Ott álltak a jegykezelő mellett s nem is próbáltak háttérbe vonulni. Monty odaadta a poggyászt egy kitartóan kellemetlenkedő hordárnak és tehetetlenül nézett a lányra. Most, hogy szabad a kezük, talán futással megmenthetnék életüket… De Patrícia nem törődött némi könyörgéssel. Lecsapta táskáját a hordár taligájára és továbbment. Szemöldökét befeketítette, ügyesen használta rúzsát – s teljesen új jellemet teremtett. Odament a jegykezelőhöz és a két detektívhez. Szétvetett lábbal, csípőre tett jobb kézzel állt meg előttük – teknőckeretes pápaszeme még nagyobb volt, mint Montyé.

– Hé, mondja csak, ez a vonat megy Heidelbergbe?

– In Mainz umsteigen.

– Mit pofázik ez a pasas, Hiram?

Patrícia „amerikai” kiejtése megfagyasztotta volna a gerincvelőt Roosevelt elnökben. S most az egyik detektív vállalta a tolmács szerepét.

– Mainzban átszállni.

– Bitte die Fahrkarten – mondta a jegykezelő.

Monty nagyot nyelt és zsebébe nyúlt a jegyekért.

Minden kérdés nélkül átengedték őket. Monty alig tudta elhinni, hogy ilyen egyszerű volt az egész. Csak állt, figyelte a hordárt, amint fölrakta poggyászukat a fülkébe, fölöslegesen nagy borravalót adott neki s ernyedten tottyant le az egyik sarokba. Megtörölte verejtékes homlokát s halk vigyorgással nézett Patríciára.

– Mondja, ez a maga mindennapi élete? – kérdezte.

– Ó nem – felelt a lány könnyedén. – Néha roppant unalmas. Maga véletlenül éppen egy érdekes részletbe pottyant bele.

– Úgy látszik, az ember megszokja.

Patrícia nevetett s odanyújtotta cigarettatárcáját.

– Hiába tagadja, életében nem élvezte még így a dolgokat, mint most. Igazán kár magáért, Monty, miért penészedik egy szerkesztőségben? Simon boldogan fogadná társnak. Miért nem marad velünk?

– Azt hiszem, magukkal maradok – szólt Monty. – Valószínűleg hosszabb ideig – ugyanabban a börtönben. De azért mindig örömmel meghallgatom az indítványait. – Gyufát gyújtott és odanyújtotta a lánynak. – Maga is tárgya lenne a társas viszonynak?

Pat mosolygott.

– Néha talán megengedném, hogy megcsókolja a kezemet.

– És különös kegyként a lábujjait is megcsókolhatnám, ha olyasvalakit gyilkolnék meg, akit különösképpen utált?

– Talán…

– Nos – szólt Monty határozottan –, ez nem elég. Valami komolyabbat kell kitalálnia, ha el akar csábítani.

A lány kék szeme felvillant.

– Miért olyan tárgyias?

– Dehogy vagyok tárgyias. Az Angyal hibája, hogy olyan sokszor hagy bennünket egyedül. Biztosíthatom, Patrícia, bennem egy pillanatra sem lehet megbízni – magával kapcsolatban.

– Majd kikérjük Simon véleményét – mondta a lány gonoszul és felállt.

Odament az ablakhoz és végignézett a peronon. Óráján látta, hogy már csak egy perc van hátra az induláshoz, a tömeg már eltűnt a kocsikban. Ajtók csapódtak s a későn érkezettek sietve kerestek helyet. Mögötte egy szelíd képű, rózsásarcú és fehér pofaszakállú pap állt meg az ajtóban s jóakaratúan nézett körül; Monty szörnyű fintort vágott, mire a pap eltűnt. Kalauz jött be, megnézte a jegyeiket anélkül, hogy arcukba pillantott volna.

Patrícia alacsony sarkú, barna cipője kopogni kezdett a padlón. Megfordult és hátraszólt.

– Nem sejti, hogy mi tarthatja vissza Simont?

– Különböző okokat mondhatnék – szólt Monty olyan közönnyel, amely nagyon is hamisan csengett. – Lehetett volna annyi esze, hogy velünk együtt odébb áll, ahelyett, hogy társalogni kezd Rudolffal. Ami engem illet, én szívesebben társalognék egy csörgőkígyóval.

– Meg kellett tudnia, hogy Rudolf mit tervez – szólt a lány kurtán, s ebben a másodpercben árnyék hullott a fülkébe s mindketten megfordultak.

Simon Templar állt előttük – maga az Angyal. Hosszú balkarja fölnyúlt a poggyásztartóba, szétvetett lábbal várta a vonat indulásának zökkenését, miközben széles mosollyal bámult rájuk. Még így is egy-két másodpercig tartott, mire felismerték. Fején fehér szalmakalapot viselt, jobbszemén monoklit – s ez a két tárgy minden jellegzetességet eltörölt arcáról, kellemesen üressé tette vonásait. Gomblyukában szegfű virított, nyakkendőjét szoros hurokra kötötte és piperkőc módra ugrasztotta előre. Patrícia saját szemével látta az előbb a peron túlsó végén s ügyet sem vetett rá.

– Éljen szép hazánk! – mondta az Angyal.

Monty Hayward magához tért meglepetéséből.

– Menj innen – mondta. – Már azt hittem, megszabadultunk tőled. Remekül megvoltunk egymással…

– Ejha – szólt az Angyal és szemtelenül bámult barátjára – mi történt férfiúi díszeddel? Mindig mondtam, hogy valami baja történik, ha nem használsz naftalint!

– Külön kívánságra távolítottam el – felelt Monty bátran. – Pat azt mondta, hogy a bajuszom csiklandozta.

– No, de mondd el, hogy mit csináltál eddig? – kérdezte a lány nevetve.

Az Angyal is nevetett és megcsókolta Patríciát. Odadobta a szalmakalapot a poggyásztartóba, meglazította nyakkendőjét, zsebre vágta monokliját, kihúzta a szegfűt gomblyukából s gúnyos udvariassággal átnyújtotta Montynak, aztán egy sarokülésre vetette magát. Kivette Patrícia cigarettáját a lány ujjai közül s nagyot szippantott.

– Gondoskodtam róla, hogy a labda tovább guruljon s újabb bűncselekményt csatoltam jövendő vádiratunkhoz. Rudolf most már tudja, hogy a zsákmányt postára adtuk – heves gondolkozásba merült és kiszedte a felvilágosítást a főportásból. Én nem is tagadtam. Aztán felajánlotta a társulást és a zsákmány megfelezését. Kijelentette, hogy nem is álmodhatunk különben az ép bőrrel való szabadulásról. No, múlt az idő, valahogy le kellett ráznom. Azt mondta, kint vár a kocsija s rendelkezésemre bocsátaná, ha szerződnék vele, így hát megmondtam, hogy szívesen venném kölcsön a kocsiját. Azt hiszem, valahogyan félreérthetett, mert amikor együtt kimentünk, nagyon meg volt botránkozva, hogy én egyszerűen beszálltam és elhajtottam. Pár sarokkal odébb az állomás mögött egy nyugodt utcában leállítottam a kocsit s amikor senki sem figyelt, kiszálltam. Bementem egy boltba, megvettem ezt a kalapot, a vénasszony két márkáért ideadta, mert azt mondta, szerencsés arcom van. S tudod-e, Monty, azt hiszem, igazat mondott!

– Szükséged is lesz rá – bólintott Monty. – Ha Rudolf valaha elcsíp megint, azt hiszem, lassú tűzön fog megpirítani.

– Valószínűleg megpróbálja – szólt az Angyal könnyedén. – De elhihetitek, megérte!… Cinkostársaim, gondoljátok át a helyzetet! Most az egyszer a markunkban van Rudolf – ahogy még soha életében nem volt. Tudja, hogy a zsákmány nem hagyta el Németországot – nem kockáztathattam meg, mert a határon kinyitották volna a vámvizsgálatnál. Egyetlen reménye az, hogy követ s meglesi, amikor átveszem a postámat. Számára az lenne a legnagyobb szerencsétlenség, ha további bajba keverne bennünket a rendőrséggel! Bármi is lett volna a válaszunk ajánlatára, eget-földet meg kellett mozdítania, hogy a rendőrség el ne csíphessen bennünket, mert akkor aztán végképp elveszti a zsákmányt. Mindent el kell tűrnie tőlünk. Szitává lőhetjük a pajtásait, ellophatjuk az autóit, levest önthetünk a kemény ingmellére – és ő kénytelen vigyorogni s elismerni, hogy mindez csak tréfa.

– Simon könyökére támaszkodott és hasba bökte Montyt. – Jó, mi?

Két társa lassanként hámozta ki az értelmet ujjongó szavaiból. Elemezték, mérlegelték, miközben az Angyal csak nevetett rajtuk; s aztán mielőtt válaszolhattak volna, már újabb varázslattal borította el és zavarta meg őket.

– Benneteket követtek az állomásig. Rudolf haverjai a szálloda körül ólálkodtak, még ők is jónak tartották, ha kívül maradnak. Elképzelheted, hogy az olyan fickó, aki kitalálta, hogyan szabadultam meg a posta útján a zsákmánytól, a tűzbiztonsági lépcsőkre is gondolt. Az a kis disznó, akit tegnap éjszaka elintéztünk a Königshofban, itt van a vonaton s fogadni mernék, hogy a nyomotokban járt. Csak arra vagyok kíváncsi: volt-e ideje üzenetet leadni, mielőtt elindultunk? – Simon arca ragyogott. – És most próbáljunk valami mást. Hallottátok a püspökről szóló históriát?

– Püspökről? – ismételte Monty fásultan.

– Ühüm. És most az egyszer nem szerepel színésznő benne…

Hirtelen elhallgatott. Egy nagykeblű hölgy kacsázott be az ajtón két útipokróccal, egy japán pincsivel és H. Courths-Mahler összes műveivel súlyosbítva. Bekacsázott és leroskadt az üres sarokba. Az Angyal Montyra bámult és vadul kezdett hadonászni. Úgy harsogta, mintha észre sem vette volna a jövevényt.

– … s ha rám hallgattál volna, akkor most nem lennél itt. Igenis kórházba kellett volna menned. Ha a hatóságok tudták, hogy skarlátod van s mégis szabadon járkálsz, rögtön lecsuknának a rabkórházba. No és rám nem gondolsz? Azt hiszed, minden betegséget át kell adnod nekem…

A nagykeblű hölgyből fojtott kiáltás tört ki s amikor az Angyal megfordult, már csak egy fekete ruha leghátsó pontját látta, amely izgatottan suhogott kifelé. Simon hátradőlt s elvigyorodott.

– Püspök? – ismételte Monty szédelegve. Ez a tempó kissé gyors volt számára.

– Vagy valami más egyházi méltóság. Biztosan láttátok. Olyan arca van a fickónak, mint valami ebihalnak és a füle körül fehér szőrt visel. Pár perccel ezelőtt totyogott itt. Az egész vonaton végigbujkáltam előle, ezért nem jöttem be eddig hozzátok – miatta és Rudolf cimborája miatt. Hát én megmondhatom, hol láttam utoljára a püspök urat. A herceg kastélyában egy székhez kötözve, miközben az a pokoli alkotmány szorult a fejére, amivel a herceg arra akarta rávenni, hogy nyissa ki a kazettát és tárja fel a zsákmányt. Ez a pap Krauss cimbora, az a fickó, aki először lopta el az ékszert s elindította a lavinát.

Patricia visszavette cigarettáját.

– Várj csak, kisfiú… Nem – engem vagy Montyt nem ismerhetett meg. Soha életében nem látott bennünket. Te meg elkerülöd… De ő hogyan jutott ide?

– A zűrzavarban elszabadult, ahogy vártam. S ha valakinek oka van arra, hogy Rudolf vérére szomjazzon, hát ez az az ember! Hogy miért ül éppen ezen a gyorsvonaton, ezt nem tudjuk – hacsak túl nem lőtt a célon s azt hitte, hogy előbbre van, mint mi. Hamarosan megtudjuk. Ha ez az utazás békés és nyugodt lesz, hiába éltem!

Ez a kilátás, úgy látszik örömmel töltötte el. Minden bizonnyal elemében volt; az öröm és élvezet ott táncolt kék szemében – király volt a saját birodalmában.

– Mit csináljunk? – kérdezte Patricia.

Hátradőlt a fülke sarkában, kezét kosztümjének széles bőrövébe dugta. Ez az öv valóban izgalmas ruhadarab volt, nagy ezüst csattal; felháborító öv, olyan öv, amelyet úrihölgy soha életében nem viselne, és Patricia úgy festett, mint valami féktelen Diana. Karcsú, hosszú lábát kinyújtotta, szőke fejét lustán hajtotta hátra a párnákra, hangjában is lusta elégedettség volt – de Monty Hayward majd elnyelte övvel és mindennel együtt, úgy nézett rá. És az Angyal meghúzta Pat haját.

– Hogy mit csinálunk, kislány? – kérdezte. – Mit szólnál egy kis ellenőrző körúthoz? Ha láthatnám a gonoszokat, amint fogukat csikorgatják, jobban ízlene az ebéd, ezt elhiheted!

– Miért ne maradnánk itt, ahol vagyunk? – érdeklődött Monty. – Egyelőre nem keveredhetünk bajba. Néhány órán át megtárgyalhatnánk, hogyan jutunk keresztül a legközelebbi határon s visszük magunkkal az ékszereket. Különben hol az ördögben van az a veszélyes holmi?

– A kölni főpostán vár majd ránk – ahol a moly és a rozsda talán árthat neki, de Rudolf csak nehezen juthat hozzájuk.

– Még mindig nem értem a dolgot – vakarta meg Monty a fejét. – Mit csináltál velük?

– Bevágtam a postára az egészet, pajtás – barna csomagolópapírban, spárgával és pecsétviasszal. Ahogy Rudolfnak is elmondtam. Már útban vannak – talán épp ez a vonat szállítja őket – de nincs olyan detektív a világon, aki be tudná bizonyítani, hogy bármi közöm van hozzájuk, még ha jó helyen is keresné az ékszereket. Ennél a játéknál az a fődolog, hogy az embernek esze legyen – mondta az Angyal szerényen.

Monty illő komolysággal emésztette meg ezt a kijelentést. Patricia felállt.

– Gyerünk, kisfiú – mondta és az Angyal nevetve ugrott talpra.

– A püspökkel szórakozzunk vagy a revolveres úriemberrel?

Olyan hangon tette fel a kérdést, amely nem is kívánt választ.

Könnyedén egyensúlyozta magát az imbolygó fülkében, szájában cigaretta, jobbkeze az öngyújtó lángját védelmezte – épp annyira nem lehetett vele beszélni, mint egy nevető forgószéllel. Nem is gondolt más lehetőségre.

Hirtelen észrevette a kis, kerek lyukat, amelyet baloldalán fúrtak a fülke falába, egy-két hüvelyknyire a poggyásztartó alatt.

Durva, fehér szegélye mintha valósággal szemébe fúródott volna a lakkozott fa sima, tompaszínű felszínéből. Mozdulatlanná dermedt. Aztán pillantása lesiklott arra a féltucat friss, fehér faszilánkra, amely az ülésen feküdt és ajkán a mosoly keskeny, acélos csillogássá keményedett.

– Vagy maradjunk szépen itt és viselkedjünk tisztességesen? – mormolta; s hangjában oly elképesztő volt a változás, hogy két társa rábámult.

Először Monty tért magához.

– Már régóta nem hallottam ilyen értelmes szót tőled – jegyezte meg, mintha még mindig nem hinne a fülének. – Úgy látszik, rosszul érzed magad…

– De Simon…

Patricia hitetlenül szólt közbe. És az Angyal a lány vállára tette kezét.

– Ne veszítsük el a fejünket, Pat… – A mosoly visszaszivárgott hangjába, de olyan szelíd volt, hogy csak a legérzékenyebb fül érezhette meg. – Monty fékező hatást jelent – s talán igaza van. Nincs szükség rá, hogy feleslegesen megnehezítsük saját magunknak a dolgot. Hosszú út van előttünk s nem ártana egy kis pihenés. Már nem vagyok olyan fiatal, mint hajdan.

Belesüppedt a sarokba mély sóhajjal és hallgatóságának látható része levette szemét az áruló nyílásról s feszült, derengő megértéssel néztek rá.

– Jó éjt, gyermekeim – szólt az Angyal álmosan.

De közben már talpra is ugrott s mozgásában nyoma sem volt az álmosságnak. Mintha acélrugó egyenesedett volna ki. S amikor felegyenesedett, odaátról tompa koppanás hallátszott tisztán a kerekek zakatolása fölött.

– És szép álmokat! – mondta az Angyal halk suttogással.

Nesztelenül osont ki a folyosóra. A kocsi vége felé egy nehézkesen futni próbáló ember imbolygó hátát látta. Önkéntelenül is meggyorsította lépteit. Aztán bepillantott a legközelebbi fülkébe. Egyszerűen mesterségbeli érdeklődés volt, hogy a hallgatózó nyílás másik végét akarta látni. De az, amit ott látott, megtorpantotta, belekapaszkodott a tolóajtóba. Majd kinyitotta az ajtót és belépett.

Csöndesen és félelem nélkül lépett be, mert annak az embernek szeme, aki a távoli sarokban feküdt ernyedten, olyasvalaki nyugodt köszöntésével nézett rá, aki már a Túlsó Partot látja. Josef Krauss volt – balkeze oldalát fogta és arcán a halál szürke sápadtsága ült.

NYOLCADIK FEJEZET

melyben Simon Templar továbbra is tapintatosan viselkedik és Monty Hayward javít a helyzeten

1.

Simon Templar becsukta maga mögött az ajtót és odament a haldoklóhoz. Ki akarta gombolni a véres, fekete mellényt, de Krauss csak mosolygott.

– Hagyja csak – mondta rekedten. – Nem érdemes. A vén róka befejezte útját.

Simon bólintott. Már az első pillantásra látta, hogy nincs mit tenni. Leült Krauss mellé és föltámasztotta vállát. A haldokló nyugodt, türelmes szemmel nézett rá.

– Összesen egyszer találkoztunk mostanáig, Herr Templar. Amikor megmentett a kínzástól… – Krauss teste megremegett. – Ha életben maradtam volna, azzal fizetem vissza jóságát, hogy meglopom. Tudja ezt?

– Miért fontos ez? Most már? – kérdezte az Angyal.

Krauss fejét csóválta. A színes arcfesték alól verejtékcseppek gyöngyöztek s minden lélegzetvétel újabb kínt jelentett.

– Már nincs idő hosszú magyarázkodásra – mondta.

Simon igyekezett kényelmesebben elhelyezni a haldoklót. Tudta, hogy a vég már csak néhány percnyire lehet s nem volt veszteni való ideje. Az az ember, aki Krausst lelőtte, akinek hátát a folyosó végén látta, várhat néhány percig. Bármit is akart addig a gyilkos csinálni, el fogja csípni, ha szüksége lesz rá – hacsak nem akar leugrani a vonatról, ami biztos nyaktörés. És az Angyal figyelte, amint a vén róka elkészül a halálra, a játék szigorú törvényei szerint. Nem is gondolt rá, hogy megtagadja a néma kérést, amely a halálraítélt fáradt szeméből szállt feléje, mikor az imént gyors pillantást vetett a fülkébe, pedig nem sejtette, hogy ez a lovagias lépés milyen furcsa, kanyargó utakra vezeti még.

A faszilánkok apró halmára nézett a szemközti ülésen.

– Mindent hallott, amit hallani akart? – kérdezte.

A válasz ugyancsak meglepte.

– Én semmit sem hallottam, mein lieber Freund. Markovics hallgatózott itt – az a fiatal sakálkölyök. Ha a revolverem nem akadt volna meg a zsebemben, most őt találta volna itt helyettem.

– Itt hallgatózott, amikor meglepte?

– Ja. Azt hiszem, túlságosan is sokat hallott… Jobb lesz, ha gyorsan végez vele, Herr Templar, kellemetlennek bizonyulhat.

Krauss kínosan köhögött, zsebkendője véres lett. Aztán felemelte szemét s egy kalauzt látott a folyosón, aki mintha cinikusan mosolygott volna maszkja alatt. Amikor az ajtó ismét nyílt, csaknem emberfeletti erővel szedte össze magát. Az Angyal soha életében nem látott ilyen kísérteties színjátékot s némán bámulta a csodálatos, gúnyos bátorságot.

Krauss csaknem egyenesen felült a sarokban, támaszték nélkül, keze ölében összekulcsolva. Nyugodtan nézett az Angyal szemébe s hangjában furcsamód erős önuralom csendült. Ez a hang nem remegett.

– Végre is – mondta – ha az ember megkapta a végső idézést, legalább jó szívvel fizetheti vissza adósságait.

Simon előhúzta jegyét s odanyújtotta az ellenőrnek.

Josef Krauss is ugyanezt tette. Ezzel az egyszerű mozdulattal az egyetlen lehetséges módon törlesztette le hála-adósságát. Jóakaratú és kissé édeskés mosolya, mely álöltözetéhez tartozott, hibátlanul ott fénylett arcán… miközben a halál forró kardja mélyen tüdejébe fúródott.

Amikor visszakapta jegyét rámosolygott az ellenőrre.

– Fél tizenkettőkor érkezünk Kölnbe, nicht wahr?

– Fél tizenkettő után nyolc perccel, mein Herr.

– Úgy. Én nagyon fáradt vagyok. Würzburg és Mainz között szeretnék pihenni.

Bankjegy zizzent kezében, az ellenőr leereszkedően elfogadta.

– Ha Mainz utánig megtarthatom a jegyét, gnaediger Herr, akkor gondoskodom róla, hogy ne zavarják pihenését.

– Köszönöm szépen.

Az ellenőr tiszteletteljes hajlongással távozott – igazán csinos borravalót kapott. Az Egyház fiai nem igen szoktak hasonló bőkezűséget tanúsítani. Az ajtó becsukódott mögötte, Simon lassan hátrafordult s ismét a fanyar megadás vigyorát látta Krauss szemében.

– Legalább a halálom ne okozzon önnek kényelmetlenséget – mondta.

Aztán elszállt belőle a természetfölötti erő s kis sóhajjal roskadt hátra.

Simon odahajolt s letörölte a vékony vérpatakot az ernyedt száj sarkából. Az üvegesedő szempár gúnyosan meredt rá, Krauss lélegzetért harcolt. Még egyszer megszólalt, de hangja oly halk volt, hogy az Angyal éppen, hogy megértette szavait.

– Geben sie Acht… der blaue Diamant… Er ist… wirklich… preislos…

Aztán elnémult.

Simon Templar csöndesen felállt. Nyugodtan nyújtotta ki kezét és simította le a szemhéjat az üveges, dermedt szemre, aztán megfordult és Monty Haywardet pillantotta meg az ajtóban. Mögötte Patrícia Holm állt.

– Tudod Simon – szólt Monty egy pillanatnyi beszédes csönd után –, ha még néhány hullát mutatsz be nekem, azt hiszem, elkezdem megszokni.

– Tőled még ez is kitelik – szólt az Angyal.

Elővette cigarettatárcáját, cigarettát csúsztatott szájába és szótlanul nézett társaira, akik nem értették hallgatását.

– Nem volt semmi baj az ellenőrrel? – szólalt meg végre Patrícia.

– Semmi a világon. Nem volt rá ok. Tudod, Josef úgy érezte, hogy hálával tartozik nekem. Azt mondta az ellenőrnek, hogy aludni akar és királyi borravalót adott neki, hogy Kölnig ne zavarják.

Monty és Pat lassan felfogták ennek a rövid magyarázatnak teljes jelentőségét. A fülkében csak a száguldó vonat zakatolása hallatszott…

– Ezt a lyukat Josef fúrta? – kérdezte hirtelen Monty Hayward.

– Nem. Ez Markovics műve –, azé a barátunké, aki követett bennünket. Josef meglepte és elvesztette a meccset. Amikor Markovicsot legutóbb láttam, világrekordot akart felállítani. A postakocsi felé rohant. S azt hiszem, én utána megyek.

Az Angyal zsebredugta kezét s kiment a folyosóra. Patricia és Monty követték. Kint megálltak egymás mellett, az Angyal nagyot szippantott cigarettájából s az ablakon át kinézett a gyorsan repülő tájra.

– Nem mind a hárman – mondta. – Szükségtelen. Pat – azt hiszem, most rajtad a sor a komédiában. Könnyen lehet, hogy baj lesz és a sötétlelkűek csalafinta fickók. Szeretném, ha legalább egy kocsival mögöttem maradnál. Légy óvatos. Ha az illető fickó veszedelmesnek látszik, szép nyugodtan gyere vissza és értesítsd Montyt.

– O. K. főnök!

– Monty, maradj itt, amíg érted nem küldök. Keress valakit, akivel beszélgethetsz – és beszélj állandóan. Akkor nem érhet baj. Te vagy a tartalék. Ha húsz perc múlva nem jöttünk vissza, próbáld megállapítani, mi a baj. S vigyázz, hogy a revolvered használható állapotban legyen.

– Rendben van, öreg fiú.

– S ne felejtsd el feleségedet és a gyermekeidet – szólt az Angyal jámboran.

Sarkon fordult és elindult. Egy operaáriát dúdolt magában. Most már komoly akcióra került a sor s ennek nagyon örült. Közben mégis bizonytalan kétség támadt agyában s észrevétlenül, öntudatlanul nyugtalanítani kezdte. Mintha ezer meg ezer jelfogó lenne koponyájában s mindegyik vészjelet fogott volna fel – de az üzenetet nem tudta megfejteni, csak miriádnyi kérdőjel maradt nyomukban.

Még mindig nyugodtan dúdolva ért a kocsi végére s óvatosan lepett az átjáróra. Épp ilyen óvatossággal vetette át magát a következő kocsiba. A folyosón csak egy kislányt látott, akinek platinaszőke, hosszú varkocsai voltak. Nyugodt éberséggel folytatta útját.

Josef Krauss utolsó szavai egyhangú kíséretként kattogtak agyában, kíséreteként annak a melódiának, amelyet dúdolt. Tucatnyi különféle nyelven ismétlődtek, szóról szóra, betűről betűre, előre és hátra, szüntelen mintákat és szőtteseket formálva, mint valami kitűnően kiképzett katonai szakasz – s éppannyi értelemmel. Minden pontosan ott végződött, ahol kezdődött: két egyszerű mondat olyan hang remegésében, amely gyönge volt, hogy egyensúlyt tudjon adni. A halálraítélt szemében titokzatos gúny volt. Simon még most is látta ezt a szempárt, oly tisztán, mintha egy lépéssel az orra előtt a levegőbe rögzítődött volna…

Kezét könnyedén zsebredugva, Templar folytatta sétáját. Majdnem minden fülke, amelybe belepillantott, mutatott egykét furcsa típust, de Markovics nem volt köztük… Valószínű, hogy Markovics nincs egyedül. És ha nincs egyedül, ki tudja, milyen segéderőkkel rendelkezik? Erre vonatkozóan az Angyal nem talált semmi útbaigazítást az egyes fülkékben. Lehet, hogy több tucat ember szolgálja Markovics céljait, lehet, hogy senki. Vak eséllyel játszik és segítségére nem számíthat.

Az Angyal elérkezett az utolsó kocsi végére s még mindig nem látta Markovicsot. Egy pillanatra megállt, végsőt szippantott cigarettájából majd sarkával eltaposta a csikket. Tudta, hogy még nem vesztette el Markovicsot. Épp ellenkezőleg, most fog vele találkozni. S az is biztos, hogy nem éppen békés körülmények között.

Harcias mosoly villant ajkán. Előtte ott volt a postakocsi és Simon Templar új, de meg nem gyújtott cigarettával a szájában ment feléje, kezét kabátzsebébe csúsztatta. Éppen meg akarta érinteni a kilincset, amikor látta, hogy lenyomódik s még épp idején ugrott hátra. A kiszögellés mögül jól látta a kitántorgó embert: vasúti egyenruhát visel, sapkája nincs, halántéka fölött nagy seb, arca rémült ordításra készül. Nem volt szükség rá, hogy nagy fejtöréssel próbálja kitalálni, mi történt… különben sem volt ideje a gondolkozásra. Egy hangtompítós revolver fojtott hangja belevegyült a villámsebes cselekvés egyetlen másodpercébe. Most már nem volt idő a töprengésre. Simon megragadta a mozgópostás karját.

– Hová siet annyira? – mondta szelíden. Egy pillanatra szemközt álltak egymással és Simon látta, hogy a mozgópostás szeme merev, tágra nyílt. – Menjünk sétálni! – szólt az Angyal.

A mozgópostás csuklóját fölcsavarta tarkójáig s előrelökte a postakocsiba. Újabb lövés dörrent s a szerencsétlen ember előrezuhant, mint a zsák. Simon elengedte, hagyta, hogy oldalt essék. Aztán berúgta maga mögött az ajtót s nekitámaszkodva, szétvetett lábbal megállt. Cigarettája vígan mutatott az ég felé. Mosolygott.

– Hello, Rondavics! – mondta.

Markovics fogát vicsorította a revolvercső felett. Körülötte négy másik ember volt. A békés, vidám angyali pillantás gyengéd köszöntéssel mérte végig őket.

– Boldogok vagytok, fiúk? – kérdezte az Angyal. – Szép idő van a tűzijátékhoz.

Átnézett rajtuk, a postakocsi padlójának zűrzavarára. Minden postazsákot feltéptek s tartalmukat szétszórták, mintha játékos kölykök lettek volna. Leveleket téptek fel, csomagokat metszettek ketté. Úgy látszik, finom szálú szitával szűrték át a postakocsi tartalmát.

– Valaki házasodik közületek? – kérdezte az Angyal. – Vagy ez a konfetti nekem szól?

Volt valami kihívó magabiztosság szemöldökének lassú felhúzásában, amely illett kérdő hangsúlyához. Hűvösen becsülte fel az öt férfi erejét s éppoly hűvösen tűrte, hogy őt végigmérjék. Látta, hogy tétováznak. Ha bekötött szemmel állt volna, ezt a tétovázást akkor is megérzi… abból a tényből, hogy még él. Meg sem rezzenő bátorságának széles mosolyú szemtelensége megbénította őket. Amíg ez a varázs tart, egy gépfegyveres osztagnál is jobban sakkban tartja őket. Nem képesek elhinni, hogy az Angyal bátorsága mögött nincs-e erősebb támasz. A bizonytalanság idegesítette őket, csapdára gyanakodtak, amelyet nem láttak.

– Nos? – Markovics rekedten szorította ki torkából ezt a kihívó egyetlen szótagot, amely pontosan jelezte zavarát. És az Angyal megint mosolygott.

– Itt a sokat ígérő alkalom, pajtás – jegyezte meg szeretetreméltóan. – Mindig is szerettem volna tudni, milyen érzés lehet koszos, piti csirkefogónak lenni s lám, most itt vagy, a legkiválóbb szakértő, aki erről felvilágosítást adhat. Nem tárnád fel a kebledet, kis virág?

Markovics megnyalta a szája szélét. Még mindig azt a jelet várta, ami majd elég önbizalmat ad neki, hogy megnyomja a ravaszt. Keze fehér volt az erőfeszítéstől, a revolver megremegett a visszafojtott feszültségtől.

– Más mondanivalója nincs, Templar?

– Dehogy nincs. Ismered az öreg paraszt históriáját, akinek a reumája…

– Talán keres valamit?

A kérdés tompán hangzott, kihívta az egyenes választ. Az Angyal tudta, hogy egyre szűkül az a kis idő, amelyet eddig nyereségnek könyvelt el, az orosz feszült idegei nem bírhatják már sokáig ezt a játékot.

Szembenézett Markovicssal, a könnyed mosoly pillanatra sem fakult el arcán, ujjai nyugodtan szorították saját revolverét. Markovics számára egyetlen ideg rezzenése halált jelentett volna a mondat közepén, de Simon Templar tudta, hogy holtpontra jutott. Ezt azóta tudta, hogy a postakocsiba lépett. Markoviccsal kedve szerint végezhetett volna, de a másik négy ember halálos biztonságú ellenérvet jelentett. Az Angyal pedig még nem unta meg az életét. Szemrebbenés nélkül állta a holtpont feszültségét, nyugodtan mosolygott, mást nem is tehetett. Ha egyebet próbál, rögtön búcsút mondhat az árnyékvilágnak. Tudta, hogy egyetlen menekvése a tisztes béke lehet… már persze, csak amolyan ál-béke. Kellemetlen, de ezen nem lehet változtatni. Benézett ide, hogy megvizsgálja a helyzetet s most tisztán látja. A tapintatos és stratégiai visszavonulás most az egyetlen lehetséges műsorszám.

– Azt hittem, találok itt néhány koronaékszert – mondta az Angyal. Markovics kicsit megemelte revolverét.

– Igazán?

Simon bólintott. Pillantása végigsiklott a másik kabátján s apróbb dudorodást fedezett fel egyik zsebén, mely mindent elárult.

– Ühüm. Csak éppen te megelőztél, pajtás. – A padlón kis csillanást vett észre. – Bocsáss meg, azt hiszem valamiről megfeledkeztél…

Egy lépést tett előre s lehajolt, mintha fel akarná a gyémántot emelni.

Aztán, mint a kilőtt nyíl, a legközelebbi ember térdének vetette magát. Markovics abban a pillanatban tüzelt, de az Angyalt nem hagyta el szerencséje. A lendület átvetette áldozatának vonagló testén, s mint a leforrázott angolna, úgy fordult meg s az élő páncél mögé hajolt. Balkarja átfogta a bandita derekát, s jobbkeze rátapadt revolvert tartó csuklójára.

– Nagyon sajnálom – mondta az Angyal.

A többiek tétováztak egy pillanatra, az Angyal felugrott. Élő páncélját még mindig maga előtt tartotta. Az ajtó felé hátrált, elérte és kinyitotta. A rugdalózó ember kiszabadította magát fogságából, mire Simon ellendítette magától s átugrott az ajtón. Füle mellett golyó fütyült el. Patrícia Holm kint állt, az Angyal karjába kapta s megfordította, mielőtt szólni tudott volna.

– Rohanj! – lihegte. – Milyen jó, az angyaloknak, hogy szárnyuk van!

A lány megindult. Szeme hirtelen megakadt azon az üvegszekrényen, ami vasúti szerencsétlenségek esetére lógott a falon. Könyökével betörte az üveget, kihúzta a könnyű baltát bentről s kezében lengetve, hátrált. Minden másodperceken múlt ebben a rendkívül tapintatos visszavonulásban és Simon Templar jól tudta, hogy csak a macskát megszégyenítő fürgeség és mozgékonyság az egyedüli eszköz, amely használhat a felriasztott darázsfészek ellen.

Attól a pillanattól kezdve, hogy a postakocsiba lépett, a halállal játszott – ezt oly tisztán látta, mintha valaki trombitával harsogta volna fülébe. Az Angyal most helyénvalónak érezte a szerénységet… Amikor az első bandita kijött a postakocsiból, Simon hátralendítette kezét s hosszú, gyilkos parabola-pályán feléje röpítette a baltát. A csirkefogó felordított s felemelte karját, hogy koponyáját megvédje s ez pár másodperc előnnyel szolgált az Angyalnak. Rohanva érte utol a lányt s belökte a legközelebbi fülkébe, amelynek magányos utasa felnézett a Courths Mahler regényből. Ismerős arcán méltatlankodó borzalom lángolt.

– Hát már mindenüvé utánam jönnek? – kiabált. – Maga és a mocskos bacilusaik…

– Asszonyom, épp egy kis bacilusvadászaton voltunk – szólt az Angyal megnyugtatóan. A nő most meglátta a revolvert kezében, mire éles sikollyal rohant a vészfékhez.

Simon elmosolyodott s kinézett az ablakon. Alacsony töltésen haladtak, amelynek alján sűrű erdő volt, maga sem rendezhette volna jobban a dolgot. Most mosolygott rá először a szerencse a mai napon.

– Elvégezte helyettünk a munkát – mormolta az Angyal megadóan.

Revolverét odafeszítette az ajtó és a fal közé, úgy hogy ferdén végigmutatott a folyosón. A vonat azonnal lassított s azért imádkozott, hogy ez az ősrégi cselfogás legalább addig használjon, amíg meg nem állnak. Úgy gondolta, hogy az ijedt hölgy vészjele nagyobb kellemetlenséget jelent a banda számára, mint bármi más, ami történhetett volna.

Körülnézett s enyhe zavart látott Patrícia arcán.

– Valami baj van, kisfiú? – kérdezte a lány és Simon oly komikusnak találta a kérdést, hogy nevetnie kellett.

– Szóra sem érdemes – mondta. – Néhány goromba ember meg akar ölni bennünket, de ezt már mások is megpróbálták.

– Hát akkor miért örülsz, hogy megállították a vonatot?

– Mert szeretnék elmenni az ascoti lóversenyre s úgy tudom, a mennyországban nincs totalizatőr. Sejtelmem sincs róla, hogy miért voltunk oly népszerűtlenek. Túlzott hűhónak látszik egy kis kék gyémántért, de Rudolf tudja, mit csinál.

Odament a fülke másik oldalára s kinyitotta az ablakot. A vonat lassan, csaknem vánszorogva haladt. Az egyik sarokban, a telt keblű úrihölgy pincsijét szorongatta és időnként hisztériásán fölnyögött. Simon meghúzta a kutya fülét, majd fellendült a két poggyásztartó közé és akrobata módjára kiugrott az ablakon.

2.

Amikor a vonat megállt, Monty Hayward néhány kocsival hátrább volt.

Egy-két perccel azután, hogy Patrícia Holm magára hagyta, ő is elindult. Az Angyal utasítása, hogy valakivel elegyedjék beszélgetésbe, rokonszenves ötlet volt szemében. Úgy érezte, egy kis könnyed kikapcsolódás nagyon is jót tenne. S az utasítások jóformán szabad kezet adtak. Ez a kilátás egyszerre felvidította.

Utat tört magának egy csapat élénken fecsegő olasz mellett s odaért egy lányhoz, aki elgondolkozva bámult ki az ablakon. A lány szórakozottan húzódott oldalt, hogy utat engedjen neki, de Montynak más szándékai voltak.

– Nem tudja, hogy a rendőrök azért lúdtalpasak, mert egész nap állnak? – szólította meg szemrehányóan.

A lány néhány másodpercen át kutatóan nézett rá, Monty szemrebbenés nélkül tűrte a vizsgálatot. A kacér kis kalap alól puha aranyfürt bújt ki, s ajkának édes íve volt. Lassan elmosolyodott.

– Nem tudja, milyen állomás volt az utolsó? – kérdezte.

– Ausgang – mondta Monty. – Láttam kiírva.

A lány nevetett.

– Ó maga szamár. „Ausgang” annyit jelent, hogy kijárat.

– Igazán? – szólt Monty ártatlanul. – Akkor valami más helyre gondolhattam. – A lány felé nyújtotta cigarettatárcáját. – Szóval nem először jár ezen a vidéken?

A lány minden zavar nélkül fogadta el a cigarettát és a gyufát.

– Nem csoda, hogy tudok németül – mondta. – Apám Münchenben született… csak akkor lett amerikai állampolgár, amikor én hároméves voltam… Ami azt illeti, most fejeztem be egy kéthetes látogatást az ő családjánál. Legalább is ezzel a kifogással jöttem Európába, így hát nem térhettem ki előle.

– Apám a Plymouth Brothers szektához tartozott – idézte emlékeit Monty. – Egy időben azt tervezte, hogy útra kel a pogányokat megtéríteni, de anyám nem bízott benne. No már most, ha bajor ember lennék, akkor akár az unokatestvére is lehetnék magának. Ez pedig sokat változtatna a dolgon.

– Miért?

– Nem engedtem volna, hogy gardedám nélkül jöjjön Európába.

– Valóban?

– Igen. S aztán önmagamat ajánlottam volna a szerepre. Azt hiszem, még most sem késő. Nem érdekelné egy igen jó természetű házőrző kutya, aki garantáltan szobatiszta és nem bántja a gyerekeket?

– Szeretném a bizonyítványait látni – nézett rá pajzánul a lány.

– Az utolsó helyemen négy évig szolgáltam, kisasszony.

– Sok idő.

– Igenis, naccsága. Voltaképpen hét évre ítéltek el, de lázadás tört ki s én átmásztam a falon.

Monty első benyomását, hogy a lány nevetése kristálycsengők csilingeléséhez hasonlított, most újabb bizonyíték szolgálta. A foga nagyon fehér volt, a szeme olyan, mint az ametiszt. Túl csinos ahhoz, hogy egyedül utazzon …

A lány felhúzta ruhájának ujját s megnézte parányi óráját.

– Gondolja, hogy valahol teát is lehet kapni ezen a vonaton? – kérdezte. – Szörnyen szomjas vagyok és Németország nem törődik vele.

Monty szomorú csalódást érzett. Kezdte belátni a kalandor-lét sötét hátrányait. Az ember szélvész tempóban megismerkedhetik egy gyönyörű hajadonnal, de nem hívhatja meg teázni. Úgy érezte, hogy a huszadik század roppant kegyetlen a bűnözőivel szemben. Megpróbálta elképzelni Kidd kapitányt, a híres kalózt, hasonló helyzetben. „Boldogan hívnálak meg egy kupica rumra édesem, de sajnos öt órakor ki kell végeztetnem a nagymamádat és…”

– Attól félek, itt kudarcot kell vallanom – mondta. – Nem szabad elmozdulnom innen, amíg Simon vissza nem jön?

– És mit csinál Simon?

– Ó, néhány koronaékszert keres s ha lelövik, akkor rám az a feladat vár, hogy kövessem s én is bekapjak egy-két golyót.

– Ez kissé magas nekem – mondta a lány s összehúzta szemöldökét.

– Számomra még magasabb – vallotta be Monty. – De már lemondtam róla, hogy aggódjam miatta. Nem látszom nagyon veszedelmes alaknak, ugye?

A lány megint azzal a fölényes kíváncsisággal mérte végig, amellyel első szavait fogadta. Lehet, hogy német származású volt, de csöndes önuralma amerikai hagyományokra vallott. Monty örült volna, ha szárnyai alá veheti, de a vonat kattogása közben füle az erőszakos és törvényszegő dolgok előjeleire figyelt, melyeknek hamarosan meg kell érkezniük s tudta, hogy ez a kellemes közjáték nem tarthat sokáig. Zavar nélkül viszonozta a lány tekintetét s azon töprengett: vajon mit szólna hozzá, ha tudná, hogy beszélgetőtársát gyilkosság miatt keresik?

– Maga meglehetősen épeszűnek látszik… – szólt a lány.

– Magam is így hittem – mondta Monty jókedvűen. – Csak olyankor kétkedem, ha rám jön a roham, és a postások lábát kezdem harapdálni.

– Hát akkor avasson bele a buliba.

– Drágám, sok mindenbe örömmel avatnám be. De ez a buli nem az én bulim.

– Nem óvták még soha attól, hogy egy kíváncsi nőt ugrasson?

– Inkább minden vagyonomat megfelezem magával – nevetett Monty, aztán a vonat hirtelen fékezése a szó szoros értelmében karjába dobta a lányt.

Szelíden állította vissza egyensúlyi helyzetébe s miközben a lány bocsánatot kért, szórakozottan megtapogatta zsebében a revolvert. Ennek a hideg fémes érintésnek kézzel fogható emlékeztetőjére volt szüksége, hogy ráeszméljen a valóságra; – visszatérjen abba a világba, ahol a gyilkosság és hirtelen halál mindennapi dolog s a szabadság csak a szüntelen éberség jutalma.

– Semmi baj – mondta szórakozottan.

Zsebében tartotta kezét s kibámult az ablakon. Ösztöne elárulta, hogy a hirtelen megállásnak nem lehet köznapi oka – erre a célzásra várt, erre a vészjelre. Mellette a lány mondott valamit, de sejtelme sem volt róla, hogy mit. Azt leste, mikor s hogyan tör ki a tájfun. Tudta, hogy ez éppoly elkerülhetetlen, akár egy kártyavár összeomlása. Egy pillanatra úgy érezte magát, mint az az ember, aki egy gyújtózsinór égő végét látta eltűnni egy lőporos hordóban; a kísérteti csönd, amely a vonat megállása után leszállt rájuk, mintha az örökkévalóság szakadozó széléig nyúlt volna. Hallotta a Westinghouse-fékek sziszegését, tucatnyi fülkéből a fojtott mormolást, de agya a normális zörejek között a szokatlant leste, várta – azt forgatta magában, hogy felháborodott torkok Bábelje vagy revolverek ugatása lesz-e?

Most a kocsi északi végén ajtó nyílt és „hivatalos” bakancsok dobogása ösztökélte szívét hevesebb tempóra. Szeme sarkából két egyenruhás férfit látott közeledni. Megálltak az első fülkénél és valamit kérdeztek. Az olaszok csoportjának fecsegése hirtelen elhalt. Még mélyebb csönd ereszkedett a vonatra és Monty hallotta, amint a kérdést megismétlik s a bakancsok tovább dobognak.

Érezte, hogy a lány megfogja karját s hallotta hangját.

– Mondja, maguk angolok sohasem szoktak izgatottak lenni? Valaki meghúzta a vészféket. Öregem, hogy ez milyen izgalmas!

Monty bólintott. A két kalauz közelebb ért, minden fülkébe beszóltak. Egyikük odafordult hozzá és Monty kellő ostoba kifejezést erőltetett arcára.

– Nein… ich habe nichts gehört…

A vallatók tovább haladtak és az olaszok csoportja tátott szájjal követte őket. A kocsiban egyszerre mindenki beszélni kezdett. Monty észrevette, hogy a lány méltatlankodva nézi.

– Ugratni akart, amikor azt mondta, hogy nem tud németül?

– Úgy látszik, egy pillanatra elfelejthettem – felelt Monty szemérmetlenül.

– No, én azért is megnézem, hogy mi történt itt – mondta a lány. – Túlságosan érdekes, semhogy elmulasszam.

Monty élesen nézett rá. Belátta, hogy alapos csávába került, de most már késő visszafordulni.

– Ha a maga helyében lennék, nem avatkoznék a dologba – mondta csöndesen s volt valami a hangjában, ami elárulta, hogy komolyan beszél.

Anélkül, hogy választ várt volna, elhaladt a lány mellett s a kocsi végére, a kis beszögelléshez ment. Megint csak ösztöne árulta el, hogy a vonat megállításának kívül kell, hogy következménye legyen – bárki is húzta meg a vészféket. Kinyitotta az ajtót s kinézett, de nem látott semmit. Átment a másik oldalra, ismét kinyitotta az ajtót és az első amit látott, Simon Templar volt, aki elegánsan sietett lefelé a töltés oldalán a fák felé. Egy másodperccel később látta, hogy Patrícia Holm már a lejtő alján van. Az Angyal időnként megállt és hátranézett.

Az Angyal Monty Haywardot kereste s amikor meglátta, határozott megkönnyebbülést érzett.

– Ha a fák között maradnál, Pat, hosszú ideig elélhetnél még – mormolta. – Nem hiszem ugyan, hogy Markovics megkockáztatná a lövöldözést, de jobb óvatosnak lenni.

Intett Montynak s aztán végigsietett a töltés alján, amíg össze nem találkoztak. Megvárta, amíg Monty lemászott a töltés aljára s csak akkor vezette be egy keskeny ösvényen át az erdő biztonságába. Vakmerőségét jogosulttá tette az a tény, hogy több lövöldözés nem volt.

– Attól félek, búcsút kell mondanunk a poggyászunknak – szólt az Angyal. – De gondoljunk arra, mennyit takarítottak meg utódaink örökösödési adóban.

– Ilyen súlyos volt a helyzet? – kérdezte Monty és Simon nevetett.

– Azt hiszem, mindnyájan remekül mulattunk.

Egy óriási szilfa alatt kis tisztásra értek s ugyanakkor Patrícia Holm is utat talált a bozótban és az ellenkező irányból csatlakozott hozzájuk.

Onnan, ahol álltak, látták a vonatot, anélkül, hogy őket észrevehették volna. A különböző kocsikból nagy sereg utas szállt le és szétszóródott a sínek mentén. Néhányan majd kificamították a nyakukat úgy bámultak az erdő irányába, de a többség izgatottan sietett oda, ahol kisebb csapat hadonászó szónok állt a postakocsi mellett. A főszereplők Markovics, a két kalauz és a japán pincsis hölgy voltak. Fáradhatatlan hangerővel próbálták egymást túlordítozni s időnként vadul böktek a közönyös ég felé, amikor a szavak kifogytak. Néhány perc múlva a fekete ruhás hölgy arca kezdett sötétpiros lenni a levegő hiánya miatt; mire a pincsi, megragadván az alkalmat, éles ugatással vegyült a vitába. Simon kivehette, hogy Markovics minden különösebb nehézség nélkül kihúzta magát a csávából. Hangja túlharsogta a kórust, hevesen szónokolt banditákról, tolvajokról, rablókról, gyilkosokról, csatákról, veszedelmekről, üldözésekről, menekülésről és tulajdon feltűnő kitartásáról és bátorságról; s két kezének bő némajátéka kiegészítette azt amit a többi szónok üvöltése elnyelt.

– Az a kis patkány még kitüntetést szerez magának – szólt az Angyal elismerően. – Münchausen óta ő a legnagyobb hazug.

– No és mi volt az igazság? – kérdezte Monty.

Simon összefonta karját és tovább figyelte a síneken lejátszódó drámát.

– Kihajítottak – mondta egyszerűen. – Markovics elbánt velünk. Nincs mit hencegni rajta. Amikor odaértem, már kipucolta a postakocsit – s jól sejtettem. Az ékszerek velünk utaztak. Zsebei tele voltak s egy gyémántot láttam a padlón is, leejthette, így hát biztos a dolog. S amikor bementem oda, arról volt szó: vagy halál vagy odébb kell állni. Hát odébb álltunk – nagynehezen.

Az Angyal ajkán most csak felületes volt a mosoly. Az őrt álló indián könyörtelen mozdulatlansága költözött testébe, amikor összehúzott szemmel nézett a napba. Hirtelen elhallgatott, de két társa mindent megértett. Nem panaszkodott. Szót sem mondott a szerencse forgásáról. Még csak arról sem beszélt, mi történik, ha ő és Markovics legközelebb összekerülnek, hogy egy üveg vodka mellett a régi szép időkről beszélgessenek. Nem, ez még ráér… De törhetetlen elhatározása bele volt vésve vonásaiba, mint valami láthatatlan acélburok borult rá. Josef Krauss utolsó rejtélyes szavai ismét átsiklottak agyán. Mintha egy gramofonlemezt hallana, amelynek egyik barázdájában újra meg újra megakad a tű…

S most fönt a síneken oszladozni kezdett a tömeg. Az egyik kalauz kilépett a csoport közepéből s biztatni kezdte az utasokat, hogy szálljanak vissza. A kipirult arcú hölgy gyöngéden feltette ugató pincsijét az utolsó kocsiba, aztán őt is nagynehezen felsegítették. A második kalauz balkezében jókora jegyzetfüzetet lengetett s a még mindig szónokló Markovicsot a hölgy után küldte. A mozdony hatalmas gőzfelhőt eresztett ki s éleset füttyentett. Valaki önállóan is fütyült; s az észak felé tartó expressz elindult.

Simon Templar alig észrevehetően megvonta vállát és elfordult az üressé vált tájtól. Nem várta, hogy rögtönzött kutatócsoportot szervezzenek. Három felfegyverzett és elkeseredett postarabló aligha nagy vonzóerő egy vonatra való izgatott utas számára, s egyébként is, a transzkontinentális expresszt nem lehet cserben hagyni, mialatt utasai rabló-pandúrt játszanak a sínek mentén. Az esetet jelentik majd a következő állomáson, húsz mérfölddel odébb s ezzel egész felelősséget áthárítják a rendőrségre. Addig az Angyalnak meg társainak ki kell eszelniük valamit.

Az Angyal végigfeküdt a füvön s feje alatt összekulcsolta kezét. A levelek lágy, zöld szövevényén át felbámult az égre.

– Végül is – mondta mély bölcselettel – az élet olyan, mint egy tál cseresznye…

Patrícia a szilfának támaszkodott és belerúgott egy kődarabba.

– Kölcsönkérhetted volna Monty revolverét s leszedhetted volna Markovicsot, amikor odafönt szónokolt.

– Hogyne. Akkor még azzal sem kellett volna fáradniuk, hogy kiforgassák a zsebeit. Abban a pillanatban, amikor vízszintes helyzetbe” kerül, valósággal szórta volna a gyémántokat. Nem tudom, neked mi a véleményed, kislány, de én roppant dühös lennék, ha azok az ékszerek a rendőrség kezébe kerülnének. Kissé nehéz lenne jogos követelésünket bebizonyítani és visszaszerezni őket.

Monty Hayward pipát húzott elő és tisztogatni kezdte zsebkésével.

– Viszont Markovicstól jóformán gyerekjáték lesz visszaszerezni – jegyezte meg.

– Ahogy Simon mondta – mormolta Patrícia halkan –, túlságosan nagy hűhónak látszik egyetlen kis kék gyémántért.

Szinte öntudatlanul beszélt; és most hirtelen csönd lett. S az Angyal egyszerre határozottan és komolyan megszólalt.

– Az ördögbe! – mondta.

– Megértem érzéseidet, öreg fiú – szólt Monty Hayward résztvevőén. Hirtelen elhallgatott, többi mondanivalója a torkán akadt, mert az Angyal hirtelen kitörő energiával fordult meg és szeme szikrázott.

– De éppen ez az, amit nem értesz! – kiáltott. – Ledobtak egy vonatról – kurtán-furcsán lelöktek s még örültünk, hogy ilyen könnyen szabadultunk. S miért? Uram Isten, hát mire gondoltunk az egész idő alatt? Mit képzeltünk Rudolffal kapcsolatban?!

– Én azt hittem, bűnöző – mondta Monty értelmesen.

– Tudom. Éppen ez volt a tévedés! Nem mondhatod, hogy valaha is bűnözőként emlegettem Rudolfot. Soha nem volt rá szüksége. Nem is olyan régen Rudolf mindhármunkat, egy héten át, naponta kifizethetett volna a mellényzsebéből. Nemrégiben Rudolf és Rayt Marius még nagyobb tétekben játszottak, mint néhány színes kristály! Abban az időben háborúról volt szó, Monty – halálsugarakról, kémelhárítókról, kémekről, kommunistákról és politikai gyilkosságokról – változatos móka, mi? Persze, a pénz is szerepet játszott benne, de csak Rayt Marius szempontjából. Marius gazember és gonosztevő volt, még ha milliókkal is dolgozott. De Rudolf olyasvalami volt, ami manapság furcsának látszik. Sokkal veszedelmesebb valaki.

– Éspedig?

– Fanatikus hazafi! – mondta az Angyal.

Patricia ismét belerúgott a kődarabba, amely elgurult. Alig vette észre.

– Szóval, amikor rájöttünk, hogy ismét Rudolffal állunk szemben, nagyon is ki kellett volna nyitnunk a szemünket. Már pedig nem tettük! Elbóbiskoltunk. Láttuk, amint Rudolf eget-földet megmozdít, hogy ezeket az ékszereket megszerezze – gyilkoltat és kínoztat értük – sőt, odáig megy, hogy társas viszonyt ajánljon fel nekem, míg az embereinek az a parancsa, hogy amint meglátnak, tüzeljenek ránk. S mi mindezt elfogadtuk, mint a játék részét. Azóta, hogy Stanislaus velünk együtt tért haza, állandó veszélyben voltunk. A postakocsiban – életemben nem láttam olyan halálos, elkeseredett dühöt! – Markovics kezdettől fogva azon igyekezett, hogy végezzen velem. Láttam az arcán. Utána minden tanút is szitává lőtt volna, téged meg Montyt pedig ebéd utáni csemegének fogyasztott volna el – s aztán az egész hullaházat kirámolja a sínek mellé… – Az Angyal hangja feszült volt az izgalomtól. – Magam is gondoltam erre, már az első felvonásban; de azóta nem igen volt időnk a gondolkozásra. Amikor Rudolf belépett königshofi szobánkba, tudtam, hogy az Ördöggel állunk szemben. Hárman az Ördög ellen, gyerekek! Akkor azt mondtam magamnak: egy dolgot biztosan nem találunk ebben a kalandban – bármiféle formájú vagy alakú közönséges zsákmányt. S aztán azért, mert negyedmillió font értékű kristályos karbon esett ki abból a szardíniásdobozból, meglágyult az agyam. Mindent elfelejtettem, amit tudtam.

– No és most már többet tudsz? – kérdezte Monty kétkedve.

Az Angyal barátjára nézett.

– Egy dologgal többet tudok s meg is mondom – felelt. – Josef Krauss vezetett rá, mielőtt meghalt volna. Azt mondta: „Vigyázzon a kék gyémántra. Felbecsülhetetlen értékű.” S az utolsó pár percben, Monty, arra gondoltam: ha tudni fogjuk, hogy ez mit jelent, azt is tudni fogjuk, miért határozta el Rudolf, hogy te meg én semmiképpen sem maradhatunk életben.

KILENCEDIK FEJEZET

melyben Simon Templart megszállja az ihlet s engedély nélkül átlépi az Édenkert kapuját

1.

Monty Hayward beletúrt dohányzacskójába s nyugodtan nézte a tartalmát. Gyakorlati észjárása nem volt hajlandó az Angyal merész következtetéseit követni.

– Ha ezzel érsz valamit – mondta – azt mondanám, hogy Josef segíteni akart rajtad. Talán nem tudta, hogy szakértője vagy a kék gyémántoknak.

– Talán – felelt az Angyal.

Fürgén ugrott talpra, megigazította övét és végigsimított haján. A hitetlenség és józan ész fagyos szellője nem tudta lehűteni. Megszállta az ihlet. Szemében az elpusztíthatatlan optimizmus lángja égett, a régi, angyali ujjongás ellenállhatatlan feltámadása, amely mindig új erőt és reményt talál a legsötétebb vereség után is. Nevetett.

– No, gyerünk – mondta és Monty Hayward sóhajtva rakta zsebre pipáját.

– Hová? – kérdezte.

Patrícia Holm ismét úgy érezte, mintha az angyali nevetés úgy vibrálna a levegőben, mint távoli rohamra ösztökélő dobpergés és trombitaharsogás.

– Mindenesetre el innen. Tizenöt perccel azután, hogy az a vonat beér Treuchtlingenbe, olyan sűrű csendőrkordon fogja körül ezt a környéket, mint a kövér asszonyok sorfala egy áruházat végkiárusítási napján. S nekem találkozóm van Markoviccsal, amit ők talán nem szeretnének, ha megtartanék.

Ügyesen kirántotta a revolvert Monty zsebéből s a sajátjába csúsztatta. Hirtelen egy színfolt bukkant fel szeme előtt s pillantása élesen vágódott át Monty válla fölött.

– Százezer kenguru! – kiáltott az Angyal. – Hát ez mi?

Monty megfordult.

Mint komoly történelmi tényt fel kell jegyeznünk, hogy az a másodperc, amikor meglátta, hogy mi hívta ki az Angyal elképedt felkiáltását, életének egyik legsúlyosabb pillanata volt. Az olyan ember számára, aki oly soká és állhatatosan igyekezett a józan és tisztességes élet elveit betartani, roppant igazságtalan és kegyetlen csapás volt ez.

Csak állt és bámult kudarcának közeledő okára; úgy érezte magát, mint az az antialkoholista szónok, aki hirtelen felfedezte, hogy abban a pohárban, amelyben vizet sejtett a szónoki emelvény asztalán, tiszta pálinka volt. Úgy érezte, hogy a véletlen külön gonddal helyezett el egy banánhéjat a lába alatt. Ha őrangyala e pillanatban felbukkan s holmi kedves megjegyzést kockáztat meg az időjárás viszontagságaival kapcsolatban, Monty tétovázás nélkül állon vágja. Pedig a karcsú lány, aki feléjük tartott a tisztáson át, úgy látszik nem sejtette, miféle vihart keltett. Egyenesen rámosolygott az újságíróra; és ennek a nyugodt szemtelenségnek látványa a végső csepp volt Monty Hayward összeomlásának kelyhében.

– Ez itt… Va… valaki, akivel a vonaton ismerkedtem meg – mondta halkan s észrevette, hogy Patrícia Holm és az Angyal egymás vállára támaszkodva küzdenek a nevetőgörccsel.

Montyt csak az vigasztalta, hogy a kudarc nem érhette volna vonzóbb külsőben. Az a sötét pillantás, amellyel a lány érkezését figyelte, majdnem kificamította lelkiismeretét – de a lány éppoly kevéssé törődött vele, mint azzal a sajnálatosan rossz modorra való kacagórohammal, amely Monty mögött folyt.

– Helló, útonálló úr! – mondta nyugodtan.

Az Angyal kiszabadította magát Patrícia öleléséből. Odatántorgott a lesújtott Monty mellé.

– A pénzét vagy az életét szedjük el? – mondta. – Vagy nem óhajtasz bemutatni a hölgynek?

– Azt hiszem, ez jó ötlet lenne – szólt a lány és Monty összeszedte alaposan megviselt önuralmát. Harciasan nézett körül.

– Én Monty Hayward vagyok – szólt. – Ez itt Patrícia Holm; és ez a kellemetlen izé itt Simon Templar. Elhiheti, hogy ők ketten nagyon örülnek az ön ismeretségének. És most szabad tudnunk, hogy ön kicsoda?

– Engem Nina Waldennek hívnak. – A lány érdeklődéssel mérte végig Simont. – Nem maga az Angyal?

– Kisasszony – hajolt meg Simon –, ön roppant előkelő körökben mozoghat.

– Hát persze. A New York-i EVENING GAZETTE rendőri riporteri karához tartozom – ennél előkelőbbet csak a Sing-Singben találhat. Mindjárt felismertem a nevét.

Cigarettát vett elő táskájából, szájába tette és szemöldökét felhúzva némán kért tüzet. Az Angyal kiszolgálta.

– A nagy izgalomban maradt le? – mormolta.

– Magam gondoskodtam róla. Barátja elmondta nekem, hogy szenzáció következik – nem akart titkot elárulni, de amikor a vonat megállt, elszólta magát. És aztán kiugrott, engem meg ott hagyott a levegőben. Nem tudtam ellenállni a dolognak. Mintha az ember küszöbe előtt követtek volna el gyilkosságot. Mindenki erre az oldalra bámult, így hát én szépen leléptem a másik oldalon s meglapultam a töltés alatt. Amint a vonat elindult, átjöttem, de azt hittem, hosszabb úton kell magukat követnem. Igazán kedvesek, hogy megvártak… – Szemérmetlenül mosolygott az Angyalra, szép szeme meg sem rebbent. – Ujjé… tudtam, hogy szenzációt találok, de azt nem reméltem, hogy ekkorát!

Az Angyal lassan zsebrevágta öngyújtóját. Balján Monty Hayward emésztette az imént hallottakat. Arcán fájdalmas szemrehányás volt, beszédesebb minden szónoklatnál. Jobbján Patricia Holm állt kissé gőgösen, kezét övébe dugta, némán élvezte a jelenet humorát; de az Angyal gondolatai messze jártak. Új, vakmerő szintre emelkedett, amelyet a többiek még nem értek el – az alkalom ihletett kihasználása képzeletében már egészen új terveket szőtt. Monty Hayward égése teljes volt, az Angyal nem látta okát, hogy további kérdéseket tegyen fel… Nina Walden itt volt – és Simonnak tetszett a lány bátorsága.

– Szóval maga egy mindenre elszánt újságírónő? – kérdezte. A lány bólintott.

– Igen.

– S minden okmánya megvan, ami a külföldi újságírók számára megfelelő könnyítéseket és kedvezményeket jelent ebben az országban?

– Azt hiszem, igen.

– És szeretné életének legnagyobb szenzációját megkapni – első oldalon, öklömnyi betűkkel s a maga nevével?

– Remélem, meg is fogom kapni…

Az Angyal mosollyal felelt a mosolyra. És az angyali mosolyban már kész elhatározás rejlett.

– Nina, magának adom a szenzációt! Mindig vágytam arra, hogy egyetlen lap helyesen írja meg a velem kapcsolatos tényeket, mielőtt meghalok. De a história még nem fejeződött be és sohasem lesz vége, ha túlságosan gyorsan akarja megkapni. Éppen most akartunk elindulni, hogy befejezzük; máris elég időt vesztegettünk el. Jöjjön velünk! – Az interjúkat későbbre is hagyhatja, s ígérem az év legnagyobb szenzációját ajándékozom magának! Még nem tudom, mi lesz, de biztosan szenzáció. Dobja sutba minden erkölcsi skrupulusát és segítsen nekem, ahogy én segítek majd magának, és magáé minden jog, a világsajtó közlési jogai! Mit szól hozzá?

A lány dohányszálat szedett le piros ajkáról.

– Az újságírók erkölcsi érzék nélkül születnek – mondta őszintén. – Állom az alkut.

– Hát akkor indulunk! – mondta az Angyal.

Átölelte Patrícia derekát s az ösvény felé fordította, mely a tisztásról a töltéssel ellenkező irányba vezetett. Füves ösvény volt, éppen elég széles, hogy egymás mellett haladhassanak; s ha a lány csak kicsit könnyebb lett volna, ujjongásában karjába kapja. Annyi év közös kalandos élete után még mindig megtörtént, hogy elképesztette a lányt; hihetetlen dinamizmusa semmit sem talált elképzelhetetlenebbnek, mint a végső kudarc gondolatát. Ha ez a képesség nem lett volna meg benne, akkor nem indul el ilyen könnyedén a bonyolult történet végére járni. Markovics eltűnt. A gyémántok eltűntek. Rudolf herceg kiszámíthatatlan tényező lett, akinek hollétéről sejtelme sem volt és terveit nem is próbálhatja kitalálni. A három briganti, no meg egy fiatal újságírónő, akik örülhettek, hogy élve szabadultak az utolsó összecsapásból, magukra maradtak egy ismeretlen vidéken, amely hamarosan nyüzsög a fegyveres ellenségtől. Az előttük álló feladathoz képest a szalmakazalban varrótűt keresni vak, nyolcvanéves aggastyánoknak való szórakozás; de az Angyal mindezt csak a győzelem mellékösvényének látta.

– Pat, ha ezt a mókát befejeztük, vissza kell mennünk Angliába. El sem hiszed, mennyire hiányzik nekem Claud Eustace Teal s az a sok vidám játék, amit a Scotland Yarddal játszottunk!

A lány tudta, hogy Simon komolyan beszél – már ahogy az Angyal a komolyságot értelmezte. Soha nem változik meg. Nem is kellett ránéznie, hogy lássa szemének napsugaras csillogását, a könnyed hitet a vidám és boldog végzetben.

– No és Monty? – kérdezte Patrícia.

Az Angyal a szélesedő ösvényre bámult.

– Szerettem volna megtartani, de hiába… nem a mi emberünk.

Keleti irányba haladtak. A fák lassanként ritkultak, magas ablakokat nyitottak, a zöld mezőket és csinos kis házakat föltáró tájba. Az arany napfény átszűrődött az összefonódott ágakon s fénylő foltokat vetett az árnyékos ösvényre. A kékség tiszta végtelenjéből pacsirta bukkant fel s mint valami őszi levél hullott a föld felé. Egy távoli lejtőn két ló, egy ember és egy eke törpe árnyképe mozgott békésen az ég háttere előtt, a csöndes levegőn csengettyűk hangja és ostorpattogás szállt át. Csaknem hihetetlennek látszott, hogy ezt a békés tájat hamarosan szürkeruhás emberek özönlik el, akik könyörtelenül kutatják át a sövényeket és mélyedéseket a minden tisztelet nélküli kalóz nyomában, aki meghúzta a tiszteletreméltó szakállukat; de az Angyal hirtelen megtorpant az ösvény fordulójánál, visszatartotta Patriciát.

– Várj csak, körülnézek – mormolta halkan.

Mint az árnyék suhant a fák közé, míg a lány mozdulatlanul áll a bokrok között. Szíve egy árnyalattal gyorsabban dobogott. Monty Hayward és az újságírónő kérdő némasággal közeledtek; és Patríciába hirtelen belevágott a bénító felismerés: milyen hatalmas feladatra vállalkozott Templar. Egyetlen ember számára is elég súlyosnak látszott a menekülés, de az Angyal még vidáman utasokat is vállalt erre a kirándulásra s kijelentette elszánt szándékát, hogy közben negyedmillió fontnyi követelést is be akar hajtani…

Az Angyal pár perc múlva visszajött. Mosolygott.

– Odalent – mondta – csukott teherautó van. És az autó legénysége teázik. Egyenesen megrendeltem, hogy itt várjanak rám s kitűnőnek találom jelenlétüket. Menjünk nekik…

Már meg is fordult; és Monty Hayward akaratlan könnyedséggel követte. Volt valami Haywardban, ami bosszút esküdött a körülmények folytatólagos rosszindulata ellen. Úgy érezte, hogy már eleget tűrt s a szelíd türelem képessége lassan kihalt belőle. A sors gonosz fordulata egy szemtelen kis lányt dobott elébük, akit az Angyal minden további nélkül befogadott – és ez volt az utolsó szalmaszál. Hát akkor ő is kalóz lesz, és patakokban ontja a vért!

A bozót keskeny közéhez értek. Az Angyal itt megérintette Monty vállát, lemutatott az útra. Az országút szélén hatkerekű teherautó állt s alattuk két zömök, viharvert képű, overallos ember támaszkodott az alacsony domboldalnak. Mindegyikük jókora darab kenyeret és kolbászt tartott balkezében, míg a jobb párolgó csészét emelt; és Monty szeme elbűvölten tapadt az egyik csészére. Úgy érezte, hogy egy huszadik századbeli kalandornak is megvannak a maga kedvező pillanatai…

– Kérlek, igyekezz – mondta az Angyal.

Sima lendülettel ugrott le az útra, Monty csak egy másodperccel maradt el mögötte. Patrícia egy fojtott üvöltést hallott, majd csont dobbanását csonton; aztán odaért a dombtetőre s látta, hogy Simon már kezdi lehúzni az overallt áldozatáról. Monty a nadrágját porolta s jobbkezében a ki nem löttyent csészét tartotta, mint valami meghódított zászlót. Élete végéig ezt fogja legnagyobb sikerének tartani. Drámai mozdulattal emelte Nina Walden felé, amikor a lány kiért a fák közül.

– Asszonyom – mondta –, itt a teája!

Ez a pillanat kellő kárpótlás volt minden eddig történtért; s a lány mosolyogva ugrott le az útra s úgy fogadta ezt a diadalt, mint egykor Erzsébet királynő a győzhetetlen Armada pusztulását.

– No, maguk aztán értik a dolgot! – Monty vállal vont.

– Az ilyesmi mindennapos dolog – jegyezte meg kihívóan.

Az Angyal nevetett.

– Kezdesz belejönni a mesterségbe. Monty – mondta. – Ha most felhúznád ezt az overallt, mielőtt még valaki belénk botlik, akkor minden rendben lesz. Pat, nézz csak be a ponyva alá, hogy mi a rakomány. Hátha ők is koronaékszereket szállítanak?

– Ellenkezőleg: vascsöveket és kábeleket – jelentette Patrícia.

– Helyes, kislány! Nektek, lányoknak, biztosan akad köztük hely. Sajnálom, hogy nem pehelypaplan a rakomány, de végre is, elég meleg van.

Az Angyal villámgyors változást művelt magával, amelynek képességét nézőközönsége mindig irigyen csodálta. Az angol szabóművészet remeke úgy eltűnt a piszkoskék overall alatt, mintha sohasem viselte volna; az elegáns cipőt zsebredugta s helyette felhúzta a poros munkás bakancsot; a simára fésült hajat rendetlenül kócossá tette. Azok, akik legjobban ismerték, azt állították, hogy Simon Templar gyorsabb és tökéletesebb maszkot tud készíteni egy kis ragasztóval s egy darab spárgával, mint bárki Hollywood legköltségesebb eszközeivel. Számára a kosztüm külső részei mindössze a tökéletes jellemábrázolás apró járulékai voltak – oly tökéletesen át tudta alakítani egyéniségét, hogy nem akadt élő ember, aki utána csinálhatta volna.

– Fiúk és lányok, azt kell most és mindörökké az eszetekbe tartani – mondta –, hogy a világ legbozontosabb álszakálla sem segít, hacsak nem veszitek fel a szakállas ember igazi büszkeségét is. A szakállnak a lelketekből kell kinőnie!

A teherautó nyitott hűtője előtt dolgozott; olajat és piszkot dörzsölt kezébe és körme alá s arcát is művészi foltokkal borította el. Ezt egyszerű leírni, de a puszta igazság az, hogy amikor megfordult, a szó szoros értelmében megsemmisítette Simon Templart. Német teherautó-sofőr volt, múlttal és jelennel és jövővel s egy idős nagynénivel Frankfurtban, akinek minden karácsonykor hűségesen képes levelezőlapot küldött.

Monty Hayward éppen az utolsó gombját gombolta be az overallnak, amikor az Angyal nyakonfogta s féltucat hasonló, gyors, mesteri mozdulattal végigkente tiszta arcát és kezét.

– Maradj nyugton s időnként töröld az orrod az overall ujjába – mondta – akkor sem lehet semmi baj.

Sasszemmel vizsgálta meg társának öltözékét, aztán elmosolyodott s alaposan hátbavágta Montyt.

– No, gyere! Vigyük el ezt a két fickót az útból.

A két eszméletlen embert bevitték a sűrűbe, miután az Angyal megkötözte őket és betömte szájukat. Simon utolsó mozdulata az volt, hogy mindegyikük keze közé egy-egy száz márkást csúsztatott. Sajnos, kénytelen volt elbánni velük, de az ilyen apró adósságokról az Angyal nem feledkezett meg soha. S mindegyik száz márkás sarkába odarajzolta azt a furcsa kis figurát, amelyet a Scotland Yard minden detektívje vörös posztónak tartott. Az Angyal már régóta használta ezt a kis jelképet s úgy érezte, hogy ezt az alkalmat kár lenne kihagyni.

Fürgén tért vissza az útra s látta, hogy Patrícia és Nina már elfoglalták helyüket. Simon megforgatta az indítókart és beugrott a volán mögé.

Amikor nehézkesen befordultak a legközelebbi kanyarnál, az autó, amely feléjük robogott, hirtelen oldalt fordult és keresztbeállt az úton. Egy szürke egyenruhás tiszt ugrott ki és odacsörtetett az Angyal mellé. Revolvertáskája nyitva volt.

– Woher kommen sie, bitte? – kérdezte kurtán; s az Angyal piszkos kezével végigsimította még piszkosabb homlokát.

– Aus Ingolstadt, Herr Hauptmann!

– So. Haben sie nicht zwei Männer und eine Frau gesehen? Der grössere Mann trägt einen hellgrauen Anzug, die Frau ist hübsch und gut gekleidet…

– Doch!

– Kolossal! – A kapitány előrántotta jegyzetfüzetét és hevesen intett embereinek. – Welche Richtung haben sie eingeschlagen?

Simon felemelte balkezét a volánról s visszamutatott a mezők felé.

– Sie sind soeben dort über die Wiesen gegangen. Ich begreife noch immer nicht, wieso ich das Mädchen nicht überfahren habe, denn sie ist mir aus der Hecke gerade unter die Vorderräder gelaufen…

– Ihr Name?

– Franz Schneider.

– Adresse?

– Nürnberg, Juliusstrasse siebzehn.

A rendőrautó odakanyarodott melléjük, a kapitány föllépett rá és utasítások záporát zúdította embereire. Amikor a rendőr-sofőr rákapcsolt, visszafordult s odakiáltott Simonnak.

– Wenn wir diese Leute fangen, bekommen sie vielleicht eine hohe Belohnung!

Simon megfordult a vezetőülésen s figyelte, amint a rendőrautó eltűnik a porfelhőben. Aztán nagy komolyan előrehajolt és lenyomta a sebességváltót…

Alig tettek meg egy negyedmérföldnyi utat, amikor Monty Hayward már nem bírta tovább. Fölugrott s ez a nyugodt és törvénytisztelő úriember lelkiismeretének végső maradékait harsány ordítással vetette el. Ujjongása még a hatkerekű teherautó fülsiketítő lármáját is elfojtotta.

– Kolossal! – kiabált lelkesen. – Hihetetlen! A keresett gonosztevők, amint azt Franz Schneider nürnbergi lakos vallotta, átrohantak a mezőkön és mi közben majdnem elgázoltuk egyiküket. Hóhahó! És ha elcsípik őket talán még jutalmat is kapunk! Hűha! – Monty újabb visongásba tört ki. – No, öreg pajtás és kapitány úr – jelentkezünk a jutalomért?

– Vén csataló, szeretett bajtársam, a legközelebbi állomás Treuchtlingen – mondta az Angyal. – Biztosan ott tartották Markovicsot, hogy vallomását jegyzőkönyvbe vegyék, de a vonat aligha várta meg. Más vonatra kell szállnia, s talán még idején érkezünk, hogy virágcsokorral kísérjük ki az állomásra!

2.

A teherautó lassan zakatolt észak-nyugat felé. Simon Templar igyekezett minél kényelmesebben elhelyezkedni a kemény ülésen és a két lány problémáján töprengett.

Pontosan tudta, mit vállalt, de ez a tudat egy csöppet sem verte le. Többször is tett már meg kalandos utakat ellenséges területen, a halál elől bujkálva. Hány férfi dicsekedhet hasonló kalandokkal? De Simon nem emlékezett rá, hogy valaha is asszony szerepelt volna az ilyen sikeres utakon. Gyakran megtörtént, hogy valaki megpróbálta, de mindig a nő bizonyult a menekülő elbuktatójának. Mindig a nő gyengébb kitartása, képessége volt az, ami elfojtotta a könyörtelen, csaknem állati erő szikráját, amely nélkül az ilyen vállalkozás nem sikerülhet. A nő annyira eltompította és csökkentette a férfi sebességét és erejét, hogy csak a ravaszság maradt az egyetlen eszköze; s ezzel minden esetben kudarcot vallott.

Simon Templar tudta, hogy egyedülálló hely illeti meg a törvény ellenségei között és nyugtalan képzelete oly optimistán forgatta ezt a hátrányt, mintha barátságos bújócskáról lenne szó. Egy dolog biztos: Patrícia Holm nem utazhat be ezen a teherautón Treuchtlingenbe. A kockázattól eltekintve, hogy ismét megállíthatják és átkutathatják őket – az a látvány, hogy egy angol kosztümös hölgy mászik ki egy hatkerekű teherautó ponyvája alól a főutca közepén, biztosan feltűnést kelt. Markovics nyilván pontosan leírta a lányt abban a nevetséges amerikai álöltözetben is, amelyben a müncheni pályaudvar detektívjei közt átjutott; éppen ezért ideje, hogy valami újat találjanak ki. Ezért az Angyal csak félszemmel figyelte az utat, a másikkal valamilyen kedvező alkalmat keresett.

A táj szelíd képe időnként feltárta az Altmühlt is, mely ezüst kígyóként kanyargott a mezőkön át. Tizenkét mérfölddel odébb ugyanez a folyó szolgált a megoldással. A széles völgy egyik védett pontján, fák körén át meglátott valamit s ha nem lett volna Németországban, azt hitte volna, hogy valamilyen varázslat áttelepítette az ókori Görögországba. A látvány csak egy pillanatig tartott, de elég biztató volt. Száz lépéssel odébb megállította a teherautót s könnyedén leugrott.

– Vedd át egy pillanatra a parancsnokságot, Monty – szólt. – Az imént láttam egy lányt…

Monty Hayward átült a volán mögé. Szemöldöke majd a feje búbjára szaladt.

– Mit láttál? – krákogott – és az Angyal nevetett.

– Egy lányt – mondta. – De a hozzád hasonló házas ember úgysem tudna vele mit kezdeni…

Könnyed búcsút intett Montynak s az útról reménykedve osont le a dombon a mélyedés felé, amelyet az előbb látott. Igazán, bájos kis jelenet volt; s más körülmények között, minthogy a teuton vérmérséklet távol esett tőle, egy ideig költői hangulatban is ringatózott volna. Szigorú kötelességérzésének fényes bizonyítéka, hogy tíz percen belül visszatért. Szomorúan gondolt arra, hogy az Édenkert kígyója az ilyen vandálságot undorral szemlélte volna – de azért mégis jókora csomagot hozott magával, amit odadobott Monty karjába, mielőtt felmászott volna a volán mögé.

A teherautó nagyot nyögött és megint megindult. Monty Hayward rábámult az ölében pihenő csomagra.

– Csak nem akarod azt mondani, hogy ez annak a lánynak a ruhája? – hörögte.

– Attól félek, igen – felelt az Angyal szelíden. – És a barátnőéjé is. Tudod, egyikük sem használta a ruháit… sőt, fürdőruha sem volt rajtuk… Ha ismét találkoznánk velük, érdemes lenne a Nacktkultur-ral is megpróbálkoznunk…

Három mérfölddel odébb, amikor már úgy gondolta, hogy egyelőre nem kell veszélytől tartaniuk, ismét megállította a teherautót s leugrott. Az úton sehol senki. Hátrahajtotta a ponyvát és leemelte Patríciát a füves útszélre. Nina Walden nyugodtan követte. Az Angyal visszavette zsákmányát és odadobta Patríciának.

– Ti ketten most átalakultok bátor és derék német hajadonokká – mondta. – Vigyétek be ezeket a ruhákat a dzsungelbe és siessetek. A magatok holmija belefér a hátizsákokba. Ne öltözzetek úgy, mintha bálba készülnétek –, legfeljebb egy hétig várhatunk itt.

Szíve hölgye gyanakodva bámult a ruhagyűjteményre.

– Honnan szerezted ezt? – kérdezte és Simon nevetve tolta a kis liget felé.

– Ne vesztegesd az időt azzal, hogy tapintatlan kérdéseket teszel fel. Egy mező közepén találtam őket s ha nem hiszed el, a te bajod.

Mialatt a lányokra vártak, cigarettázva sétáltak fel s alá a teherautó mellett. Közben egy nyitott túrakocsi haladt el mellettük, rugói egy egészséges porosz kereskedelmi utazónak és feleségének tekintélyes súlya alatt nyögtek, de egyébként nem változott a táj. Az Angyal ezt csaknem csodálatos szerencsének érezte s megfelelően hálás is volt érte. A teherautó eredeti „legénységének” helyzetét talán órákig nem fedezik fel; addig pedig sikerült éppen ellenkező irányba terelni az üldözőket. A legkevésbé éppen Treuchtlingenben várják őket – hiszen onnan indult a hajsza. Valószínűleg nyugat felé terelődik majd a kutatás, hogy a francia határ előtt elcsípjék, de Simon Templarnak esze ágában sem volt arra tartania.

Még nem szívta végig cigarettáját, amikor Patricia Holm előlépett a bokrok közül és jelentkezett felülvizsgálatra.

– Ha még van valami hátra abból az egy hétből – mondta nyugodtan –, talán én is kaphatnék egy cigarettát.

Simon odanyújtotta tárcáját. A lány rövid bőrszoknyát és sima, horgolt jumpert viselt. Lába meztelen volt egészen a cserzetlen szandálokig. Orra félreérthetetlenül fénylett és szőke haját hátratolta, mintha egész nap szél fújta volna. Még arról sem feledkezett meg, hogy aranyóráját levesse. Az Angyal lassú, elismerő mosollyal nyugtázta ezt az apró részletet.

– Már nem sokat tanulhatsz tőlem, Pat – mondta.

Nina Walden pár pillanat múlva szintén előkerült, öltözéke hasonló volt. Simon megmutatta neki, hogyan igazítsa meg a hátizsákot; aztán karjába vette és jóízűen megcsókolta. A lány három másodpercen át szóhoz sem jutott elképedéséből.

– Hát ez mi? – kérdezte ámulva. És Simon Templar nevetett.

– Csak a rúzs egy részét szedtem le, drágám. Az ilyen Wandervogel-kisasszonyok nem kendőzik magukat s kár lett volna a zsebkendőjét bepiszkítani.

Fölugrott az autó lépcsőjére s onnan adta meg utasításait.

– Ti ketten most már gyalog kell tovább menjetek. Nem egészen hét kilométer az út és gyönyörű idő van. Amellett ennek a teherautónak nem tarthat örökké az alibije s nem szeretném, ha minden tét egy kártyán forogna. Menjetek be Treuchtlingenbe s keressétek meg a vasúti állomást. Pat a legközelebbi cukrászdába megy s egy csésze csokoládéval szórakozik; Nina a pályaudvaron tértijegyet vált magának Ansbachba. Aztán ugorj be édesem a Damen-nel jelzett ajtón, vedd fel a rendes ruhádat, a többit pedig csomagold be barna papírba, amit útközben megvehettek. Várd meg a legközelebbi vonatot és menj át a másik oldalra, ki a kijáraton, mintha tied lenne a világ – és add le a tértijegy felét. Érted eddig?

– Azt hiszem, igen – mondta lassan az amerikai lány. – De mirevaló ez?

– Munkám van a számára, szívem – szólt az Angyal nyugodtan. – A koronaékszerek teljes históriáját óhajtotta, nos ez is hozzá tartozik. Legközelebbi lépése a rendőrség. Maga egy tökéletesen tisztességes amerikai újságírónő, aki véletlenül tudomást szerzett a megkísérelt vonatrablásról és a velejáró zűrzavarról.

Pontosan tudnunk kell, hogy mi történt Markoviccsal és gorillabandájával, s ezt csak egyetlen módon lehet megtudni. Valakinek be kell nézni az oroszlánbarlangba, és meg kell kérdezni.

Simon nyugodtan nézett a lányra, de szemében még mindig ott táncolt a jókedvű csillogás. Monty Hayward kezdte megérteni azt a varázst, amelyet az Angyal a halál cinikus ifjú lovagjaira bocsáthatott a régmúltban, amikor követték őt azokban a napokban, melyeket Monty Hayward csak hallomásból és szinte legendás beszámolókból ismert. Kezdte már megérteni a fanatikus hűséget, amely a kis csapatot egybeforrasztotta, amikor bátor daccal fordultak szembe a Törvénnyel és az Alvilággal egyaránt, amikor mindenki ellenük volt s csak vezérüknek ihletett ötletessége állt köztük és a vak megadás hirtelen, ostoba villanásában arra gondolt: ha ezt a kis csapatot ismét összehívná valaha a trombita harsogása, nem kérne különb sorsot, mit hogy köztük lehessen…

– Nem kérek semmiféle bűnös dolgot – mondta az Angyal elkomolyodva. – Mint riporternőnek, az a dolga, hogy híreket gyűjtsön, s ha a híreket megosztja egy barátjával, ki tehet ellene panaszt?

– Ezzel igazán nem törődöm, de mikor kapom meg a história többi részét?

– Amint mi magunk megkapjuk. Megígértem s nem is felejtem el. De ez fontosabb. Mondtam: annyit segítek magának, amennyit maga segít nekem! A világ minden kincséért sem hagynám cserben – nem is tehetem. Szükségünk van erre a felvilágosításra. Csak ez vezethet el a megoldáshoz. Ha elveszítjük Markovicsot, elveszítem az ékszereimet – s a maga szenzációja elmehet zabot hegyezni. Csak maga mentheti meg a játékot. Hajlandó rá?

A többiek elhallgattak. Az a hihetetlen feltevés, amely azóta kopogtatott agyuk ajtaján, hogy az Angyal megszólalt, végleges ténnyé vált. S ugyanakkor rádöbbentek, hogy az Angyal őrültségében mi a rendszer s mi volt az ihlet pillanata, amely a vasúti töltés mentén, pár órával ezelőtt megszállta.

Az Angyal soha nem gondolt vereségre. Mögötte az üldözők, fejére díj van kitűzve, csak a menekülésre kellett volna gondolnia – de még mindig képes volt azzal a bolond ötlettel játszani, amit a szerencse útjába vetett. Volt valami ebben, ami megölt minden logikát és kérdést, a vidám elkerülhetetlenség érzése, amely minden józan kritikát elsöpört… Az Angyal mosolygott.

– Ezt megtehetem az… Angyalnak – felelte Nina Walden, miközben csodálatos ametiszt szemét a férfira szegezte.

Az Angyal odanyújtotta barna kezét.

– Derék kislány… És ha megszerezte a felvilágosítást, szépen menjen vissza a cukrászdába, ahol Patet hagyta. Monty, meg én elhelyezzük a teherautót s valahol a környéken lógunk majd. Biztosan megtaláljuk magukat. És remek szenzáció lesz! – Mosolygott. – S előre is köszönöm, Nina! – mondta.

A lány visszamosolygott rá.

Az Angyal felhúzta magához Patríciát és szájon csókolta. A teherautó motorja tiltakozva gyulladt be s aztán az egész alkotmány nekiindult.

TIZEDIK FEJEZET

melyben Simon Templar a szesztilalomról tart előadást és Patrícia Holm úgy lépked, mint egy hercegnő

1.

Simon a teherautót átkormányozta Treuchtlingenen, a város másik végére. Erősen lenyomta a gázpedált s a hatalmas alkotmány úgy rázkódott, hogy a várost alapjaiban rendítette meg s a lakosság jónéhány tagja hagyta abba munkáját, hogy utánanézzen. Simon Templarnak nem volt kifogása ez ellen. Az utazásnak ez a része olyan stratégiai mesterfogás volt, ami termékeny találékonyságának nagy dicsőségére vált. Bőven volt ideje, hogy terveket készítsen és taktikai rendszere alapjában véve roppantul mulattatta. Lármás útját két rendőr is megfigyelte, s ha a teherautó elrablását idő előtt fedezik fel, a két rendőr jelentése ismét téves irányba tereli majd az üldözőket. Bármi történik, Treuchtlingen lesz a legutolsó hely a földön, ahol a rendőrség keresi őket.

Nyolc kilométerrel Treuchtlingen után megállt az ansbachi úton s egy keresztút szétágazásának közelében otthagyta a teherautót. Hadd törjék még jobban a fejüket. A mezők közt tértek vissza, mert az úton mások is haladtak s a vészkiáltás hamarosan szétterjed, mint valami erdőtűz.

– A rendőrség határozottan utálni fog, mire végez velem – szólt az Angyal könnyedén. Aztán felnevetett: – Mire fordítod a rád eső zsákmányrészt, Monty?

Monty Hayward most az egyszer nem kételkedett benne, hogy ezt a zsákmányrészt valóban meg fogja kapni.

– Még nem volt időm, hogy gondolkozzam rajta – mondta. – Azt hiszem, nagyrészt vasúti- és hajójegyekre fogom költeni… nehogy börtönbe kerüljek…

Hat óra lehetett, amikor Treuchtlingen ismét keblére fogadta őket. Két ház között, egy keskeny ösvényen át léptek az egyik mellékutcába. Nem egészen tizennégy órája volt annak, hogy az innsbrucki hídnál Monty Hayward, mit sem gyanító, szabad akaratából ebbe a vad hajszába ugrasztotta őket. A város nyugodtnak látszott. Mint valami ciklon középpontja, a béke hihetetlen oázisa volt a hivatalos orkán övén belül, amely körülötte tombolhatott. Az Angyal és Monty úgy tértek vissza Treuchtlingenbe, mintha a polgármester személyes jóbarátjuk lenne és senki sem törődött velük, de ennyi kíméletre az Angyal is számított. Másnap a lapok biztosan közlik majd vele, hogy cselekedetei felháborodás lázát váltották ki a környéken, de ha azt remélte, hogy Treuchtlingen tanácsnokai nyakkendő nélkül és halántékukon kidagadó erekkel fognak fel s alá rohangálni az utcákon, csak csalódás vár rá. Treuchtlingen dolgát végezte s a hatóságokra bízta a rohangálást, akik azt úgyis elvégezték.

De amikor beértek már a városba, a rejtőzködés lehetetlen volt s csak puszta vakmerő szemtelenséggel juthattak előre, amelyben az Angyal sohasem vallott még kudarcot. Minden nehézség nélkül megtalálták a rendőrség épületét és elsétáltak mellette. Odébb egy áldott Weinstube bukkant fel, és Monty Hayward észrevette, hogy a torka már órák óta valóságos poros sivatag. Az Angyal nem látott ebben a sóvárgásban semmi kivetnivalót.

– Miért ne? – kérdezte. – Nem mászkálhatunk az utcákon. Nem mehetünk be egy cukrászdába – rögtön azt hinnék, hogy valami bajunk van. Miért ne?

Befordultak az ajtón. Simon sört és kolbászt rendelt, aztán egy csomag kellemetlen illatú cigarettát húzott elő az overall zsebéből. Monty már azt kívánta, hogy bár némán tűrte volna szomját; elfogta az Angyal mosolygó tekintetét, mely újabb csínytevést ígért.

– Gondolkoztam – mondta az Angyal.

Miközben rendelésüket odarakták eléjük az asztalra, elhallgatott. Az időköz kitöltésére megnyerően rámosolygott a csaposlányra. A csaposlány visszamosolygott. Fogsora olyan volt, mint egy megfagyott elefántcsont Niagara. Az Angyal meghatva figyelte távozását; aztán megint Montyhoz fordult és felemelte poharát. A szoba egyik sarkában ültek, ahol senki sem hallgatta ki őket.

– Nagy gondolataim voltak, Monty – szólt az Angyal.

– El tudom képzelni, hogy néha kénytelen vagy gondolkozni – ismerte el Monty bánatosan, de csöppet sem mutatott további érdeklődést. Elmerült figyelemmel kortyintott a nürnbergi serből. – Miért nem tudnak ilyen sört gyártani Angliában? – kérdezte, hogy másra terelje a szót.

– A te Emily nénid miatt – szólt az Angyal, kinek türelme kifogyhatatlan volt, ha egyszer már valamire elhatározta magát. – Amerikában teljes szesztilalom volt, mire a sör gyalázatos lett. Angliában fél-szesztilalom van, a te Emily nénid ostoba italmérési törvényei miatt és a sör nagyrészt szemét. Ez szabad ország, ahol illően büszkék a sörre s ha valaki mindenféle mocskos vegyszert próbálna belerakni, hamarosan börtönbe kerülne. Emily nénédnek az a véleménye, hogy a sörivók amúgy is züllött emberek s ezért bármilyen mérget megérdemelnek – a többi csak a fokozat kérdése. De térjünk a tárgyra. Gondolkoztam.

– Mondd ki mindjárt a legrosszabbat – sóhajtott Monty.

– Arra gondoltam – szólt az Angyal, míg nagyot harapott a kolbászból hogy némi munkát kellene végeznünk. – Nagyot kortyintott poharából és könyörtelenül folytatta: – Mi munkásoknak vagyunk öltözve, Monty, tehát dolgoznunk kellene. Nem maradhatunk itt Isten tudja meddig. Nina csak most kezdhette a szivattyúzást. A rendőrség épülete oly magányosnak tűnt… Boldogabb lennék, ha mi is a helyszínen tartózkodnánk.

– De mégis, mit akarsz csinálni? – tiltakozott Monty kissé bátortalanul. – Nem csöngethetsz be az ajtón s nem kérdezheted meg, hogy nincs-e javítani való székük?

– Nem hiszem, hogy meg tudnám javítani – mosolygott az Angyal. – De valami egyébhez értek s mindig szerettem volna megcsinálni. Remek helyet találtam erre, éppen a rendőrséggel szemben. Amint elkészültél, indulunk!

Monty Hayward jóval kisebb lelkesedéssel fejezte be a sörivást, mint ahogy elkezdte, miközben Simon pénzt dobott az asztalra s ismét mosolyt váltott a csaposlánnyal. Monty már majdnem kitálalta bátortalan kifogásait – azt akarta mondani, eléggé bent vannak a pácban, minek még mélyebbre mászni – de valami más felébredt agyában és visszafojtotta. Úgyis tudta hogy az Angyalt semmi sem tartotta volna vissza. Megint mosolyt fogott el szemében, de ez a mosoly most neki szólt, volt benne egy kis ugrató kedv s mint valami tőrdöfés, egyenesen legbensőbb gondolatait találta. Lefosztotta róla a langyos bírálat értelmetlen szokását, visszaidézte emlékezetébe az utolsó, zsúfolt tizennégy óra más pillanatait, amelyekre nemrégiben még kifejezhetetlen elégedettséggel gondolt vissza. Szemtől szembe állította ez a mosoly azzal az énjével, akit még mindig nem ismert, aki most már örökre ismerős lesz. Ebben a pillanatban úgy érezte, mintha súlyos sötétség börtönéből tört volna ki: életében először szabad ember volt.

– Oké – mondta.

Ismét kiléptek az utcára, amelyen már az alkony derengett. Monty még mindig azon töprengett, hogy miféle új őrültség forr az Angyal agyában, de nem kérdezett semmit.

Nők és férfiak haladtak el mellettük a járdán, de csak üres, felületes pillantásokat vetettek rájuk. Monty növekvő önbizalmat érzett. Végre is nem volt benne semmi, ami épeszű embereket arra késztetett volna, hogy megálljanak és rájuk bámuljanak. Nyugodtan pillantott az Angyalra s finom változást látott vezérében, ami megnövelte önbizalmát. Az Angyal kissé csoszogva járt, testsúlyát sarkára helyezte, vállát behúzta, a félig elszívott cigaretta fölényesen lógott le szája sarkából. Közönséges, jelentéktelen munkásember volt, szocialista nézetekkel s rendkívül népes családdal megáldva. A kép ismét tökéletes volt, és Monty tudta, ha félig oly jól játssza szerepét, akkor bármilyen átlagos tömegben nyugodtan mozoghat.

Az út túlsó oldalán ószeres bolt bukkant fel, amelynek árui a járdára helyezett padokat is megtöltötték. Simon átment az úton, belépett a homályos és rosszillatú boltba. Nagy és kopott táskával tért vissza, majd folytatták útjukat. A legközelebbi állomás egy vaskereskedés volt és Simon itt különböző szerszámokat vásárolt be. Ez a vásárlás ugyancsak próbára tette német tudását, mert a laikus ember technikai szókincse tulajdon anyanyelvében is vázlatos lehet, anélkül, hogy egy specializált idegen nyelvjárás bonyolult kifejezéseibe ereszkedjék. Az Angyal, aki féltucat különböző német dialektusban tudott volna beszélgetést folytatni, nem bízott annyira magában, hogy egy franciakulcsot vagy csavarhúzót kérjen németül. Elmagyarázta, hogy szerszámait ellopták és úgy intézte el a többit, hogy fel s alá járt a boltban és a rokonszenvesebb külsejű szerszámokból kiválasztott egyet-egyet, miközben vaskos tréfákkal szórakoztatta a boltost. Végre sikerült végezniük s kiléptek a boltból, miközben a kereskedő még mindig az Angyal utolsó viccén nevetett.

– No… hát miféle munkások leszünk? – kérdezte Monty Hayward érdeklődéssel, amikor ismét a rendőrség felé indultak, és az Angyal vállat vont.

– Sejtelmem sincs róla, öreg fiú. De ha nem teszünk eléggé energikus hatást, nem az én hibám lesz.

A rendőrség épületével szemközt megálltak és Simon gondosan letette táskáját a kocsiútra. Monty, aki értetlenül nézett körül, most vette észre, hogy lábuk előtt téglalap alakú fémlap van az utcakövek közé eresztve. Simon valami horgos szerszámot rántott ki táskájából, beleakasztotta a kulcslyuk-félébe és felfeszítette a fémlapot. Ujjaikat becsúsztatták a széle alá s kiemelték a járda szélére. Alatta mélyedés tátongott. Az Angyal szemrebbenés nélkül impozáns szerszámkészletet terített szét, s leült. Lába a lyukba lógott s bagolyszerű, bölcs kifejezéssel bámult le az ólomcsövek és szigetelt vezetékek tömegére, amelyet feltárt.

2.

– Sokkal kellemetlenebb, ha az ember véletlenül lefolyó csatornát nyit fel – jegyezte meg Simon komolyan. – De ez roppant rendes dolognak látszik.

Felcsípett egy vezeték-részt s olyan kifejezéssel kezdte tanulmányozni a törést rajta, mint az a csimpánz, amelyik népes bolhafészket talált unokatestvérének fejbőrén. Megveregette Monty vállát s odatartotta orra alá a szétfoszlott rézfonalakat. Egyenkint mutatott mindegyikre s valóságos wagneri crescendóval jelezte helytelenítését és bánatát. Monty letérdelt a nyílás mellé s látható rokonszenvvel csóválta fejét. Az Angyal felrázta magát bánatából, kezébe vett egy kalapácsot s dühödt támadást intézett a legközelebbi ólomcső ellen. Majd egy percig püfölte, aztán hátradőlt és hozzáértő elégedettséggel szemlélte a csorbulásokat, amelyeket okozott.

– Add ide azt a reszelőt – morogta.

Monty odaadta, az Angyal lehajtotta fejét, s dühödten kezdte reszelni két cső összekötő könyökét, amelyet valamivel lejjebb meglátott.

Ha valódi szakértő lett volna a környéken, tíz másodpercig sem folytathatták ezt a játékot, de senki sem látszott elég kíváncsinak ahhoz, hogy hosszabb időn át tanulmányozza az Angyal eredeti módszereit. Alig akadt olyan ember, aki egy pillantásnál többet vetett volna rájuk. A kocsiút kellős közepén oly tökéletes rejtekhelyet találtak, mintha csak a föld alá bújtak volna. Időnként egy-egy autó kerülte meg őket dudálva, Monty közvetlen közelében egy teherkocsi állt meg, miközben a kocsis bement inni valahová. A topogó cipőktől és a csikorgó kerekektől eltekintve, csend volt körülöttük és senki sem törődött velük. Az Angyal úgy számította, hogy amíg egy magasfeszültségű vezetékkel nem végzi ki magát, vagy nem fúr bele egy gázcsőbe s nem robbantja fel valamelyik közeli épületet, addig nem lehet semmi baj.

S ha a helyszín közelében akart lenni, nem sokkal juthatott volna közelebb, hacsak nem megy be az épületbe s nem mutatkozik be a rendőrségnek. Amikor Treuchtlingen városának ingyen felajánlott szolgálatait végezte, közben balkarja alatt gondosan tanulmányozhatta a rendőrség építészeti jellegzetességeit. Szürke, kétemeletes épület volt, melyet még az est gyöngéd árnyékai sem tudtak titokzatossá tenni. Oly zömök és prózai volt mint maga a törvény. Simon felnézett az ablakok szabályos négyzeteire, amelyek mértani arányossággal szakították meg a homlokzatot s látta, amint a legelső megvilágosodik.

– Fél hét – mondta Montynak. – Nina már kezdheti felmelegíteni őket…

Monty egy feszítővasat forgatott.

– Nem valószínű, hogy előbb jött ki innen, mielőtt mi még ideérkeztünk? Talán gyorsabban kapta meg amit akart, mint ahogy vártuk.

– Itt vagy más hasonló helyen, szó sem lehet erről. Nincs olyan állami hivatalnok a világon, aki bármit is el tudna végezni… Kivéve hetvenkilencszer olyan lassan, mint te, meg én… Hiába, ez a világ sora.

Az Angyal újabb kábelt húzott ki s egy vésővel kezdte sértegetni. Szavainak könnyedsége mögött erős feszültség rejlett. Monty ezt most hallotta először Simon hangjában. Nem volt benne gyöngeség vagy félelem nyoma; olyan ember feszültsége volt, akinek minden képessége az éberség legfelső fokára emelkedett, a bokszoló hideg nyugalma, aki nemsokára ringbe lép. Olyasvalamit mutatott meg, amit csak Monty nem vett észre kalandjának tizennégy órája alatt. Az Angyal optimizmusa még a legtébolyultabb kavarodást is könnyednek mutatta. Ez a könnyedség a legelszántabb akarat acélos magvából született. És a történet még egyáltalán nem ért véget!

Simon kettévágta a kábelt, aztán megint összekötötte a darabokat. Szigetelő szalagot csavart a csomó köré s laposra kalapálta. Mozdulataiban fékezett türelmetlenség rejlett. Ebben az épületben most egy lány végzi el helyette az igazi munkát; s ahogy múlt az idő egyre inkább úgy érezte, hogy bár végezte volna inkább saját maga. Inkább szétlövöldözte volna az egész rendőrállomást és egy revolverrel kényszerítette volna ki a felvilágosítást. Minden jobb lett volna, mint az idegtépő tétlenségnek ez az állapota! Tudta, hogy ostobán gondolkozik – az ilyen módszer csak az öngyilkossággal lett volna egyenlő – de gondolatain nem tudott uralkodni. A bizonytalanság tépkedni kezdte idegeit. Mintha tiszta tócsába próbált volna tekinteni, ahol a mélységben valaki vagy valami iszapot kavart volna fel, amely elhomályosította a víz tükrét. Valahol az iszapos ködben Markovics gúnyolta, egyre távolabb ugrott keze elől…

Arcán verejték futott végig, az Angyal csodálkozva rázkódott meg: izzadt. Josef Krauss sápadt szeme merült fel előtte, a keserű gúny felejthetetlen párája ködözte. Simon ajkába harapott. Nem értette önmagát. Minden testi dologban olyan volt, amilyennek mindig megőrizte magát: keze nyugodt, tekintete tiszta, szívverése normális. A céltalan kalapálás ritmusa még mindig a testi erő örömét ébresztette benne. És közben meg úgy viselkedett, mint valami ijedt iskolásfiú: éppen akkor veszti el az önuralmát, amikor minden idegszálát meg kellene feszítenie a végső megoldásra!

Visszakényszerítette magát arra a gondolatmenetre, amely újra meg újra kisiklott agyából. Vajon Markovics mit érhetett el a három óra alatt, amely a postakocsi farsangi mulatsága óta eltelt? Simon megpróbálta ismét kiszámítani. Fél óra, hogy Treuchtlingenbe érjen. Legalább egy újabb fél óra, hogy a helybeli rendőrség főnöke elé jusson; aztán egy óra hazudozás és regényes elbeszélés. Marad még egy óra, ami alatt bármi történhetett. És mi van Rudolffal? Az ellopott Rolls-Royce-ot biztosan nemsokára megtalálják, amint a feljelentés megtörtént – minden bizonnyal a legközelebbi észak felé induló expressz elindulása előtt – és Rudolf valószínűleg autón utazik. Valahogyan kapcsolatba kell kerülnie Markoviccsal. Markovics kiszámíthatatlan elem ebben az egyenletben. Az Angyal megpróbálta magát az ellenség helyébe képzelni. Mit tenne, ha ő lenne Rudolf? Minden Münchenből kivezető utat felmérne, szemmel tartana s mindegyik számára megállapodna egy üzenetváltó helyben. Ha Markovicsnak sikerült az állomásról üzenetet küldeni Rudolfnak, mielőtt a vonat elindult – ez igen valószínűnek látszott – a herceg tudni fogja, hogy melyik utat válassza, amint valamilyen jármű áll rendelkezésére. A többi pedig egyszerűen abból állna, hogy az előre megállapított pontokon érdeklődjék. Előbb-utóbb a hírszolgálati rendszer csak beválik; s miután Markovicsnak legalább egy óra fölösleges ideje volt, inkább előbb, mint utóbb. Markovics minden bizonnyal a lehető legelső alkalommal megtelefonálja sikerét és dicsekvő beszámolója nyilván már várja Rudolfot. Ingolstadt a valószínű hely, ahol… Ez annyit jelent, hogy Rudolf talán már Treuchtlingen közelében jár, hogy átvegye a parancsnokságot… És ha Markovics és gonosztevő társai Treuchtlingenben tartózkodnak és Rudolfra várnak…

Az Angyal erőt vett magán. Egyszer már kicsúszott kezéből a fonál ezen a ponton. Nem is egyszer. Sokszor. A köd ismét ellepte agyát, mindent elborított. Fagyott dühvel küzdött ellene, de ez csak rontott a dolgon…

Fölnézett a rendőrség lapos homlokzatára. Más ablakok is kivilágosodtak, mértani arányú fénykockák váltak ki a fal szürke ürességéből. A bejárat alacsony téglalapja még sötét volt. Simon végigsimított homlokán.

– Ha tudnánk, hogy ezek közül melyik a telefon, elvághatnánk – mondta s hangja hűvös és egyenletes volt. – Nem vagyok biztos benne, hogy máris nem rontottunk el valamit – ez két igen impozáns vezeték volt, mielőtt „kijavítottam” volna.

Csak ennyit mondott. S oly természetes hanglejtéssel hallgatott el, hogy néhány másodpercen át Monty Hayward nem is sejtette, hogy mi történt.

Pedig, mielőtt még az utolsó szó kicsúszott volna száján, Simon Templar olyasmit látott, ami minden más gondolatot kivert agyából. Mintha bomba robbant volna, a meztelen bénaság jeges bilincse szorult agyára, úgyhogy egy szívelállító pillanatra mintha az egész világ megállt volna körülötte. S aztán a megértés teljes ereje rázúdult, mint valami földomlás és szétzúzta a törékeny csöndet.

Az egész dolog oly csöndesen és szelíden kezdődött, hogy a gyanú árnyéka nélkül figyelte közeledését. Szeme észrevette, mint a környező házak részleteit vagy egy-egy kiemelkedő utcakövet a többi között – mint az általános utcakép egyik jelentéktelen, semmitmondó részletét.

Három ember jött az utcán.

Az Angyal csak azért nézett rájuk, mert véletlenül épp abba az irányba pillantott. Hatvan-hetven lépésnyire lehettek, amikor észrevette őket; csak árnyékfigurákat látott a gyönge fényben; és semmivel sem jelentettek többet, mint azok az alakok, akik elhaladtak mellette, mióta itt gubbasztott. Agyát más dolgok töltötték ki. Következtetéseinek fonala még mindig kicsúszott kezéből… Ha Markovics Treuchtlingenben vár Rudolfra… Az alakok közeledtek; látta, hogy egyikük nő s valahol mellette mintha fényes csillanást látott volna, de még most sem törődött vele. A köd ismét agyára telepedett. Fölnézett a rendőrállomásra s beszélni kezdett Montyhoz, nem árulta el a benne tomboló harcot…

És most hirtelen kigyulladtak az utcai lámpák, ragyogó sárga fényköröket szórtak szét, mintha valaki csupa apró holdat függesztett volna az éjszaka palástjára. Az egyik lámpa sugara tisztán hullott a három alakra, akik alig húsz lépésnyire voltak, élesen emelte ki a középen haladó lány sápadt, büszke arcát; és Simon látta, hogy Patrícia Holm közeledik.

Az Angyal megdermedt. Öntudatlanul figyelte a két férfit: baloldalán egy rendőr halad s fogja a lány karját; jobbján pedig Markovics gonosz diadallal. A dolog váratlansága elkábította. Úgy érezte, mintha a végzet hirtelen becsapta volna előtte az ajtót s rá is fordította volna a kulcsot, s miközben ő tehetetlenül vár és figyel. Erre az egyetlen dologra nem számított. Ostobán próbálta magyarázatát találni, mintha holmi logikus megfejtés alátámaszthatná azt, amit saját szemével lát. A fonál elvesztett vége, amelyet hiába kergetett, mint a forró higanyszál suhant át agyán: „Ha Markovics Treuchtlingenben várja Rudolfot…” Ismét megszakadt a szál. A tények cáfolhatatlanok. Patet elfogták, lefegyverezték, a Törvény vaskeze bilincsbe szorította oly biztosan, mintha egy cella ajtaja csukódott volna be mögötte; és Markovics elkíséri a rendőrségre, hogy ne menekülhessen a vád alól. Az igazságszolgáltatás gépezete megindult, könyörtelenül rántja a kegyetlen malomba. A buborék szétpattant.

Monty Hayward észrevette, hogy hirtelen csend támadt mellette s felemelte szemét. Az Angyal teljesen megmerevedett, úgy bámult át az utcán, mint valami lidércnyomásos álom áldozata. Monty Hayward megfordult s ő is látta… és a következő pillanatban meg is értette a dolgot.

Az Angyal hirtelen magához tért. Vörös köd felhőzte el szemét és mozdulatlanságának fojtott kétségbeesése vakmerő vérszomjba oldódott. Jobbkeze hátsó zsebéhez kapott; s Monty Hayward most olyan erővel kapta el barátjának gyors csuklóját, amilyent sohasem sejtett magában.

– Simon… ezzel nem segítesz rajta…

Egy másodpercig azt hitte, hogy az Angyal őt fogja lelőni. Szeme vakon fúrta át Montyt, a kék szemek mögött vörös tűz tűhegye izzott. Nem volt benne értelem vagy emberi megfontolás – csak a barbár bosszúállás esztelen izzása, amely egy hadsereggel is szembeszállt volna, akár puszta kézzel. Egy másodpercig az Angyal őrült volt – dühöngő őrült s olyan tébolyultan süket, amilyennek Monty még embert nem látott. Monty a halál arcába nézett, de nem engedett. Pokoli erővel szorította az Angyal csuklóját s átkényszerítette szavait a tébolyának halott falain. S aztán lassan, végtelenül lassan, látta, hogy célba talált. Az Angyal csuklója elernyedt s a vörös izzás mélyebbre költözött szemében.

– Talán igazad van …

Az Angyal hangja csak suttogás volt; de Monty látta, amint ajka a szótagokat formálja s ajka, mely fehér márvánnyá sápadt, lassanként visszanyerte színét. Elengedte az Angyal csuklóját és Simon gépiesen emelt fel egy drótot és csavargatni kezdte.

Az utca nyugodt volt. A feszült másodpercekben csak kér heves mozdulat volt s a halvány fényben csak az igen közeli megfigyelő vette volna észre. A járda jóformán kihalt volt, kivéve a három alakot, akik alig hat lépésnyire egy másik lámpa alatt haladtak el. Az elszórt járókelők kivétel nélkül a lányt nézték; egyikük sem törődött a két munkással, akik a kocsiúton egy nyílás fölött gubbasztottak. Markovics nem sejtette, milyen közel volt a halálhoz. Élvezte diadalát, nem törődött semmi egyébbel, úgy ment a rendőrség épületének bejáratáig, hogy se jobbra, se balra nem nézett. Ő ment elől a lépcsőn; és Simon mégegyszer látta a lányt. Ezt a látványt soha életében nem fogja elfelejteni. A szőke fej bátran felemelve, nyugodt járásában hercegnő bája. Aztán ő is eltűnt és mögötte a sötét bejárat üres fényre ébredt.

– Azt hiszem, Markovicsnak meg kell halnia, – mondta az Angyal.

A vezeték kettészakadt ujjai között, mint a cérnaszál, s úgy dobta le, hogy észre sem vette.

Végignézett az utcán. Körülötte a járókelők továbbindultak, mintha semmi sem történt volna; de az utca két végén nagyobb csoportokat látott közeledni a lámpák és kivilágított ablakok alatt. Montynak igaza volt; nem tudtak volna elszabadulni. Semmiféle jármű nincs a közelben – semmi olyan eszköz, amit a menekülésnél felhasználhattak volna. Az első lövés csapdába juttatja őket.

Simon úgy érezte, mintha jeges szél fújt volna át testén. Ökölbe szorított kézzel ült, és a semmibe bámult.

S most hirtelen új fénysugár tűnt fel a sarkon. Legyezőként terült szét a házsor között, egyiket a másik után világította meg élesen, majd visszaejtette őket a sötétbe. Egy pillanatra az Angyalt is arcon találta a sugár, de ösztönösen lehajtotta fejét s a vezetékekkel kezdett játszani. A sugár elhaladt mellette s hosszú, alacsony fényárrá süllyedt, amely végigsuhant az úton. Az autó az utca másik oldalán haladt, megállt a rendőrség előtt.

Amikor a reflektorokat eloltották, megint sötét lett, s az Angyal hirtelen várakozással nézett fel. A sofőr odaszaladt, hogy kinyissa az ajtót s amikor az autó utasa felállt, Simon tisztán meglátta arcélét a bejárat lámpája alatt: Rudolf herceg volt!

TIZENEGYEDIK FEJEZET

melyben Monty Hayward szavalással foglalkozik, viszont Simon Templar a tisztálkodásnak is szentel időt

1.

A herceg leporolta kabátja ujját s elegánsan és titokzatosan fölment a lépcsőn. Eltűnt az épületben. Simon figyelte.

S most hirtelen mintha valami kattant volna az Angyal agyában. Valami engedett a kétségbeesés tépő rohamának, amely körülvette … és ez, ami engedett, maga a kétségbeesés volt. Nagy teher emelkedett fel válláról és tüdeje az élet hatalmas lélegzetét szívta magába. Alatta megszilárdult a rázkódó föld. Úgy érezte magát, mint az erős úszó, aki hínárba keveredett, de a fojtogató sötétből ismét a napfény és áldott levegő sugaraiba tört utat. A tehetetlenség szörnyű kényszere lehullott fejéről s érezte, hogy agyának kerekei ismét tökéletesen, gyorsan forognak, még az a zűrzavar sem bántja már, amely a bomba robbanása előtt ködözte. Nem tudta volna magyarázatát adni ennek a különös ébredésnek; csak azt tudta, hogy régi harcos bátorsága visszatért. A vér forrón lüktetett ereiben s izmait a régi, legyőzhetetlen hatalom érzésével töltötte el. Nagyot nyújtózott és már tudta, mi lesz a vége a históriának.

Monty Hayward elképedve nézett rá. Az Angyal szeme még komor volt, de hirtelen felcsillant, mintha két kék jégszilánk fölött a nap ragyogna fel. Ajkán mosoly tétovázott, s olyan hangon szólalt meg, amely maga is mosolygó volt.

– Hát lehet ennél jobb a helyzet?

Monty úgy hőkölt hátra, mintha villám csapott volna előtte a földbe. Alig hitte el, hogy ugyanaz az ember szól most, akit néhány másodperccel ezelőtt még vissza kellett tartani az öngyilkos őrülettől.

– Nem értem mire célzol, öreg fiú… – mondta sután.

– De az ördög vigyen el, hát nem látod, mi történt? – Hangja friss, ruganyos volt s még mindig mosolygott. – Markovics Treuchtlingenben várta Rudolfot! Valahol, nem tudjuk hol, meglátta Patet és ráuszította a rendőrt. Amikor idejött Pattel, valahol üzenetet kellett hagynia, hogy itt lesz. Rudolf pár perccel később érkezhetett meg s persze, rögtön követte. És most itt vannak!

Monty Hayward megint úgy érezte magát, mint a müncheni szállodában – véleménye szerint az Angyal belebolondult a feszültségbe. De most ez az érzés határos volt a szörnyű bizonyossággal.

– Na és? – kérdezte csöndesen.

Az Angyal halkan felnevetett.

– Na és?! Mindnyájan itt vannak – Pat, Rudolf, Markovics – az egész csillagkoszorú! És a koronaékszerek is velük vannak valahol – ezt lefogadom egy millió dollárba. Markovics nem meri sehol sem otthagyni őket. Az egész zsákmány, Monty, ott van, lepecsételve és szállításra készen ebben a ronda épületben! Mintha csak tervszerűen szedtük volna össze! S odabent csak kevés rendőr lehet. Minden ép testű ember bennünket kerget valahol a szabad természet ölén. És mi is itt vagyunk – koptatjuk a fenekünket ezen az átkozott téglán, amikor ez a sötétlelkű társaság alig tíz lépésnyire van csak tőlünk! A kezünkben vannak!

Monty csak bámult.

– Mi a terved? – kérdezte lassan és az Angyal két szóval felelt, amelyek mint pisztolylövések dörrentek.

– Bemegyünk értük!

Két munkáslány haladt el mellettük, valamilyen titokzatos pletykán vihogtak, mint világszerte a munkáslányok. Monty Hayward belenézett az Angyal szemének csillogó jégszilánkjaiba s tudta, mit talál benne. Az Angyal komolyan gondolta a dolgot. Montynak megvolt a kétes vigasztalása, hogy előbbi diagnózisa célba talált. Az Angyal bolond. De ez nem a vérvörös, gyilkos téboly volt, mint az imént – hanem az innsbrucki híd és a Treuchtlingenbe vezető út bolondsága, amely ellen Montynak már nem volt érve és szava.

– Veled jövök – mondta.

Nem is gondolt rá, hogy ezt miért mondja. Az ördög vigye el, már úgyis elkárhozott. Miért törje a fejét? Derék verekedés vár még rá – s a megtorlás úgyis elég hamar bekövetkezik. Oly rövid idővel ezelőtt fedezte fel új énjét, hogy nem dobhatja el egykettőre.

A csábító gyors, halk szava fülébe csengett. Simon feléje hajolt s valahol a csövek közt kapargált vésőjével.

– Mást nem tehetünk, Monty. Ilyen alkalom soha többé nem kínálkozik. S most, rögtön kell megtennünk, amíg mindnyájan el vannak foglalva. Győzelem vagy halál, Monty!

– Vezess, testvér és cimbora!

Az Angyal nevetett.

Óvatosan körülnézett. A sofőr álmosan járt fel s alá a krémszínű Rolls mellett a sofőrök rejtelmes semlegességével; de Simon felismerte azt az embert, akinek orrát néhány órával ezelőtt kénytelen volt megcsavarni.

– Barátunkat el kell távolítanunk – mondta. – Lehet, hogy szükségem lesz az autóra. Ezt a munkát neked kell elvégezned, Monty, mert engem ismer.

További utasításokat is adott, aminek következtében egész sereg rendkívüli tapasztalat kezdte élénkíteni Herr Bruno Pelznek, Rudolf herceg sofőrjének köznapi életét.

A dolgok elég ártatlanul kezdődtek. Egy overallos munkás kimászott az út közepén lévő lyukból, ahol valamilyen titokzatos munkát folytatott és Herr Pelz felé tartott. Aztán odalépett Herr Pelz elé és udvariasan tüzet kért tőle. Herr Pelz eleget is tett a kérésnek; ami eléggé köznapi dolog volt, mert Herr Pelz az ilyen egyszerű dolgot igazán nem tagadhatta meg. De Herr Pelz életében itt aztán jó időre végetért a köznapi dolgok sora.

Gyufát gyújtott s odatartotta a munkás cigarettájához. Közben rápillantott. S ez a pillantás életének legnagyobb megrázkódtatását hozta.

A bizonytalan láng fölött a munkás a legszörnyűbb bandzsítással bámult rá, amit valaha látott. A kerek, kidülledt szem oly visszataszító tekintettel mérte végig, mint amilyen egy püffedt hárpia vigyora lehetett egy parázna ember delíriumában. Herr Pelz öntudatlan undorral tántorodott hátra. Érezte, hogy haja égnek áll, miközben ez a furcsamód bandzsa szempár kiugrott volna szemgödréből és tarkójára tapadt volna. De a munkás úgy látszik egyáltalán nem vette észre az undort, amit keltett. Köszönetet mormolt s olyan szívélyes kacsintással fordult el, amely egész arcát eltorzította.

Herr Pelz undorral figyelte, amint végigkacsázik az utcán. Nem tudta levenni tekintetét a hátáról. S így történt, hogy Pelz úr meglátta, amit egyébként nem vett volna észre: amikor a munkás a legközelebbi lámpa alatt elhaladt, piszkos zsebkendőt húzott elő zsebéből. Ugyanakkor egy papírdarabot is kihúzott, amely végiglibegett a lámpa mellett, le a járdára.

Herr Pelz épp oly kevéssé tudott ennek a papírdarabnak ellenállni, mint harangot önteni. Rögtön megindult feléje; kizárólag a beteges kíváncsiság vezette, amelyet az iménti élmény keltett benne. Amikor közelebb ért, látta, hogy a papírdarab nem más, mint egy százmárkás.

Felemelte és gyanakodva forgatta a lámpafényében. Kétségtelenül valódi volt.

A kíváncsiság helyet adott a még mélyebben gyökerező kapzsiságnak. Herr Pelz lopva körülnézett, hogy megnézze: volt-e tanúja a kis jelenetnek. De úgy látszott, senki sem törődik vele s a másik munkás nyugodt lelkesedéssel kalapálta a csöveket. Herr Pelz kissé nagyobb rokonszenvvel nézett a jóakaratú szörnyeteg távolodó alakja után. S amikor utána nézett, a szörnyeteg visszatette a zsebkendőjét zsebébe – s a járdára egy második százmárkás hullott le.

Ha volt a végzetnek olyan megnyilvánulása, amelyért Herr Bruno Pelz imádkozott, akkor az egy ilyen százmárkás-áradat volt; s úgy látszik, ez a pillanat valóra váltotta legmerészebb álmait. Miközben dülledt szemmel bámult, egy harmadik papírdarab hullott ki a munkás zsebéből és szállingózott a csatorna félé, majd egy negyedik követte. Az ötödik, hatodik és hetedik aztán már hihetetlen gyorsasággal következett. A munkás úgy szórta a pénzt, mint valami kétlábú bankjegynyomda. S amikor egy sötét mellékutcába befordult, a nyolcadik százmárkás is kiröpült a zsebéből.

Herr Pelz nem tétovázott. Tátott szájjal indult végzete nyomába, ahogy csak sietni tudott. Rudolf herceg még mindig a rendőrségen volt s ha váratlanul ki is jönne, nem lesz nehéz kifogást találni. A szerencse váratlanul kinyitotta bőségszarúját s olyan jósággal osztogatta kegyeit, hogy bűn lett volna tudomást nem venni róla. Hogy a munkás tolvaj-e, szökött őrült vagy excentrikus milliomos, nem fontos. Ha viszont a sötét mellékutcában el lehetne csípni… Herr Pelz sötét szeme felcsillant. Volt idő, amikor az alvilágban, mint a fojtogatás mestere uralkodott s keze azóta sem vesztette el biztonságát. Egy nesztelen mozdulat tíz másodperc… aztán kész …

Végigsietett a járdán, útközben egyik százmárkást a másik után emelte fel. Ujjai akkor kaptak az utolsó után, amikor befordult a mellékutcába s pár lépéssel odébb még egyet látott. Lehajolt, hogy felemelje…

Ebben a pillanatban jókora, mesteri pontossággal irányított fémdarab csapott le tarkójára. Egy áldott másodpercen át az ingyenes tűzijátékra bámult; aztán barátságos sötétség zúdult le rá és magához ölelte.

Monty Hayward győzedelmesen tért vissza.

Leült a kövezetre, a nyílás mellé és amikor az Angyalra nézett, már nem bandzsított. Mosoly csillant szemében. Az Angyal visszamosolygott.

– Oké? – kérdezte.

– Igen – mondta Monty Hayward. – Egy kapualjba bújtam és fejbevágtam. A közelben egy teherautó állt s éppen begyújtották a motort. Hallottam, hogy sietniük kell, ha vacsorára Nürnbergben akarnak lenni, hát felemeltem a fickót s beraktam a zöldség közé… – Megfordult. Egy ócska Ford zakatolt el mellettük. – Ott megy, ni!

Simon Templar bólintott s ez a bólintás köteteket beszélt.

Aztán felállt és kinyújtóztatta lábát.

– No, egy ideig akkor nem kell vele törődnünk – mondta. – Talán kezdhetjük.

– Rendben van Angyal.

Az Angyal nyugodtan nézett le rá. Néhány év alatt minden szemszögből kiismerte ezt a játékot, megszokta észrevétlen varázsát. Ez a varázs éppúgy fogva tartotta, mint mindig; de ismerte áruló voltát. Még most is tétovázott, hogy kihasználja-e Monty megadását.

– Nincs szükség rá, hogy begyere – mondta. – Ez más, mint amit eddig csináltunk. Lehet, hogy csapdába kerülünk. Ha szeretnél egy ideig kint maradni.

– Jobb lesz, ha indulunk már – szólt Monty Hayward kurtán. – Az ilyen mulatságot ezer fontért sem mulasztanám el.

– Hát akkor magadnak köszönheted ami történik – mosolygott az Angyal, és kezével egy pillanatra megszorította Monty Hayward vállát. Aztán megfordult és átment az úttesten.

Nem áltatta magát vállalkozásuk kimenetele felől. Könnyen lehet, hogy rövidesen miniatűr háború tombol majd ebben a békés utcában. Vállalnia kellett a kockázatot. S ha szükséges, végig kell harcolnia a háborút. Ez az egyetlen út. Patrícia Holm bent van a rendőrségen, visszavonhatatlanul belebonyolódott a Törvény nehézkes, de sűrűszövésű hálójába. Ha szabad ember lenne, akkor is reménytelennek látszana a dolog – ügyvédekkel tervezgetni, a biztosíték és feltételes szabadlábra helyezés tapadó szálait sodorgatni, az igazság nyomorúságos atomjait szembeállítani az intrika és befolyás koncentrált ütegeivel, amelyek Rudolf rendelkezésére állnak. Hiszen a mérleg kezdettől fogva ellenük billenne. Minderre egyáltalán nem is gondolhat, hiszen a rendőrség az ő fejére is jutalmat tűzött ki. Az egyetlen lehetőséget fogja megragadni, amelyet a szerencse nyújt – tiszta, harcos lehetőséget, hogy revolverrel a kezében nyerje meg a küzdelmet, a halál kihívásával tisztítsa meg az összezavarodott sakktáblát.

Felszaladt a rendőrállomás lépcsőjén s belépett a kopár előcsarnokba. Balján folyosó volt: valamivel odébb üvegajtóhoz ért, amely parányi előtérbe nyílt, ahol a közönséges halandók álltak s egy pultra hajolva társaloghattak a Törvénnyel. A pult mögött rendetlen iroda-féle volt, amelyben egy kopasz rendőr szuszogva írt az asztalnál s egy másik elgondolkozva piszkálta a fogát.

Simon minden ceremónia nélkül rohant be, csak egyetlen gyors pillantást vetett hátra, hogy Monty biztosan követi-e? A játékot gyorsan kell játszania, rohammal, hogy az ellenségnek ne legyen ideje a részleteken töprengeni. Lihegve hullott a pult felé, arca csupa izgalom volt a piszok álarc alatt.

– Gyorsan!— lihegte. – Gyermeket gázolt egy motoros!

A fogát piszkáló rendőrt talán érzelmileg nem hatotta meg ez a tény, de tiszteletreméltó kötelesség-érzés élt benne.

Felemelte sapkáját s kijött a pult mögül, közben begombolta zubbonyát. Simon félreállt, hogy utat engedjen neki. Amikor a rendőrt már nem láthatta kollégája, Simon kétszer tarkón vágta – kezének élével két veszedelmes csapást mért rá. A rendőr nesztelenül csuklott össze – egyenesen Monty karjába.

– Emeld fel és beszélj hozzá! – suttogta az Angyal. – Kívülről látni lehet benneteket. Addig én elintézem a másikat…

Monty a falnak támasztotta a rendőrt és szédülten kapaszkodott beléje. Soha életében nem kívántak tőle még ilyesmit. De az előcsarnok lámpái éles fényt vetettek rá s tudta, ha valaki kívülről benéz, őt látja, mint főszereplőt a kivilágított színpadon. Lámpalázas didergéssel, heves gesztikulálással kezdte szavalni Poe A holló című remekművét.

Simon visszarohant az irodába s a jelentést író rendőr felnézett. Az Angyal éppoly kevés időt hagyott neki a gondolkozásra, mint kollégájának.

– Kérem, legyen olyan szíves, jöjjön ki. A másik biztos úrnak segítségre van szüksége…

A rendőrírnok morogva állt fel. Simon ugyanazzal a fogással intézte el, amikor kilépett a pult mögül s otthagyta, ahol összeesett.

Visszament. Monty ismét az első versszaknál tartott, miután a harmadiknál elfelejtette a folytatást.

– Egyszer… elmúlt… régen… éjfél…

– Tiszta a levegő – szólt az Angyal.

Odalépett Monty beszélgetőtársának másik oldalára. Az eszméletlen embert együtt bevitték a szobába s letették a padlóra, míg társát hátrább húzták. Simon kutatni kezdett és kézibilincseket talált, amelyeket rákattantott a két rendőr csuklójára és bokájára; aztán zsebkendőikből és itatóspapirosból szájpecket rögtönzött. Mindez hihetetlen gyorsasággal és tökéletes csöndben folyt le.

Az Angyal a szoba jobb oldalán lévő ajtó felé bökött. Ahonnan hangok mormolása hallatszott.

– Azt hiszem, az az őrizetes szoba – suttogta Monty fülébe. – Ne csapj lármát – még nem vagyunk készek a vészjelre…

Halk kattanás hallatszott s gyorsan körülnézett. Az egyik sarokban lévő telefonközpont kapcsolójától jött, ahol egy parányi vörös lámpa türelmetlen hívást villantott.

Az Angyal gyorsan odaült a kapcsoló helyére és bekapcsolta a vonalat. Monty feszülten figyelt, igyekezett a rövid szavakat elfogni, amelyek a hallgatón át hallatszottak. Csak két mondat volt az egész; s aztán látta, hogy az Angyal mosolyog és egyetlen szót felel.

– Sofort!

Simon felállt és megkereste az ólomcsöves fővonalat. Megtalálta s gyorsan kitépte. Majd másodszor súgott Monty fülébe.

– A nagyfőnök valahol az emeleten van. Ő beszélt – elrendelte, hogy Pat-et és a tanúkat vigyék fel a szobájába. Tarts itt nyugton mindent, amíg én elintézem őt – ezeknek a zsaruknak van revolvere, amit elszedhetsz s az őrizetes szobából biztosan lesz más kijárat is, amire ügyelned kell. Ne lőj, ha nem muszáj. Mindjárt visszajövök.

Kisuhant az előcsarnokba s befordult a folyosóra, amelyet az előbb látott. Nem sokkal odébb jobbra ajtó volt, amely mögül ugyanazokat a hangokat hallotta, mint az előbb – az őrizetes szoba második ajtaja, amelyre már gondolt. Simon sokat adott volna, ha egy pillanatig hallgatózhat, de a másodpercek életbevágóan fontosak voltak. Már erősen alkonyodott s a riadóautók hamarosan befordulnak majd az utcába eredménytelen hajszájuk jelentésével. S akkor aztán felborul a szénásszekér… Az Angyal összeszorította a száját és végigosont a folyosón.

Kőlépcsőhöz ért és felszaladt rajta. Odafönt egész sereg ajtó fogadta. Féltérdre ereszkedett s a kőpadlón próbálta kitalálni, hogy melyikből jött a telefonhívás. Csak egyetlen szoba ajtaja alól szűrődött ki fény. A szerencse csodálatosan kedvezett neki. Odalépett az ajtóhoz, bekopogott s kurta parancsot hallott, hogy lépjen be.

Odabent egy szögletes állú, katonás vállú, fehér hajú férfi és egy másik, golyófejű, középkorú ember nézett fel az íróasztalról, amely tele volt iratokkal és térképekkel.

Az Angyal megmutatta nekik revolverét és mosolyát s lehető legjobb németségével mondta.

– Azt hiszem, engem keresnek, uraim!

2.

A két férfi némán, sápadtan bámult rá. Ha az ajtón egy csorda smaragdzöld víziló tódul be, akkor sem lettek volna jobban meglepve. De szemük önkéntelenül tágra nyílásán és álluk elernyedésén kívül nem mutatták jelét a meglepetésnek. Bármilyen hiányaik is lehettek, mint a Törvény buzgó szolgái, bátorságuk tökéletes volt.

Néhány másodperc telt el, mire az idősebb megszólalt.

– Mit óhajt? – kérdezte nyugodtan.

– Csak egy kis beszélgetést – szólt az Angyal. Revolverével a rendőrfőnök jobbkezére mutatott, amely az íróasztal mentén lassan a csengőgombok felé csúszott. – Kár fáradnia a csöngetéssel – minden drótot elvágtunk s különben sem felelne senki.

Talán kissé eltúlozta az igazságot, de a rendőrfőnök nem tudta. S a figyelmeztetés olyan nyugodt meggyőződéssel csendült, hogy hatásosabb volt, mint egy revolvergolyó. A rendőrfőnök keze lecsuklott.

– Hogyan jutott be ide?

– Az ajtón. Nyitva volt.

A két férfi mozdulatlan maradt. Az első pillanatban az Angyal revolvere és mosolya bénította meg őket – első gondolatuk az volt, hogy őrülttel van dolguk. Az Angyal tudta, ha belépésének első megdöbbentő hatása elmúlt, mindketten azon töprengenek, elsüti-e a revolverét, ha bármelyikük meggondolatlan mozdulatot tenne? Nyilván a tapintatos megadás lehetőségét fontolgatták, amíg elterelhetik magukról ennek a nyugodt kék szempárnak tekintetét.

Simon most észrevette, hogy a fiatalabb rendőrtiszt élesen tanulmányozza arcát; megérezte a hitetlen megértést, mielőtt még teljesen kialakult volna a másik agyában s vidáman megelőzte.

– Én Simon Templar vagyok… Az Angyal…

A két férfi mozdulatlan volt – és mozdulatlanságuknak most kizárólag a rájuk szegezett revolver volt az oka. Simon tisztán követte az agyukban folyó küzdelem minden részletét. Európa legveszedelmesebb embere… akit az egész német rendőrség keres… akinek fejére hatalmas jutalomdíjat tűztek ki… itt állt nyugodtan előttük a szobában. Minden német rendőr jobbkezét adta volna ezért a győzelemért… s a győzelem tárgya négy lépéssel előttük állt. És kezében egy acél gépember ereje tartja a revolvert. Az a kurta felvilágosítás, amelyet kaptak, képzeletükben legendássá nőtt. Ha valamelyikük megmozdul, vége – de a másik talán még megélheti a dicsőséget… A levegő izzott a belső küzdelem feszültségétől.

– Meg kell bilincselnem önöket – mondta az Angyal csöndesen. – Forduljanak háttal és tegyék hátra a kezüket. – Jó messzire a testüktől.

Látta, amint a két rendőrtiszt teste megfeszül, amikor megértették a parancsot s hangjában most gyors fenyegetés csendült.

– Önök azt gondolják, hogy bármilyen kockázat kevesebbet jelent, mint az a gyalázat, hogy tulajdon főhadiszállásukon foglyul ejtettem önöket. Tévednek. Mindketten meghalnának, mielőtt egy lépést tennének felém. Hallottak rólam – felbecsülhetik tulajdon kilátásaikat. Szavamat adom, hogy nem esik bántódásuk.

Három akarat csatája volt ez, amely némán, moccanás nélkül folyt. Az Angyal nem akart lőni. De ha kénytelen lett volna, igyekezett volna minél könyörületesebben harcképtelenné tenni őket. Számára nagyobb tét forgott kockán, mint két ártatlan ember élete, akik a kötelességérzésért áldozzák fel magukat.

Talán a két ember valami furcsa gondolat átvitel révén megérezte, hogy az Angyal agyában mi történik. Az idősebbik lehajtotta a fejét és lassan megfordult. A másik egy pillanatig tétovázott, mielőtt követte volna példáját. Utolsó pillantása dacos gyűlölet volt.

Simon érezte megadásuk keserűségét, amikor bilincset rakott csuklójukra és bokájukat hasonlóképpen kapcsolta össze, de fellélegzett. Zsebredugta revolverét s megengedte a rendőrtiszteknek, hogy megforduljanak. A szoba egy másik sarkában hatalmas acélszekrényt látott, amelyben bőven volt hely két embernek is az okmányokkal telerakott polcok között. Odament s gondosabban megvizsgálta. Amitől félt, beigazolódott: az ajtók légmentesen csukódtak.

Ismét szembefordult foglyaival.

– Nem akarom kínosabbá tenni helyzetüket, mint ahogy tulajdon biztonságom kívánja – mondta. – Ha úri becsületszavukat adják, hogy nem próbálnak megszökni vagy bármiképpen feltűnést kelteni, megkímélhetem önöket a további kellemetlenségektől.

A rendőrfőnök komolyan nézett rá.

– Aligha tehetne többet, mint amennyit már tett – jegyezte meg enyhe gúnnyal – s úgy látom, éppen eléggé eredményes lépéseket tett, hogy önmagát megvédje. Mit akar még?

– Azt a kis beszélgetést, amiről az imént szóltam, még le kell folytatnom – mondta az Angyal. – De az önök része ebben csak a hallgatás lehet. Nem engedhetem, hogy félbeszakítsanak. Biztosíthatom: kellemetlen lenne, ha el kellene önöket kábítanom, így, védtelenül s aztán be kellene tömnöm a szájukat, mielőtt a szekrénybe állítom önöket. A másik megoldás az önök kezében van. Azt kívánom, hogy a beszélgetés alatt ott álljanak a szekrényben. Nem fogják elárulni jelenlétüket, bármit is hallanak, csak öt perccel azután, hogy a szobát végképp elhagytam.

– Szabad tudnom, mi a célja ezzel?

– Hamarosan meglátják.

Az ősz hajú rendőrtiszt tétovázott, a fiatalabb dühödten tiltakozott. A rendőrfőnök leintette.

– Nem segítünk azzal, ha önmagunknak okozunk kárt, felügyelő úr – mondta. – Becsületszavamat adom.

Az Angyal meghajolt. A nyugodt, fehér hajú rendőrtiszt olyan férfi volt, akivel más körülmények közt szívesen találkozott volna.

– Hálás köszönet – mondta. – És ön, felügyelő úr?

A fiatalabb mereven kihúzta magát.

– Miután parancsot kaptam – felelt kurtán –, nincs választásom. Becsületszavamat adom.

– Igen bölcsen teszi – mormolta a rendőrfőnök.

Simon mosolygott. Kinyitotta a szekrény ajtaját és betolta a két férfit. Amint elhelyezkedtek, ismét becsukta, csak két hüvelyknyi közt hagyott, amely bőven adott nekik levegőt. Végső figyelmeztetéssel hagyta ott őket.

– Ne felejtsék el becsületszavukat! Pár pillanat múlva visszajövök. Bármi történjék, nem mozdulhatnak!

Kilépett a szobából s lement a lépcsőn, hogy felváltsa Monty Haywardot. Szeme ragyogott. Talán mégis diadal int a harc végén. Eddig nincs oka panaszra. Csak így menjen tovább… Méltó vége lesz ennek a históriának s vidám bevezetése néhány tucat másnak.

Ruganyos léptekkel ért oda Monty Haywardhoz s az angyali mosoly még mindig ajkán volt. Megforgatta revolverét.

– Nagytakarítást csináltam, Monty – szólt. – Gyerünk tovább!

– A folyosó végén – mondta – azt hiszem a mosdó morgását hallottam. Nem szeretném, ha Rollo így látna bennünket – s onnan is megfigyelhetjük az őrizetes szobát.

Monty Hayward emlékezetében talán az a mosakodás és tisztálkodás volt a legszörnyűbb, lidércnyomásos emlék, amelyet most az Angyal elrendelt. Monty nem képzelte, hogy ilyen hajmeresztő dolgot kívánnak tőle. A harc, gyilkosság és hirtelen halál változtathatatlan valami: de az a tény, hogy valaki nyugodtan betelepedjék egy elfoglalt rendőrség mosdójába, amikor az állomás meg nem határozott számú tagjai még szabadon garázdálkodhatnak, olyan vakmerő nyugalmat kívánt, amilyent csak Simon Templartól várhatott az ember!

Az Angyal számára ez kellemesen fűszerezett élvezet volt. Lehúzta olajos overallját, egy sarokba dobta s elmerült a meleg víz és sárga szappan örömeibe, mintha csak otthon lenne. Az ő részéről csak egyetlen emlékeztetője volt azoknak a dolgoknak, amelyek néhány fallal odébb vártak rájuk: a kékesfekete revolver, amely ott pihent a mosdó márványtetején.

Sóhajtva beletörődött az Angyal újabb szeszélyébe. Most, amikor jóideje először nézett tükörbe, kezdte megérteni, miért tehetett meg ilyen nagy utat anélkül, hogy felismerték volna. Nagy megkönnyebbülés volt megszabadulni a piszkos kék köntöstől és szokott ruhájában érezni magát; még jobban esett lemosni az olajat és piszkot arcáról, kezéről és tisztának lenni. Meghatározhatatlan optimizmussal nézett fel s látta, hogy az Angyal nyugodtan tisztítja a körmét.

– Kész vagy, Monty?

Az Angyal kalóz-szeme tréfásan nézett rá. Monty bólintott.

– Hogyne!

Visszamentek az irodahelyiség felé. A két rendőr még mindig szunnyadozott. Simon úgy számította, hogy legalább tíz percig az álomvilágban tartózkodnak még – a kézbilincsek és szájpeckek pedig további biztonságot nyújtanak. Tudta, mire számíthat, ha tenyerének élével sújtott le.

Elővette cigarettatárcáját, megkínálta Montyt s maga is vett. Öngyújtója fellobbant. Egy pillanatig hálásan szívta be a szelíd füstöt, hogy végképp kitisztítsa magából azt a rossz kapadohányt, amelyet eddigi szerepében kénytelen volt szívni. Monty figyelte, amint ismét kiereszti a füstöt ajkán és orrán – s az angyali mosoly lassan szélesebb lesz. A szikár arc barna, tisztametszésű vonásai, amelyek most megszabadultak a portól-piszoktól, vakmerőbbek voltak, mint valaha. Az Angyal szembenézett végzetével.

– Te a folyosón maradsz – szólt. – Állj meg az ajtó előtt és figyelj. Amint a hangomat hallod, bejöhetsz.

– Oké. – És Monty elindult.

Simon Templar ismét szippantott cigarettájából s Monty után nézett. Még mindig mosolygott. Aztán visszafordult az irodahelyiségbe. Még egyszer körülnézett, hogy megbizonyosodjék, minden rendben van-e – rendőrök megkötözve, telefon kikapcsolva, ablakok becsukva. Sietve átvizsgálta az íróasztalok fiókjait, egy kulcsköteget és két tartalék revolvert vett magához. Aztán az őrizetes szoba ajtajához lépett.

Fülét a fához szorítva most már szavakat is tudott megkülönböztetni a mormolásból, amelyet eddig hallott. A beszélgetés angolul folyt – hallotta Rudolf herceg selymesen kifogástalan kiejtését, aki mint tolmács szerepelt.

– Nem lenne szokatlan, Miss Holm, ha barátja nem érdeklődne holléte iránt?

– Igazán nem tudom – felelt Patricia nyugodtan.

– S ön mégis azt állítja, hogy nem állapodtak meg újabb találkozóban.

– A barátom nem dajka…

– No de, drága hölgyem! Nem szabad elfelejtenie, hogy mi már találkoztunk a múltban. Tudom, hogy Mister Templar mily sokra becsüli önt. Talán másvalakire ruházta volna át érzelmeit? Be kell vallanom, hallottam némi pletykát…

– Ami azt illeti – szólt Patricia csöndesen – valóban összevesztünk.

– Ah! Egy másik nő miatt?

– Nem.

– Hát akkor nem árulná el az okot?

– Dehogynem. Ő azt mondta, hogy maga egy mocskos pávián és én azt feleltem, hogy ne sértegesse a páviánokat.

Dühödt torokhang szólalt meg németül. Rudolf herceg csillapítóan felelt; aztán visszatért az angolra, mint mindig, teljes nyugalommal, de a sima rosszakarat tisztábban csendült hangjában.

– Miss Holm, ön oktalan lenne, ha megpróbálná utánozni az ön… izé… barátjának méltán híres visszavágásait. Talán még nem látta be helyzetének komolyságát. Azzal vádolják, hogy három bűntett cinkosa. Kár lenne, ha szépségét börtönben kellene elpazarolnia…

– Valóban?

– Közölhetem önnel, hogy két módja van annak, ha valaki a vád tanúja akar lenni. Az egyik önkéntes – és kellemes. A másik nem az…

Rövid csönd s most újabb hang csendült, amely saját egyéniségének magabiztosságával elegyedett a beszélgetésbe. Nina Walden.

– Ön kezd érdekes lenni, herceg – jegyezte meg. – Remek szenzáció lesz a tárgyaláson. Első oldal, öklömnyi betűk: „Herceg, aki harmadfokú vallatással kísérletezik.” Vagy: „A királyi száműzött ragaszkodik a kínzókamrához!” Várjon csak, hadd jegyezzem fel…

– Miss Walden, engedje meg, hogy azt tanácsoljam …

– Nem kértem tanácsot – szólt az amerikai lány hűvösen. – Én mint újságíró vagyok itt. Ha önnek az a feladata, hogy három férfival félemlítsen meg egy nőt, az én feladatom az, hogy elmondjam a világnak.

Újabb csönd.

A német hang most türelmetlen, gyűlölködő szavakat mormolt. Simon halk sóhajt hallott – majd egy lapos tenyércsattanását s egy megdöbbent káromkodást.

Lenyomta a kilincset és berúgta az ajtót.

Odabent az egyes alakok mozdulatlanul vésődtek emlékezetébe, mint ahogy az ő alakja örökké agyukba vésődhetett. Mindnyájan megfordultak belépésének zajára s valamennyien megdermedtek. Végigmérte őket, szinte lefényképezte a látványt. Az őrmester, a szoba végén áll a magas pultnál. A rendőr, aki behozta Patriciát, a lány hátracsavart csuklójával jobbkezében, míg bal keze elképedve tapogatja az ujjak vörös nyomát arcán. Nina Walden ott áll mellette, abban a testtartásban, ahogyan pofonvágta. Markovics a háttérben, a vigyor megdermedt arcán, mintha hasbalőtték volna. A herceg kifogástalan könnyedséggel ült, sápadt, finom arca olyan volt, mint valami alabástrom álarc. Kezében meg sem rebbent a hosszú kristályszipka. És Patrícia Holm tágra nyílt szeme… ajkán a zavart remény…

– Jó estét, fiúk-lányok! – szólt az Angyal halkan.

Szótlanul bámultak rá, igyekeztek felfogni jelenlétének elképesztő tényét. Az Angyal meg nekitámaszkodott az ajtófélfának, mosolygott és szelíden forgatta revolverét. Élvezte ezt a pillanatot. Az ilyen percek voltak pályafutásának csúcspontjai, a kaviárszemek, amelyek megízesítették a többit. Szerette nyújtani őket, ritka ízük minden árnyalatát és finomságát kiélvezni, beleírni őket gondolatbeli emlékirataiba, amelyekkel majd késő öregségét édesíti meg – ha ugyan megéli azt a kort.

És most Patrícia Holm megtörte a csöndet.

– Simon!

Az Angyal bólintott. Az a beszélgetés, amit az imént hallott, még agyában időzött. Látta a kitörő boldogságot a lány arcán, a hitet szemében, karcsú testének éber bátorságát; s tudta, hogy bármi is történik, s bármilyen árat fizet is, az élet legdrágább kincse az övé.

– Itt vagyok, kislány – mondta.

A férfi, aki Patet fogta, felrezzent kábulatából. Elengedte a lány csuklóját és Luger-pisztolya után nyúlt.

Simon lőtt és a Luger a padlóra zuhant. A rendőr ernyedt jobbkarral állt s ostobán bámult a vércsíkra, amely kabátujjából a kézfejére csurgott.

Az Angyal oldalt pillantott s látta, hogy Monty belépett a másik ajtón. Ismét szembefordult a csoporttal.

– Amíg tisztességesen viselkednek – mormolta – minden rendben lesz. Rudolf, már mindenütt kerestem!

TIZENKETTEDIK FEJEZET

melyben Nina Walden megszólal és Monty Hayward kinéz az ablakon

1.

Ahhoz a csöndhöz képest, ami eddig volt, az a némaság, amely az Angyal barátságos bejelentését követte, valósággal süketítővé duzzadt. Konok zavar légköre terült szét. Az íróasztalnál álló őrmester szívére vette az egyetlen revolverlövés tanulságát, s úgy látszik, kérődzni kezdett rajta. Orra hegyéig elpirult és tokája dühödten dagadt ki gallérjából, de nem mozdult. Markovics megpróbált mögéje osonni. A herceg sem szólt. És az Angyal kék szeme gúnyosan suhant rajtuk végig.

– Pat, jobb lesz tán, ha felveszed azt a Lugert és félreállsz a tűzvonalból.

Patrícia felemelte a leesett pisztolyt és odajött Simonhoz. A férfi balkarja átölelte vállát s egy pillanatig magához szorította. Aztán csöndesen félretolta.

– Markovics, csukd be a szád és ne próbálj más mögé bújni! Nem rajongok azért, ha látlak, de ha nem látlak, nem érzem biztonságban magam. Mozgás!… Fel a kezed, a fejed fölé! Tartsd ott, ha a gerinced szakad is belé. Így már jó! Monty vedd el a fegyvereiket, Pat meg én majd gondját viseljük annak, aki akrobatamutatványokkal próbálkozik.

Monty Hayward zsebredugta revolverét és körbejárt. Simon az amerikai lányra nézett.

– Hallottam, hogy Rudolf Miss Waldennek szólította önt – mondta – s ön maga említette, hogy újságírónő. Igaz ez?

Nina Walden mindent megértett. Az Angyal nem akarta belekeverni a dologba. Könnyen beletalálta magát szerepébe.

– Igen.

– Mit keres itt?

– A vasúti rablás miatt jöttem ide, Mister Templar. Talán többet tud majd róla mondani, mint ezek itt.

– Kisasszony – hajolt meg az Angyal – éppen idején érkezett. Több izgalommal szolgálunk, mint amennyit remélt. De attól félek, ezeket a híreket még nem hozhatjuk nyilvánosságra. Itt maradhat, ha szavát adja, hogy nem lép közbe – és semmit sem tesz bosszantásomra.

– Azt hiszem, nem sok választásom van – mosolygott a lány.

Simon balkezével köszöntötte. Volt ideje gáláns lovagot játszani a legbájosabb újságírónővel, akit eddig a sors útjába vetett, de közben azon töprengett, mennyi időt adnak az istenek, hogy a laza szálakat felgöngyölítse. Pillantása az őrmester íróasztala fölötti órára esett. Húsz perccel múlt hét – odakint majdnem sötét van…

A társaság néma maradt, mialatt Monty körbejárt és mindenkitől elszedte fegyverét. Az őrmesternél nem volt semmi. Markovics egy revolvert s egy hosszú, vékonypengéjű kést nyújtott át, nem nagy örömmel. A hercegnél kis, ezüstveretű pisztoly volt. Simon összehúzta szemöldökét, másra számított. Megvárta, amíg Monty visszatért az apró arzenállal s akkor begörbítette mutatóujját.

– Markovics… kis virágom… gyere ide! Túlságosan tartózkodó vagy… pedig mi szeretnénk megismerkedni a fehérneműd titkaival is.

Az orosz kelletlenül húzódott közelebb. Monty Hayward és Patrícia sakkban tartották a többieket, az Angyal revolvere csak Markovicsra szegeződött. A cső egy vonalban volt a bandita orrával.

– Ide hozzám… ide a papához, szívecském!

Az Angyal hangja parancsoló volt. És Markovics közeledett. Minden hüvelyknyi útért külön harcolt, fogát csikorgatta, de közeledett. A revolver fekete félszeme könyörtelenül, lépésről lépésre vonta közelebb.

Egy lépésnyire az Angyal előtt megállt.

Aztán az Angyal jobbkeze hirtelen megmozdult. Markovics megvonaglott az ütés árnyékától, amelyet nem tudott elhárítani. Pedig tévedett – az ütésre nem került sor. Simon már elvégezte munkáját, mielőtt Markovics tudta volna, hogy mi történik. Szakadó szövet reccsenő hangja hallatszott s Markovics kabátjának fele könyökig lógott. A következő pillanatban a félinge is követte. Az Angyal mosolygott.

– Gyapjút viselsz a bőrödön, Rondavics? – mormolta. – Istenem! És én még azt hittem, edzett ember vagy!

A gyapjútrikón kívül más is látszott – ragtapasz, ami átnyúlt Markovics mellén s hóna alatt tűnt el. Tömött kis csomag lógott ott, piszkos vászonzsebkendőbe csavarva.

Simon letépte. A bal kar alatt hasonló lógott.

– Régi trükk… nem lett volna szabad bedőlnöd, Monty – szólt az Angyal. – Könnyen elrejthetett volna akár egy revolvert is itt… No, pajtás, visszamehetsz a helyedre.

Ellökte Markovicsot. A bandita arca sápadt volt a dühtől, de Simon Templar, az ilyesmit rendkívül nyugodtan tudta elviselni. A két összekötött zsebkendő éppen elfért tenyerében s tartalmuk sokat ígérően csikordult meg, amikor összenyomta ujjaival.

Legangyalibb mosolyával fordult a herceghez.

– Derék, öreg Rudolf! – mondta. – Hát ez lenne a sok hűhó egyszerű vége?

– Várjuk ki a végét… – mormolta nyugodtan a herceg. Az Angyal nevetett.

– Talán igaza van. – Simon Montyhoz fordult. – Ha éppen segíteni szeretnél, öregfiú – mondta – kereshetnél még néhány kézibilincset. Hat párra lesz szükségünk – ha ugyan van ennyi a rendőrállomáson. Rudolfnak és Markovicsnak csak a kezükre, nekik még sétálniuk kell. Kéz- és lábbilincs a Törvény számára – rájuk nincs szükségünk. S vigyázz, hogyan kerülöd meg azt az őrmestert. Úgy fest, mintha minden pillanatban szétpukkadhatna s bizonyosan nem szívesen vennéd, ha rád fröccsenne…

Monty kutatni kezdett. Pár perc múlva talált egy szekrényt, amelyben bőven volt kéz- és lábbilincs; hóna alá vett mindent s úgy tért vissza. Az Angyal utasításai szerint a két rendőraltisztet harcképtelenné tették; bilincseiket odakapcsolták a falban lévő vaskarikához, amelyet máskor nyilván rendetlenkedő foglyok hasonló megrendszabályozására használtak.

A herceg nyugodtan cigarettázott, amíg rákerült a sor; akkor aztán kivette a cigarettavéget a hosszú kristályszipkából, zsebredugta a szipkát s odanyújtotta kezét.

– Ez igazán új élmény – jegyezte meg, amikor Monty rácsattantotta a bilincset csuklójára. – Szabad kérdeznem, hová megyünk?

– Az emeletre – szólt az Angyal nyugodtan. – Egy kis beszélgetésre készülünk s odafönt jobb a levegő.

A herceg felhúzta a szemöldökét, de nem szólt.

Furcsa menet vonult fel a lépcsőn, elől Patrícia és Nina Walden; utánuk az Angyal, de hátrafelé, mint a rák, revolverével sakkban tartva Rudolfot és Markovicsot. Monty Hayward zárta be a menetet. A herceg arca meg sem rebbent. Simon tudta, hogy a könyörtelen agy hogyan dolgozik a sima álarc mögött; de a herceg és Markovics két tűz között voltak s nem tehettek semmit – egyelőre. Az Angyal nem törődött vele. A hercegnek tudnia kellett ezt – amint az emeleti szobában a két rendőrtiszt tudta. Rudolf hallgatag volt, mióta az a könnyed beszélgetés megszakadt az őrizetes szobában.

– Erre, fiúk.

Simon benyitott a rendőrfőnök szobájába s előreengedte a karavánt. Ő volt az utolsó, aki becsukta az ajtót és nekitámaszkodott.

– Üljenek le.

Rudolf herceg egy székbe süppedt. Monty a Luger csövével egy másik székbe lökte Markovicsot. Az Angyal helyet csinált az íróasztalon és ráült. A két zsebkendőt maga mellé tette. Félretolta revolverét, kinyitotta a csomagokat s mindkettő tartalmát egyetlen zsebkendőbe öntötte. A szivárványszínű tűz mintha az egész szobát megvilágította volna.

– Rudolf, eljött az ideje egy kis leszámolásnak – mondta, s bár a többiek nem sejtették, hogy miért, de megint németül beszélt. Monty Hayward nem érzett semmi különbséget, mert az Angyal még ezt a nyelvet is oly élénkké és simulékonnyá tudta tenni, mint az angolt. – Néhány dolgot kell még tudnunk, és ezeket ön megmondhatja. S ezeket a drágaságokat azért raktam ki, hogy bíztassam vele. Jól nézze meg őket, Rudolf! Valamikor gazdag ember volt. De ezért a negyedmillió értékű gyémántért hajlandó volt embereket ölni és kínozni; hajlandó volt annyi gyilkosságot elkövetni, hogy háromszor is rászolgált az akasztófára, s aztán rám meg Montyra akarta kenni valamennyit. Ez igazán nem volt szép dolog. Rudolf, a sok régi közös mulatozás után. Nem tagadja, ugye?

– Miért tagadnám? – vont vállat a herceg. – Sajnálatos, hogy ön személy szerint volt az áldozat, de…

– Fenség!

Markovics felugrott. S ugyanabban a pillanatban az Angyal villámgyorsan szökkent le az íróasztalról. Szájon vágta az oroszt, majd hátralökte.

– Soha nem kedveltem a hangodat. Rondavics – mondta az Angyal csöndesen. – Egyébként is udvariatlanság belepofázni úriemberek beszélgetésébe. Peckeld fel a száját, Monty.

Simon újabb cigarettára gyújtott.

Leült a rendőrfőnök székébe az íróasztal mögé s revolverét az iratokra tette.

– Ahogy mondta, sajnálatos, hogy én voltam az áldozat – mormolta, mintha semmi sem történt volna. – Sohasem szerettem ezt a szerepet s az ilyesmiről nehéz leszokni. De voltak mások is, akik viszont kevésbé jártak szerencsével. Magának mindegy volt, hercegem.

– Kedves fiatal barátom, mi nem gyerekjátékot játszottunk…

– Nem. Hanem a vadállatok játékát. Nagyot süllyedtünk, ugye? Valamikor katonásdi volt – a régmúlt napokban. Kedveltem önt, mert hazafi volt – igazi sportember – bár ellentétes oldalon harcoltunk. Most ez a játék csak áldozatokat keres, akiket bankszámlájának oltárára rakhat… – Az Angyal szeme kék fény hideg szilánkja volt. – Két ember meghalt már, mert maga és az ékszerek között állt. Egyik ügynöke – a túlbuzgó Emilio – meggyilkolta Heinrich Weissmannt, az én innsbrucki szállodai szobámban, miután megszabadítottuk három detektívtől, akiket banditáknak néztünk. Weissmann Josef Kraussnak szállította ezeket az ékszereket. Maga tűrte, hogy Krauss kaparja ki maga helyett a tűzből a gesztenyét. Tegnap éjszaka megkínozta Krausst, és ma, miután megszökött, Markovics meggyilkolta München és Treuchtlingen közt a vonaton. És Markovics mindhármunkat is megölt volna, ha alkalmat adunk rá…

– Kedves Mr. Templar…

– Még nem fejeztem be egészen – szólt az Angyal csöndesen. – Markovics rabolta ki a vonat postakocsiját négy más bérelt banditával együtt, hogy visszaszerezze az ékszereket, miután én elszedtem őket öntől. S amikor életünk megmentésére el kellett hagynunk a vonatot, azt hazudta a hatóságoknak, hogy én voltam a vonatrabló. Ön ezzel sem törődött. Eltűrte volna, hogy mindezzel bennünket vádoljanak – aminthogy eltűrte, hogy aljas bérencei mindezt elkövessék. Még annyi bátorsága sem volt, hogy saját maga végezze el a dolgot, mielőtt rámkente volna. Néhány perccel ezelőtt még hajlandó lett volna egy lányt is megkínoztatni, hogy még több vér tapadjon ezekhez a gyémántokhoz. Úri és hazafias módszerek!

Simon most először látta a szenvedély pírját a sápadt arcon. Ez a kihívás célba talált.

– Kedves Templar! – A herceg még uralkodott a hangján, de simasága már kissé érdessé vált. – És ön mióta használ kifogástalan módszereket?

– Én nemcsak magamra gondolok – felelte az Angyal hűvösen. – Én csak vonatrabló vagyok… állítólag. De Monty Haywardot Weissmann meggyilkolásával vádolják s ő a legártatlanabb mindnyájunk között. Nem tett egyebet, mint segített Weissmannt megmenteni, kiszabadítani – s ez a tévedés akárkivel megeshetett volna. S azóta persze segítségemre volt ennek az épületnek birtokbavételében, hogy igazságot szolgáltathassunk, amiért igazán senki sem hibáztathatja. De ön éppoly jól tudja, mint én, hogy Hayward ártatlan.

– Nem érdekel.

– De tudja, hogy igazat mondtam.

– Talán tagadtam?

Az Angyal előrehajolt.

– Nem tagadja, hogy Weissmannt az ön embere s az ön parancsára gyilkolta meg; ugyanúgy, mint Josef Krauss; s hogy Markovicsék rabolták ki a postakocsit?

A herceg felhúzta szemöldökét. Kezdte visszanyerni önuralmát. Arca nyugodt és gúnyos volt.

– Azt hiszem, ön valamikor olyan szervezet élén állott, amely a törvényen kívül akart igazságot szolgáltatni – mondta. – Talán ismét feltámad ez a szervezet?

– Tagadja a vádat?

– És ha bevallom?

– Kérdést tettem fel – mondta az Angyal kőkemény arccal. – Tagadja a vádat?

Hosszú, feszült csend ereszkedett a szobára. Markovics ismét megmozdult és Monty nyakon ragadta. Mindezt egyáltalán nem értette, de a dráma mégis lekötötte. Ő is ugyanazt hitte, mint a herceg s ő is tévedett. Az Angyal arca könyörtelen volt, minden emberi, tréfás érzés eltűnt belőle. Szeme az asztal fölött a herceg lelkébe bámult. A feszültség addig nőtt, amíg szinte a levegő is átforrósodott tőle.

– Tagadja a vádat?

A három szó megint áthullott a szoba csöndjén, mint izzó ércdarabok. Az ítélet Napjának gránit-türelme állt mögöttük. S a hercegnek tudnia kellett, hogy erre a kérdésre egyenes választ kell adnia, még ha a világ végéig is vár. Olyan erővel állt szemben, amelyet nem tudott legyőzni – éppoly kevéssé, mint dagály és apály változását.

És most az Angyal keze megmozdult, nyugodtan felemelte a revolverét.

– Tagadja a vádat?

– Nem tagadom – felelte a herceg közömbösen. Szemét nem vette le a könyörtelen szempárról, amely az ő szemébe fúródott. Kínai mandarin bölcs daca volt fejének csaknem észrevehetetlen hátraszegésében. – A nagyméltóságú bíróság ítéletet is óhajt hozni? – kérdezte gúnyosan.

Az Angyal ajkán kemény kis mosoly látszott.

A két fogoly rendőrtiszt minden szót hallott a szekrényben. A sors az ő oldalára pártolt és a herceg végre elbukott. Máskor az ilyen régi csapda talán nem használt volna. Markovics megsejtette – de Markovicsot elhallgattatták s most már ő is sápadt és néma volt. A herceg kissé túlságosan ravasz volt. És Monty Hayward minden veszélytől megszabadult.

– A büntetés nem az én kezemben van – szólt az Angyal. – A törvényes igazságszolgáltatás fogja kiszabni s én nem látok okot arra, hogy beleavatkozzam.

Beletúrt a drágakövek halmába, színes ragyogás folyt ujjai között.

– Csinos játékszerek – mondta az Angyal –, de önt rosszra csábították. Pedig megvásárolhatta volna őket. Csak egy csekket kellett volna kiállítania. Még mindig csodálkozom, hogy miért nem tette. Talán valami furcsa hajlam súgta a fülébe, Rudolf hogy csak akkor élvezheti birtokukat, ha előzőleg vérben fürödnek? A Maloresco-smaragdok… az Ullsteinbach-kékgyémánt…

– Mit mondott?

Nina Walden szólalt meg. Hirtelen felugrott helyéről.

Simon furcsálva nézett rá. Felemelte a nagy, kék követ s a fény felé tartotta.

– Az Ullsteinbach-kékgyémánt – ismételte. – Néhai Ferenc József nászajándéka Presc Mihály főhercegnek – a TIMES adatai szerint. Josef Krauss megpróbált valamit mondani erről, mielőtt meghalt volna, de nem sokra jutott. Tud valamit róla?

Az amerikai lány kezébe vette a követ s megforgatta. Aztán ismét az Angyalra nézett.

– Csak annyit tudok – kezdte – hogy…

– Vigyázz! – ordított Monty.

Látta, hogy a herceg keze kabátujjához simul, nyugodtan, mintha zsebkendőt keresne. De most a kéz előbújt s a kés, amely ujjai közt volt, vad ívben repült át az íróasztalon. Az Angyal oldalt vetette magát, a tőr elsuhant nyaka mellett s a falhoz vágódott. A herceg, mint az őrült ugrott utána, az Angyal revolverét próbálta elkapni.

Simon felállt s balkezes horogütéssel úgy vágta állon, hogy Rudolf visszatántorodott a székbe.

– Csiklandozd meg egy kicsit a revolvereddel, Monty! – parancsolta az Angyal fürgén. – A dolog kezd érdekes lenni. Mit akart mondani, Miss Walden?

A lány visszaadta a drágakövet.

– Ez csak egy színes üvegdarab – mondta.

2.

Simon Templar nekitámaszkodott az íróasztalnak, mintha a lába összecsukódott volna. A szoba részeg tangót táncolt körülötte. S megint hallotta Josef Krauss hangját: Geben Sie Acht… der blaue Diamant… Er ist… wirklich… preislos…” És szemében a keserű gúny…

– Az Ullsteinbach-gyémánt Amerikában van – folytatta Nina Walden anélkül, hogy a hercegre nézett volna. – Közvetlenül a háború előtt adták el Wilbur G. Tullynek, a szalmakalapkirálynak. Tulajdonosai szorult helyzetben voltak, valahogyan pénzt kellett szerezniük; kincstáruk már kiürült, így hát a koronaékszereket vették sorra. Ezt a másolatot csináltatták s a valódi követ eladták Tullynek, titoktartás kötelezettsége mellett. Magángyűjteményében őrzi. Nem hiszem, hogy Tullyn és rajtam kívül élő ember lenne, aki erről tudna. De a másolatot a nagyapám csinálta. Már évek óta tudtam s valamilyen jó alkalomra tartogattam a szenzációt. Mihály főherceg ezt még akkor csinálta, amikor igen költséges passziói voltak – és Mihály főherceg, Rudolf herceg apja, ma…

– Úristen!

Az Angyal felugrott. Mindent megértett. A titok csaknem vakító villanásban oldódott meg. Átkozta magát, hogy eddig nem gondolt rá. S ugyanakkor félig nevetett is, szórakoztatta az igazság tökélye.

– Tisztázzuk csak a dolgot! – lihegte. – Szóval Rudolf a többi koronaékszerrel fenét sem törődött. Csak az Ullsteinbach-kékgyémántra pályázott. Nem azért, mintha értékes lett volna, hanem azért, mert nem volt az – mert a szó szoros értelmében megfizethetetlen! Nem engedhette, hogy az ékszerek rendes piacra kerüljenek, mert akkor valaki biztosan felfedezi a csalást s az egész játék kiderül. Az öreg főherceget alighanem kirúgták volna az országából és Rudolf követhette volna. El kellett tűrnie, hogy Josef Krauss ellopja az ékszereket s aztán elszedte őket Joseftől. Josef a gyémántok vizsgálata közben rájött a titokra, s ezért meg kellett halnia. Aztán véletlenül az én birtokomba kerültek, s én is rájöhettem volna – tehát halálraítélt voltam. S a többi is, aki hozzám tartozott. Ördög és pokol…

Az Angyal széttárta karját.

– Mondtam, hogy ez nem közönséges zsákmány – s nem is az! A legcsodálatosabb zsákmány, amely valaha a kezünkbe került! Emberek haltak meg és gyötrődtek érte – postakocsikat raboltak ki miatta, rendőrök izzadtak, trónok rázkódtak, s mindezt azért, mert a főkincs nem ért többet egy üres sörösüvegnél! Úristen, miért nem tudhattam meg ezt órákkal ezelőtt? Miért csak most mondták el nekem?

A nevetéstől rázkódva ölelte meg Nina Waldent.

Monty nagyot nyelt. Nem tudta, mit mondjon. Tompán érezte, hogy az imént életének legelképesztőbb történetét hallotta s döbbenetesen egyszerű volt a megoldás. Agya egy pillanatra nem volt hajlandó felfogni mindezt.

Még ebben a kábulatban látta, amikor Simon Templar felemelte a csillogó, kék kristályt a szőnyegről, ahová ejtette és ünnepélyesen közeledett a herceghez. És az Angyal hangja megszólalt.

– Rudolf… angyalom… itt van, tessék az ígért emlék.

Monty látta a herceg vérvörös arcát…

És most új hang tört a szobába – először távoli és halk, lassanként erősödő, amíg úgy szúrta át a dobhártyát, mint valami rozsdás tű. Az Angyal megmerevedett. S most megint hallotta a rendőrautó szirénájának bánatos és emelkedő-eső jajgatását.

Az ablakhoz ugrott és felnyitotta. Lent az utcán két riadóautó állt a járda mellé, kiköpve egyenruhás utasait. Köztük, egy utcai lámpa fényében felismerte azt a tisztet, akit az országúton félrevezetett. Az üldözők hazatértek.

Az Angyal megfordult. Szíve mélyén nem várt kevesebbet. Nyugodt volt.

– Átveszed az őrséget egy időre, Monty? – kérdezte.

Gyorsan leszaladt a lépcsőn s az előcsarnokba vezető folyosón. Amikor a folyosó végére ért, a rendőrtiszt éppen feljött a lépcsőn. Egy másodpercen át egymásra bámultak.

Aztán Simon bevágta a nagy ajtószárnyakat az orra előtt és lecsapta a keresztvasat.

Kintről tompa kiáltás hallatszott s aztán öklök és puskatusok kopogása a masszív fán; de már a legközelebbi helyiségbe rohant, amelynek ablaka az utcára nyílt. Kinézett s egy harmadik riadóautót látott, aztán golyó süvöltött át mellette az üvegen s repülő szilánkokkal fésülte végig haját. Lehajolt, a súlyos acélredőnyöket az ablak elé húzta. A szomszédos ablaknak már nem volt üvege, mire elérte, de hamarosan acélon kopogtak a golyók. Igaza volt a rendőrőrssel kapcsolatban: valóságos erődítmény. Simon mint az őrült rohant szobáról szobára, egyik ablakot a másik után barikádozta el, míg a földszint utcai oldala oly tömör volt, mint az ablakokat körülvevő fal.

Most a másik oldalt intézte el. Itt majdnem megelőzte egy különítmény; a kis, négyszögletes udvarra hátsóajtó nyílt s egyikük már a küszöbön állt, mire az Angyal odaért. Simon félreugrott a pisztoly elől; a lövés súrolta karját, de aztán már hátra is lökte a férfit s becsapta az ajtót.

Hátul minden ablak rácsos volt és Simon az első pillantásra látta, hogy a rács legalább fél órán át ellenáll minden támadásnak. Az egyik ablakban arc bukkant fel és Simonnak alig volt ideje, hogy földre vesse magát, a revolver máris ólmot köpött rá.

Simon hasra feküdt s figyelte a golyókat, amelyek hímlőhelyeket vájtak feje fölött a vakolatba. Hason csúszva távozott a szobából; megint felment az emeletre s amikor elért a rendőrfőnök szobájába, mindkét kezében egy-egy Luger automata pisztoly volt.

Az egyiket Pat kezébe csúsztatta.

– A folyosó túlsó oldalán, akármelyik szobába! Néhányan a hátsó ajtót akarják betörni. Tartsd őket vissza. Ne sebesíts meg senkit, ha nem muszáj – és magad se sebesülj meg, érted?!

Odaugrott az ablakhoz, amelyet az előbb kinyitott. A rendőrök egy része a kíváncsiskodókat tartotta vissza, akik a semmiből bukkantak elő; mások csoportosan figyelték a rendőrállomást és az Angyal felbukkanása szétszórt lövöldözésre adott jel volt. Egy ember baltával kezében futott át az utcán.

Az ablakrámát golyók találták, a vakolat hullott a mennyezetről. Az Angyal célzott. A baltás embert combon találta; most egy másik emelte fel a baltát s a főbejárat felé rohant. Simon dörgő acélfüggönyt borított lába elé és megtorpantotta. Tiszta öngyilkosság lenne még egy lépést tenni a kattogó halál esőjébe. A rendőrtiszt parancsot ordított s a rendőr visszaszaladt.

A rendőrség most az autók mögé vonult vissza, szünet következett. Simon látta, amint a rendőrtiszt csúcsos sapkája felbukkan s egy jól célzott lövéssel lesöpörte fejéről. Ismét lebukott, mire Simon szép rendszeresen kezdte kilyukasztani a rendőrautók gumijait. Néhány önként jelentkező elszállította a sebesülteket, az Angyal nem bántotta őket.

Az utcai oldalon csönd lett és Simon hallotta Patrícia pisztolyának dacos dörrenését a folyosó másik oldalán. Várakozás közben megtöltötte a tárat.

Majd újabb parancs harsant s a rendőrök egyetlen másodpercben második jobban szervezett támadásra indultak.

Az egyik csoport az ajtó felé rohant, élén a baltás ember. A többiek olyan golyózáporral fedezték a rohamot, amely haragos darázsrajként zümmögött az Angyal feje körül. Csoda, hogy őt magát nem találta golyó, miközben végigöntözte töltényeivel a rendőrautókat. Az egyik lövés súrolta fülét, de csak fejét csóválta s új tárat nyomott a Lugerbe.

Hirtelen Monty Haywardet találta maga mellett, felemelt, célzó revolverrel. Az Angyal megragadta csuklóját és eltaszította.

– Te ne avatkozz bele! – mordult rá. – Nem azért fáradtam miattad annyit, hogy golyót kapj a fejedbe s nem azért tisztáztalak egy sereg vád alól, hogy rendőrök lelövése miatt csípjenek el!

Monty Hayward barátja szemébe nézett.

– Az ördög vigyen el, ha…

– El is visz, te szamár. A te feladatod, hogy Rudolfra vigyázz. Mit csinál?

– Állon vágtam és otthagytam.

Az Angyal megfordult. Látta a herceget, amint ernyedten, a mennyezet felé fordított arccal fekszik székében – s azt is látta, hogy az iratszekrény ajtaja nyitva van s a rendőrfőnök és a felügyelő a szobában állnak.

– Mit akarsz azzal mondani, hogy… tisztáztál? – kérdezte Monty Hayward.

Simon megfordította.

– Rudolf vallomását mások is hallották. Szándékosan rendeztem így – ezért csináltam azt a drámai vallomást. De kitűnően bevált. Téged tisztáztunk, Monty – s ha most ostobaságot csinálsz, ugyanezek az emberek lesznek a terhelő tanúk.

Monty az őszhajú rendőrfőnökre nézett, majd ismét az Angyalra. Szája konokul szorult össze.

– Mondtam, hogy végigcsinálom veled – szólt.

Eltolta az Angyal kezét és visszament az ablakhoz. S most az Angyal pisztolyát érezte hátában.

– Komolyan beszélek, Monty. Ha nem maradsz nyugton, lepuffantalak. Vagy állon váglak, mint te Rudolfot. Ne ostobáskodj! – Nyugodtan néztek egymásra, míg kint szabálytalanul ugattak a fegyverek. A kapun a balta döngött. És az Angyal arca szelíd lett. – Monty, szép volt, hogy velünk voltál. De már megtetted a részedet. Bízd rám a többit!

Visszafordult az ablakhoz és tüzelni kezdett. Ólomzáport zúdított a kapu előtt álló férfiak köré. Tüzelésének dühe egy pillanatra visszaugrasztotta őket; de most egy golyó eltalálta fegyverét, elzsibbasztotta kezét s hátratántorította. Amikor újra próbált tölteni, észrevette, hogy a töltényűrben megakadt valami.

Eldobta a használhatatlan fegyvert s kirohant az ajtón. A lépcsőházban hangosabb volt a reccsenő fa és baltacsapás zaja, tudta, hogy az elülső bejárat ellenálló képessége csak percekig tarthat ki. Nem törődött vele. Egy pillanat múlva visszajött, s egy Nordenfeld géppuskát húzott maga után.

– Mindent megkaphatnak, kivéve a konyhai mosogatót – mondta és Monty látta, hogy az Angyal mosolyog.

Monty csak állt és figyelte, amint a súlyos gépfegyvert odarángatja az ablakhoz s nekiszögezi a legközelebbi rendőrautónak. Teli töltényheveder volt benne. Végigperzselte vele az utcát, aztán kiegyenesedett.

– Szép napunk volt, Monty – szólt.

Körülnézett a szobában.

Rudolf herceg magához tért, szinte hipnotizáltan bámult a rendőrfőnökre és a felügyelőre, akik viszont őt nézték. Ittlétük jelentősége lángbetűkkel vésődött agyába. Aztán megfordította fejét és meglátta az Angyalt.

Feltápászkodott. Simon soha nem felejti el a herceg utolsó, kedves mosolyát és beszédes kezének mozdulatát.

– Végeredményben, drága fiatal barátom – mondta szelíden –, mégsem csalódtam önben.

Az Angyal szótlanul nézett rá, majd Montyhoz lépett.

– Jó szerencsét, öreg fiú – mondta.

Mosolyogva nyújtott kezet. Monty Hayward nem tudott szólni, bár még ezer kérdés forrongott agyában. De szilárdan megszorította az Angyal kezét.

Utolsó érintést érzett vállán és az Angyal nevetett. S aztán – Simon Templar eltűnt.

Monty Hayward hallotta, amint a folyosó túlsó oldalán Patríciát szólítja. A másik szobában elhallgatott a tüzelés. A léptek lefelé haladtak a lépcsőn…

Monty nem mozdult. Agya ködös lett. Látta, amint a herceg gombot forgat kabátján s kezét ajkához emeli; de nem mozdult – még akkor sem, amikor Nina Walden felkiáltott és a herceg csöndesen leült, mint valami fáradt ember… Lent betört az ajtó. Rekedt hangok. Kint már lassúbbodott a tüzelés, de a Nordenfeld még mindig kattogó üzenetét küldözte annak az embernek, aki már rég kiment a szobából.

Sokkal, sokkal később – lehet, hogy évszázadok teltek el, lehet, hogy csak pár másodperc – Monty Hayward odalépett az ablakhoz és a gépfegyver mellett állva lenézett az utcára.

Látta, amint a főkaput betörik és a szürke egyenruhás férfiak berohannak. Hallotta dobogó csizmáikat a lépcsőn, hallotta, amint dörömbölnek a szoba ajtaján, kiabálnak. Golyó csapott át a fatáblán, egy lépésre tőle a falhoz lapult: Még mindig nem mozdult. Az Angyal, amikor kiment, bezárta az ajtót és elvitte a kulcsot. A rendőrfőnök valami ilyesmit kiabált s tucatnyi váll tépte ki az ajtót eresztékeiből. Hirtelen rendőrök töltötték meg a szobát.

Monty tudta, hogy a szobában bábeli zűrzavar támadt; hogy Nina Walden mellette áll és szintén kinéz; hogy emberek rázzák, kiáltásokat ordítanak fülébe. Mindezt tudta, de emlékeinek ködében csak bizonytalan benyomás volt mindez.

Viszont tisztán látta, azt a csukaszürkébe öltözött alakot, aki kilépett a főkapun s egy szőke hajú lány ernyedt testét vitte vállán. Monty látta, amint a tömeg körülveszi, hallotta, hogy az egyenruhás férfi kurta magyarázata szájról szájra jár s a Verwunder[1] szót is megértette benne. Látta, hogy út nyílik a tömegen s a lányt a szürke egyenruhás herceg a Rolls-Royce-ához viszi. Látta, amint a sárga kocsi lassan áthajt az utat nyitó tömeg között, majd gyorsít, s a szürke egyenruha ott ül a volánnál, mellette a lány. S látta – megesküdött volna rá, hogy látta – hogy amikor a sárga kocsi elérte a nyílt utcát, a sofőr vidáman fölényes intésre emeli kezét és elszáguld az éjszakában – mielőtt egy másik férfi megjelent volna a rendőrállomás lépcsőjén, a leleplező ordítással, amelyet ezer torok vett át.

Monty Hayward még mindig mozdulatlanul állt. Nem hallotta a türelmetlen hangokat, nem felelt. Szabad ember volt, aki ismét kalandjának felejthetetlen óráit éli s életét látja maga előtt. Igen, visszatér ismét régi életéhez. Az Angyal pedig továbbrepül, így rendelte a sors… Biztosan hajsza következik most, de a riadóautók gumija mind lyukas… Kordonokat vonnak majd, de az Angyal átcsúszik rajtuk… Minden határon fegyveresek várják, de Patrícia és szerelmese minden határon átjut…

Viszontlátásra!

Jegyzetek:

1. Megsebesült

Table of Contents

Az Angyal menekül

ELŐSZÓ

PROLÓGUS

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Jegyzetek: