Bevezetés

A levelet a Centre-Street-i Levelezési Osztályra kézbesítették. Innen pedig hivatalos útján tovább jutott a Bűnügyi Nyilvántartó és a Külföldieket Ellenőrző Hivatalon keresztül a főkapitányságra. Végül letették Arthur J. Quistrom főfelügyelő asztalára. Különös dokumentum volt, s még írójának hivatalos hangú, száraz stílusa sem tudta érdektelenné tenni:

RENDÖRFŐNÖKSÉG SPECIÁLIS OSZTÁLY SCOTLAND HOUSE LONDON S. W. 1.

New York város rendőrfőnökének!

Tisztelt Uram,

Kötelességünk informálni Önt: bizonyos okok valószínűvé teszik, hogy SIMON TEMPLAR – közismert nevén „AZ ANGYAL”, az Egyesült Államokban tartózkodik.

Ujjlenyomattal nem szolgálhatunk. De fényképét, személyleírását és előéletének leírását mellékeljük.

Amint utóbbiból kitűnik – nincs alapunk arra, hogy hivatalos eljárást indítsunk ellene, vagy letartóztatási parancsot adjunk ki, de tanácsos lenne – saját érdekükben –, hogy figyelemmel kísérjék Templar működését, ha sikerül megtalálniuk.

Híve, C. E. Teal főfelügyelő.

Az első melléklet így szólt:

SIMON TEMPLAR („AZ ANGYAL”)

SZEMÉLYLEÍRÁS: 31 éves, 6 láb magas. Súlya 175 font. Kék szem. Fekete, hátrafésült haj. Olajbarna bőr. Golyó-sebhely a bal váll fölött. 8 centiméteres forradás a jobb alsókaron.

KÜLÖNÖS ISMERTETŐJELEK: Mindig tökéletesen öltözködik – Luxus-ízlése van. A legdrágább hotelekben lakik, kiváló étel- és borszakértő. Fegyvert hord magánál és gyakorlott késdobáló. Vizsgázott pilóta. Több nyelven beszél folyékonyan. Az ANGYAL néven ismert – mert bűntettei színhelyén glóriás fejű rajz-alakot hagy. (Másolat mellékelve.)

MÚLTJA: Öt évvel ezelőtt hívta fel a figyelmünket első ízben magára, amikor mint nem hivatalos megbízott, visszaszerezte a chicagói Confederate-bankból elrabolt zsákmányt, és sikeres működéséért jutalmat is kapott. A rablókat maga fogta el, és a letartóztatás hivatalos munkáját már Carn felügyelőnkre bízta.

Nem sokkal ezután négy segítőtársával együtt saját szakállára működésbe lépett terrorista bűnözők ellen, akikkel szemben nekünk nem sikerült a letartóztatáshoz elegendő bizonyítékot szereznünk. Valódi kiléte ezúttal homályban maradt. Cselekedetei általában gonosztevők ellen irányultak. Részt vett egy hatalmas kábítószerbanda leleplezésében és elfogatásában. Állítólag ő gyilkolta meg Athénben Henri Chastelt, a fehérméreg-kereskedőt. Beismerte, hogy megölte az anarchista Goltert, akit egy külföldi trónörökös ellen (Londonban) megkísérelt merénylet elkövetésével vádoltunk.

Elrabolta K. B. Vargan tanárt, mialatt a hadügyminisztérium tárgyalást folytatott, hogy megvegye Vargan találmányát, az „elektron-felhőt”. Vargant később Templar bandájának egyik embere, Norman Kent megölte. Kenten Dr. Rayt Marius titkos ügynök állt bosszút. Marius szintén meg akarta szerezni Vargan találmányát. Templar nyilvános levele szerint, amely több újságban megjelent, ezt a cselekedetét az a tudat irányította, hogy Vargan „elektron-felhője” szörnyű és embertelen fegyvert jelenthet a legközelebbi háborúban. Templar és Marius elmenekültek Angliából.

Három hónap múlva, Templar újra megjelent Angliában, és Mariussal együtt tervet készítettek a közeledő háborús veszély elkerülésére. Marius ezúttal ismét eltűnt, és azóta sem hallottunk róla. Templar pedig kegyelmet kapott, mert leleplezte és megakadályozta azt a merényletet, amelyet a különvonaton utazó királyi család ellen akartak elkövetni.

Közben állandóan folytatta hadjáratát az alvilág ellen – de alvilági módszerrel. Többször sikerült ellene az elfogatási parancsot aláíratnunk, de elfognunk sohasem sikerült. Bizonyíték nélkül állítható, hogy Francis Lemuel kábítószer-kereskedő, Jack Franberg gengszter, Ladek Kuzele és mások halálát okozta. Gyanúsítható továbbá, hogy részt vett Stephen Weald, alias Waldstein meggyilkolásában és Lord Essenden eltüntetésében, amíg Templar a néhai Sir Francis Trelawney rendőrfőnök-helyettes megtámadott becsületének helyreállításában segédkezett, Sir Hamilton rendőrfőnök személyes hozzájárulásával.

Működését folytatta egészen addig, amíg hat hónappal ezelőtt el nem hagyta Angliát.

A fent említett ténykedések – éppúgy, mint mások, amikről határozott tudomásunk nincs – meglehetős anyagi haszonnal is jártak: Templar vagyona 500 ezer fontra becsülhető.

A német és francia rendőrfőnökség szintén jól ismeri.”

Következett a fénykép. S az irat végére csatolták azokat a jelentéseket, amelyeket a különböző információs osztályok tettek.

NEW YORK-I BŰNÜGYI NYILVÁNTARTÓ: „Priusza nincs. Fényképért és személyleírásért átírtunk Washingtonba”

KÜLFÖLDIEKET ELLENŐRZŐ HIVATAL: „Vizsgálat folyamatban.”

FŐKAPITÁNYSÁG: „Vizsgálat folyamatban.”

A főfelügyelő lassan felemelte kezét, és megvakarta őszes fejét. Már másodszor olvasta el a levelet, és most összehúzta bozontos szemöldökét. Halványkék szeme alatt karikák sötétlettek – arcán kimerültség látszott. Elkeserítő lelki fáradtság volt a jutalom azért a negyven évi hasztalan harcért, amelyet a bűnöző világ ellen folytatott – a bűnöző világ ellen, amely karonfogva, vállat vetve élt ebben a városban azokkal, akiknek a bűnt pusztítaniuk és megtorolniuk kellett volna.

– Úgy véli, hogy ennek valami kapcsolata van azzal a levéllel, amelyet Irboll kapott? – mondta, amikor másodszor végére ért az írásnak.

John Fernack felügyelő hátratolta fején a keménykalapot és bólintott – rövid, flegmatikus mozdulattal. Vastag mutatóujjával a főfelügyelő asztalán fekvő papírra bökött:

– Azt hiszem, igen. Szóval a Scotland Yard azt állítja, hogy ez a fickó figyelemre érdemes… Az Angyal – így nevezik. Nézze csak meg a rajzot. Nem sokat értek a művészethez, de mondhatom, ez a Templar nevű pasas nem nagyon tehetséges. Nézze csak a vázlatot. Olyan, mint amikor egy kölyöknek először nyomnak ceruzát a kezébe – egy kör a fej helyett, egyenes vonal jelzi a törzset, s négy másik a kart, meg a lábat. Másik karika van a fej fölött. Amikor gyerek voltam, elvittek egy székesegyházba – folytatta Fernack, mintha életének valami sötét pontjáról mesélne – s ott egy csomó ilyen festményt láttam – primitív emberi ábrázolat, karika a fejük fölött. Szentek voltak, vagy angyalok. A karika glóriát jelezne…

A főfelügyelő mosolygott.

– Mi van Irbollal? – kérdezte.

– Ma délután újra tárgyalás – felelt Fernack megvetően. – Tudja, hogyan áll a helyzet. Megint felmentik. Nem akarok beleszólni, de furcsának tartom, hogy vagy harmincötödször mentik fel. Ha meggondolom, hogy csak két éve lőtte le Ionetzkit, szegényt, még remélhetjük, hogy a villamosszékben látjuk, mielőtt végelgyengülésben meghalunk. Undorító eset!

Fernack ajka kemény vonallá merevült. Előrehajolt az asztal fölött és hatalmas öklével rácsapott. Szeme belefúródott Quistroméba.

– Nem egyszer szerettem volna már, ha lenne egy fickó New Yorkban, aki olyan, mint az Angyal – aki olyasmikre képes, amiket priusza mesél – mondta. – Többször akartam már benyújtani lemondásomat, hogy a magam szakállára próbáljam meg azt, amit a rendőrség keretén belül nem tudtam megcsinálni. Jobban aludnék, ha tudnám, hogy egy Angyalszerű fickó áll mellettem…

Mélyet sóhajtott.

– Ionetzki a segédem volt, amikor az ötödik kerületben tiszt voltam – mielőtt áthelyeztek volna a főkapitányságra. Becsületes rendőr volt – főfelügyelő úr tudja, mit jelent ez. Ismeri ezeket a fiúkat. Maga is úgy lett főfelügyelő, hogy végigment az egész rendőri raglétrán és minden ágazatán… Ne értsen félre. Nem akarom a régi időkre emlékeztetni. Csak azt akarom mondani: maga tudja, hogy mit jelent manapság, ha az ember mellett egy megbízható rendőr áll…

Fernack vaskeze kinyílt, s aztán újra becsukódott.

– Ez volt Ionetzki – folytatta. – Becsületes rendőr. Nem nagyon okos, de egyenes lelkű. Belekerült valami rablótámadásba – egyik kollégája őrködött a ház körül, de az nem hallott semmit. S ez a sárga patkány, ez az Irboll lepuffantotta!

Quistrom nem felelt. Nem is moccant. Fáradt szeme az előtte álló hatalmas férfin nyugodott. S a pillantásában csöndes megértés és rokonszenv rejtőzött a váratlan kitörés nyomán.

– Beidéztük Irbollt – mondta Fernack – és mindenki tudta, hogy ő tette. Faggatjuk. Bizonytalan válaszokat ad. Gondoltuk, majd csak kiszedjük belőle az igazat. Nem bántunk vele nagyon finoman. De hát mit érdemel az a fráter, aki miatt egy jó asszony férj és két édes kölyök apa nélkül maradt? Szóval faggattuk. S mi történt…

Fernack sóhajtott.

– Valamelyik nagyfejű politikus beszél a bíróval. Senki sem tudja, miről. Aztán jön az ügyvéd – habeas corpussal, alibikkel – stb. Aztán a tárgyalások – az igazság székében megfizetett bíró ült, az esküdteket is megvesztegették, az ügyvéd és az ügyész ugyanonnan kapja a pénzt, ahonnan a többi. Huzavonák, tiltakozások, újabb tárgyalások, fellebbezések, felmentések. Addig húzták, halasztották a dolgot, amíg talán már alig emlékeztek rá: ki is volt ez a Ionetzki és mi is történt vele. Csak annyit tudtak, hogy unják már ezt az Irbollt.

– Így aztán lehet, hogy felmentik. Lehet, hogy börtönbe küldik. Annak csak örülne. Üldögélni, cigarettázni, rádiót hallgatni – ez igen. És néhány hónap múlva, ha az újságoknak valami más szenzációjuk van, kegyelmet kap, a börtönigazgató kicsit a lelkére beszél, és megígérteti Irbollal, hogy most szépen hazamegy és jó fiú lesz… Aztán megint akad egy jó emberünk, akit lelő valami másik sárga patkány – de azzal sem fognak törődni!

Quistrom arca kifejezéstelen maradt, amikor végigmérte a széles vállú, hatalmas férfit.

Fernack nehéz csontú teste előrehajolt, amikor folytatta:

– Ez a fickó, ez az Angyal, levelet küldött Irbollnak – mondta. – Azt írja: akármilyen lesz az ítélet, ő a saját igazságszolgáltatása szerint dolgozik – és nem törődik a miénkkel. Azt írja: ha Jack Irboll eltávozik ma délután a törvényszékről, s a többi sárga patkány ott lesz körülötte, a hátát veregetik és hangosan nevetgélnek, hogy mi is meghalljuk – hát utolsó sétája lesz. Ez minden. S talán meg is teszi. Ha csak a fele igaz annak, ami a Scotland Yard levelében áll, akkor megteszi. És az újságok nagy hangon írják, hogy micsoda ostoba rendőrség van New Yorkban, hogy szabadon hagyjuk: egy holdkóros amatőr akarja megtenni azt, amit mi nem tudunk véghezvinni – mert nincs elég eszünk, vagy erőnk. Most meg az a kötelességem, hogy felhajszoljam ezt az Angyalt, kivigyem az állomásra, és egy baseball-ütővel vallomást csikarjak ki belőle, aztán a törvényszék elé állítsam – azt a fickót, aki meg akarja tenni és talán meg is teszi, amit nekünk kellene megtenni, ha nem lennénk olyan anyámasszony katonái, s ahelyett, hogy csak felvennénk a fizetést, meg is dolgoznánk érte…

A főfelügyelőre nézett.

– Meg kell tennie a kötelességét Fernack, ez minden – mondta. – Ami azonban történni fog – most, vagy más esetben – azért nem felelős.

– Igeeen… megteszem a kötelességemet – panaszkodott Fernack keserűen. – Megteszem, mint ahogy mindig megtettem, amint mindnyájan megtettünk már évek óta. Tisztára söpröm a terepet, s aztán keresztbefont kézzel nézem, hogyan hányják tele újra piszokkal.

Quistrom felvette a papírlapot, és rámeredt. Csöndesség támadt, amelyben Fernack utolsó mondata visszhangzott. Fernack hirtelen elővette zsebkendőjét és megtörölte az arcát. Kinézett az ablakon a nagy szürke épület frontjára és a szürke fátyolra, amely New York felhőkarcolói fölött terjengett. A város dobbanó ritmusa a szobában is érződött. A forgalom érverése háztömbről-háztömbre visszhangzott; tizenkét millió láb dobbanása, kerekeik nyikorgása, dudák, szirénák rengető ritmusa; idehangzott és ideérződött az óriási harc, az állandó küzdelem, életek ezreinek születése és pusztulása, a fenség, a gonoszság, a ragyogás és a korrupció, amely tanyát ütött…

Quistrom a torkát köszörülte. Ez a halk nesz megtörte a feszültséget. Quistrom egy pillanat múlva meg is szólalt.

– Szóval eddig nyomát se találták Templarnak?

– Nem.

Fernack hangja egyszerűen, durván és prózain hangzott. Csak a szemének felvillanása mutatta, hogy újra átéli az utolsó napok eseményeit.

– Kestry és Bonacci keresik. Tegnap végigjárták a legtöbb nagy hotelt.

Quistrom bólintott.

– Tegyen azonnal jelentést, mihelyt megtud valamit.

Fernack köszönt és eltávozott. Végigment a hosszú kőfolyosón az irodájáig.

Délután félnégykor áthívták a törvényszékre, mert Jack Irbollt agyonlőtték. Az Angyal megérkezett.

ELSŐ FEJEZET

amelyben Simon Templar meglátogatja Nather bírót

1.

Az apáca kulcsot vett elő fekete ruhája alól – amelyet még a legártatlanabb és legkevésbé sem gyanakvó szem is nagyon különösnek láthatott – és kinyitotta a Waldorf Astoria egyik torony-lakosztályának ajtaját. Amikor becsukta az ajtót maga mögött, fütyülni kezdett – amit a jóindulatú és legkevésbé sem gyanakvó szem is különösnek vélhetett. Amikor bement a szalonba, és megbotlott a szőnyegben, ezt mondta: „A kutyafáját“, még pedig ugyancsak mély férfi-baritonon, és egy perc múlva vidáman felnevetett. A jóindulatú és gyanútlan szem rettentő tágra nyílt volna, ha ezt látja…

De semerre sem volt érdeklődő és gyanakvó szem, hogy mindezt megfigyelhesse. Csak egy szögletes állú, fehérhajú ember ült a székben – könyv az ölében –, bólintva és nyugodt mosollyal nézett fel, amikor az apáca belépett.

Becsukta a könyvét és felállt a nehézkes, de erős alak. Szürke homespun ruhát viselt.

– Rendben van? – kérdezte.

– De mennyire! – mondta az apáca.

Hátralibbentette fátylát, aztán kigombolkozott, és megkönnyebbült sóhajjal húzta le magáról a bő ruhát. Egyszerre csak magas, széles vállú férfi állt a szoba közepén, kék selyemingben, és könnyű flanel nadrágban – egy férfi, akinek barna kalóz-arcában vidám kék szempár ragyogott, s akinek mosolya hófehér fogsort villantott elő, amikor vállon veregette az ősz hajú férfit, és belesüppedt a karosszékbe.

– Nehéz dologba fogtál, Simon – mondta az idősebb férfi, és lenézett rá; Simon Templar lágyan mosolygott.

– Ezzel tisztában voltam már ma reggel is, amikor teáztam – felelt. Cigarettát dugott szájába, rágyújtott és könnyed mozdulattal oltotta el a gyufát. – Kedves Bill, elhatároztam, hogy ezeket a földrengető eseményeket fel fogom jegyezni a naplómba, ilyen élményekért hálásaknak kell lennünk ebben az unalmas világban.

Az idősebb férfi a fejét rázta.

– Nem lett volna szabad fokozni a veszélyt!

– A levélre gondolsz? – kérdezte az Angyal, és mosolygott. – Bill, az egy áldozati cselekedet volt, amelyet a régi jó időkre való tekintettel voltam kénytelen megtenni. Ha nem küldöm el, a tekintélyemet rontom. Nem szabad engednem…

Az Angyal füstkarikákat eregetett ki ajka közül és az ablakon keresztül a kék égboltra nézett.

– Gondolnom kell a régi, nagy időkre – amikről bizonyára hallottál már – mondta nyugodtan. – Az Angyal saját törvénye szerint cselekedett akkoriban, és a kis rajzok harcoltak, küzdöttek, gyilkoltak… Voltak olyanok, akik éltek értem… dolgoztak… harcoltak. Egyikük meghalt… Volt olyan idő, amikor akárki kapta meg az intő levelet – mint Irboll –, tudta hogy nem tehet semmit. S amióta kijöttem a gyakorlatból, szeretném, ha újra vissza tudnám állítani a régi, jó állapotot… ha csak rövid időre is!

Újra nevetett.

– Persze, a levél nehezebbé tette – mondta az Angyal –, de ez alkalmat adott arra, hogy megmutassuk régi, ragyogó dicsőségünket. És olyan könnyű volt. A köpeny alatt volt a fegyverem, és elkaptam a fickót, amikor kijött. Csak egyszer lőttem… S aztán szörnyűt sikoltottam és hozzáugrottam. Követeltem, hogy gyónja meg a bűneit, miközben a többiek az Angyalt keresték. Egész tömeg állt ott körülöttünk, s azt hiszem, mindenkit letartóztattak.

Revolvert vett elő a zsebéből és felnyitotta. Hosszú karja a tisztító-szerszámok felé nyúlt, amelyek ott feküdtek mellette az asztalkán. A flanellrongyot áthúzta a csövön, és ide-oda húzogatta. Közben maga elé dúdolt.

A fehér hajú férfi az ablakhoz ment, és hátratett kézzel állt meg.

– Kestry és Bonacci voltak itt tegnap – mondta.

Az Angyal tovább zümmögött egy ideig. Aztán három csepp olajjal megnedvesítette a rongyot.

– Kár, hogy nem találkoztam velük – morogta. – Mindig szerettem volna megfigyelni: hogyan bánnak a ti New York-i, kemény fejű detektívjeitek egy ártatlan ma született báránnyal?…

– Majd sor kerül rá csakhamar – mondta a másik mosolyogva, és Simon vállat vont.

Egyáltalában nem csodálatos, hogy John Fernack felügyelő emberei nem tudták megtalálni az Angyalt.

Kestry és Bonacci érdekesen töltötték el idejüket. Kötelességük szerint végigjárták az egyik szállót a másik után, hatalmas és nehéz lábuk puha és drága szőnyegeken taposott. Vendégkönyveket tanulmányoztak, míg a szemük bele nem fájdult, és sikerült néhány kedvesen megkapó családi adatot találni például egy John Smith nevű úrról, aki családostól ide-oda költözött – fizetés nélkül – egyik szállóból a másikba – holmi influenza-járvány gyorsaságával. Találtak sokmindent – de Simon Templarnak még csak nyomát sem lelték. Hivatalos szemük előtt elvonult egy csomó jól öltözött, elegáns fiatalember, akiket különböző igazgatók sorakoztattak fel előttük, de egyik sem volt a keresett Angyal. A szobafőnökök hitetlenül, de érdeklődést mutatva vizsgálgatták a fényképet, amelyet a két buzgó detektív terített eléjük, és sajnálkozva kijelentették, hogy a mosolygó fiatalembert nem ismerik, és nem tartozik vendégeik közé.

Igazán nem várhatták vagy sejthették, hogy egy William K. Valcross nevű úr, aki a Waldorf Astoriában lakik, meg tudná fejteni az Angyal-problémát, és mindenben kielégítő választ adhatna kérdéseikre. Magas, harminc év körüli fiatalembert kerestek, akiről annyit tudtak, hogy szívesen választja a luxusszállókat tartózkodási helyéül. Szívósan, vadászkutyák módjára keresték, kutatták, szimatolták az Angyalt, de valóban nem tehettek róla, hogy a hajsza nem vezetett sikerre. Mr. Valcross kétségtelenül hatvanéves öregember volt, semmiképpen sem hasonlított a fényképhez, így hát időpazarlás nélkül elhaladtak mellette.

– Ha megtalálnak – jegyezte meg az Angyal elgondolkozva –, néhány hangos szó fog esni közöttünk. Egyébről nem is szólva…

Helyeslően nézett revolverének fénylő csövére. Aztán zsebredugta a fegyvert, és az ablakhoz lépett, ahol Valcross állt.

Előttük a déli Manhattan, a Nyugat csodálatos szigetének panorámája terült el. Keskeny szikla-púp emelkedett ki az Atlanti-óceánból, Brooklyn széles válla mellett, kőborda a tenger mellkasában, amelyre az Ember felépítette ezt a furcsa várost, nem széltében, hanem magasságban. Szürke és fehér kő- és acélóriások tövében nőtt fel, élt és lélegzett ez a modern Bagdad, ahová a világ minden vége felől gyűltek össze az apró emberek. Egy olasz város, amely nagyobb, mint Róma, egy Dublinnál nagyobb ír város, Kölnnél nagyobb német város. A nyugtalan gazdagság városa, amelynek tornyai egykor a szolid arany őrzőiként emelkedtek az éhes szemek elé. Különös helység, amely magányos határszéli erődítményből lett metropolissá, sokszínű, féktelen, vad, gyerekes koravénségében is friss város, amelyben százféle népség ütött tanyát és mégis egyedi… Az a hely, ahol a civilizáció és a vadság egymás vállán emelkedett oly szédítő magasra…

– Mindig ez volt a hazám – mondta Valcross különös melegséggel.

Egyetlen pillantással befutotta szeme az egész eget keletről-nyugatra.

– Tudom, hogy más városok is vannak. S ott azt mondják: New York semmit sem jelent, mutat – csak saját magát… De itt éltem le az egész életemet.

Simon semmit sem mondott. Háromezer mérföldre volt otthonától. – De amikor ott állt az ablaknál, ugyanezt látta amit az öregember, s ugyanazt is érezte. Elég régóta volt már itt, hogy magában érezze a New Yorkból kiáradó varázst, amelyet mindenki megérez, hacsak nem fáradt az új és csodálatos élmények – a büszkeség és izgalom sorával szemközt. Ezen a cinkosok nevethetnek, de megindíthatja olyan férfi szívét, aki nem szégyell elmerülni a felszín alatt, és belenézni a köznapi emberek élete mögé, akik végre is a városok mindenkori építői. És minthogy Simon megértette Valcrosst, tudta, mi forog a másiknak agyában, mielőtt még kimondta volna:

– El kellett küldenem magáért – mondta Valcross – mert mások számára, akik hatalmasabbak nálam, akik nem érzik ugyanezt, ez a város nem az otthont jelenti, ahol megpihenhetnek, hanem a csatateret, ahol gyilkolhatnak. Ezért kellett magának idejönnie, a világ másik végéből, hogy segítsen egy öregembernek olyan feladatában, amely túl nagy az öregember erejéhez.

Hirtelen megfordult, és újra végigmérte az Angyalt – simára fésült hajától kezdve egészen a remekbe készült cipőjéig – a sötét, nyugtalan arc markáns körvonalait, a tiszta kék szem vidám-gúnyos pillantását, az izmos váll formáját, a vékony selyeming alól kidomborodó mellkast, a barnára sült, inas félig felemelt kezet, amelynek ujjai között cigarettát tartott, a sporttól karcsú derekat, és a hosszú, egyenes lábszárat. Még sohase ismert férfit, akinek ilyen hanyag lett volna az eleganciája, s ugyanekkor ennyire veszélyesnek látszott volna – pedig épp elég férfit ismert már. Még sohasem ismert férfit, akinek kifogástalanságában ennyire megbízott volna, és Valcross jó emberismerőnek tartotta magát.

Kezét az Angyal vállára tette – ágaskodnia kellett, hogy elérje. Mosolygott.

– Talán megteszed, fiam – mondta. – Talán kipusztítod ezt a fenékig romlott gazember-világot, melyből az eddigi legnagyobb bűnszervezet alakult. Ha nem tudod megtenni, be kell ismernem, hogy ez a küzdelem tényleg lehetetlen. Csak légy kicsit óvatos. Vigyázz, ne kerülj börtönbe vagy golyótűzbe, mielőtt elvégezted volna a kötelességedet. Láttam, mi történt azelőtt. Mások is megpróbálták – nagyobbak, mint te, fiam… erősebbek, derekabbak, okosabbak…

Az Angyal visszamosolygott rá.

– Lehet, hogy igazad van – jegyezte meg nyájasan – de ne felejtsd el: egyik sem volt szerencsésebb, mint én…

Emlékezete visszaszállt Madridba, amikor délután Valcross mellett ült a Plaza de Toros-on és beszélgetésbe elegyedtek… még az estét is együtt töltötték. Visszaemlékezett arra a pillanatra – mikor hajnal felé a vacsora után együtt ültek Botins-nál, whisky és szóda mellett, és reggel Valcross szobájában a Ritzben. Amikor Valcross beismerte, hogy három hete üldözte őt Európán keresztül, és azt is megmondta, miért. Még hallotta az öregember nyugodt hangját, amely lassan beszélt azon az éjszakán:

– Néhány hét múlva megtalálták a testét… nem akarok részletekbe bocsátkozni…. Nem olyan kellemes a felidézésük… Két-három tucat embert elfogtak, és kikérdezték őket. De talán nem tudja, milyenek a viszonyok odaát, New Yorkban… Azok a férfiak befogták a szájukat. Néhányukat szabadon engedték. Némelyiket a bíró elé állították. Talán úgy véli, hogy ez ért valamit?

– Semmit sem. Ez a szervezet munkát ad minden gengszternek és banditának – minden aljas gyilkos és nagyvárosi haramia, aki elvesztette kenyerét a prohibíció megszüntetése óta, benne van a szervezetben. A vezetőket ugyanolyan elvetemült politikusok támogatják. Megbénítja a rendőrség munkáját, akárcsak azelőtt – mert a főfelügyelőknek és kapitányoknak azt kell tenniük, amit ezek az aljas, megvesztegetett politikusok mondanak.

– Semmi kétség nem fért hozzá, hogy azok az emberek bűnösek voltak. Fernack maga is beismerte. Elmondta nekem a priuszukat – mindent tudtak róluk. De ő sem tudott semmit sem tenni. Kikérdezték őket, tárgyalás elé kerültek, fellebbeztek, perük újrafelvételét kérték – szóval az összes trükköt felhasználták. S a végén felmentették őket. Láttam, amikor kisétáltak a törvényszékről, vigyorogva. Ha fegyver lett volna nálam, lelövöm őket…

– De én öreg ember vagyok, s nem szoktam meg az ilyesmit. Aztán halottam magáról. Épp ilyet kerestem… Megtudtam a viselt dolgait, s most végre megtaláltam magát. Azt hiszem, ez olyan feladat, amit szívesen elvégezne. Lehet, hogy az utolsó, amire vállalkozik. Az a munka, amire csak olyan férfi vállalkozhat, aki a törvényen kívül áll.

– Sok a pénzem, és el akarom költeni. Mindent megkaphat, ha pénzre van szüksége. Csak az életét nem tudom biztosítani. Lehet, hogy börtönben végzi. Lehet, hogy a villamosszékben. Lehet, hogy New York valamelyik külvárosában agyonlövik… Nem akarom félrevezetni.

– De ha bosszút áll azokon az embereken, akik elrabolták és megölték a fiamat, egymillió dollárt fizetek magának. Tudni akarom még ma este az elhatározását! Megteszi vagy nem? Megér egy millió dollárt vagy sem?

És az Angyal emlékezett: látta a fölényes mosolyt és hallotta, amit akkor mondott:

– Megteszem. – Mikor indulunk?

Ezek a dolgok merültek fel emlékezetében most, amikor Valcross a vállára helyezte kezét. S a madridi különös éjszaka óta először érezte a vállalt feladat iszonyú nagyságát.

De mosolygott.

2.

Simon Templar már volt New Yorkban. De ez a sokkal boldogabb és kényelmesebb napokban volt, amikor annyi gint lehetett még kapni, hogy valaki akár megfürödhetett benne, s a Woolworth-épület még alacsony bungalow-számban ment – amikor még nem jöttek rá, hogy mennyi hasznot hozhat, ha valaki nem vallja be az egész jövedelmét. A Times Square és a 42.-ik utca mellékutca volt, az előkelő üzletek az akkor új Park Avenue-ra kerültek át. S akkoriban kezdtek eltünedezni a minden utca sarkán található barátságos kocsmák, örökké forgó ajtajukkal, s ugyanakkor kezdett elhomályosulni a becsületes és igazságos korszak fénye, s a Szabadság Szobra már tényleg csak a régi idők jelképe maradt…

De volt egy hely, kis vendéglő, amelyet az Angyal megtalálhatott mindenféle földrajzi és erkölcsi változás ellenére. A Lexington Avenue még mindig a 45.-ik utca után következett, és a 45.-ik utcában még mindig ott szórakoztatta Chris Cellini a barátait, s még mindig ott fogja szórakoztatni őket, ha csak valami rettenetes apály el nem sodorja kocsmájával együtt. És az Angyal nem hallott ilyen hatalmas arányú apályról…

A mostani körülmények között, tulajdonképp semmi joga nem volt rá, hogy egyáltalán látogatásokat tegyen. Olyan városban volt, amely ebben a pillanatban teli van haragos és éber férfiakkal, akik őt hajszolják. Rejtve kellett volna maradnia, és hálát adnia, hogy egyáltalán akad olyan hely, ahol elrejtőzhet. De legalább egy századnyi rendőrre és tucatnyi gengszterre lett volna szükség hogy távol tartsák ettől a látogatástól. Ennie kellett, s talán az egész világon nincs még egy hely, ahol pompásabb borjúsültet kapni, mint amilyeneket Chris Cellini maga süt a nyárson.

Az Angyal könnyű, himbálózó léptekkel sétált, zsebre dugott kézzel, s a kalapját bal szemére húzva. A hosszú, barna arc nyitva állt a világ számára; minden szembejövő járókelő belenézhetett. A kék szempár olyan vidám és gondtalan volt, mintha a felső négyszáz egyik kedvelt tagjához tartozna, aki éppen egy előkelő koktélpartira siet. Csak izmainak könnyű feszültsége mutatta, hogy mindenre felkészült. Ha valaki feltartóztatja útjában – megjárhatta volna.

Az Angyal elhatározta, hogy ezen az éjjelen a poklot készíti elő valaki számára. S egyáltalában nem törődött azzal, hogy hol és milyen körülmények között kezdődik el a cécó…

De senki sem keresztezte útját. Megállt – kissé csalódottan az est nyugodtsága miatt – a háromemeletes, terméskő-ház bejárata előtt, és megnyomta a vasrácsos kapu csengőjét. Néhány pillanat múlva kinyílt az ajtó, és alacsony, ingujjas férfi jelent meg a fénysávban.

– Helló Chris – dörmögte az Angyal.

Egy-két másodpercig nem ismerték meg. De aztán meglepett kiáltás hallatszott bentről.

– Buon Dio! Hol voltál annyi évig?

Félrehúzták a reteszt, és a kapu szélesre nyílt. Az Angyal kezét vasmarok szorította meg. Másik kéz a vállát veregette. Harsogó, joviális nevetés hangzott.

– Hol voltál, mi? Miért maradtál el olyan sokáig? Miért nem írtál, hogy jönni fogsz; akkor megmondtam volna a fiúknak!

– Nincsenek itt ma este? – kérdezte az Angyal, és egy fogasra hajította a kalapját.

Chris a fejét rázta.

– Telefonálnod kellett volna, Simon.

– Örülök, hogy nincsenek itt – mondta az Angyal, és a kocsmárosra nézett. Chris hirtelen elkomolyodott.

– Sajnálom… egészen megfeledkeztem róla – mondta. – No de itt biztonságban vagy.

Mosolygott, és mély, zengő hangja újra vidáman csengett.

– Mindig a barátom vagy, akármi történnék.

Végigvezette az Angyalt a folyosón a konyhához, és izmos karjával átkarolta. A konyha után egy kis étterem következett – ez volt a szentély, az eszményi találkahely, ahová csak a kiváltságosak nyertek belépési engedélyt. Kevesen jártak ide – olyanok, akik diszkrét félhomályban, és lehetőleg hangosan fecsegő zajos asztalszomszédok nélkül akarták Chris Cellini remek főztjét megenni, és Frascatiját meginni. Bár a néhány asztal körül nem ült egyetlen ismerős sem, az Angyal mégis újra érezhette azt a régi boldogságot, amit talán csak egy hazatérő gyerek ismert. Belépett az enyhén világított helységbe, érezte a dohány, a bor és a friss zöldség szagát, hallotta a tányérok és evőeszközök kellemes csengését. Visszaemlékezett egy nagyszerű estére, amit régen itt töltött baráti társaságban, amikor komolyan filozofáltak, de ugyanakkor a világ minden problémája kicsinek és jelentéktelennek tűnt fel, mert a nagyszerű olasz bor minden bajt elfeledtetett velük.

– Egy kis sherryt akarsz, mi?

Simon bólintott.

– És borjúsültet…

Leült, és szürcsölgetni kezdte az italt, amelyet Chris hozott, és félig lehunyt szempillája alól figyelte a termet. A duruzsoló beszélgetés, a halk kacagás, amely a szobában időnként felhangzott, úgy tűnt fel, mint egy régi feledhetetlen dal taktusai… Ezen a helyen mindig ugyanazt találta meg – a vidám hangulatos cimboraságot, amelynek fenntartásáról maga Chris Cellini gondoskodott. Miért nincs több ilyen hely a világon, kérdezte magától – olyan étterem, ahol a tulajdonos nemcsak az üzlet vezetője, de házigazda is, ahol az emberek félre tudják dobni a bajukat, és vidáman, nyíltan beszélgethetnek, boldogan nevetgélhetnek, félelem és gyanakvás nélkül, a finom ízek, meg a jó ízlés határai közt.

De elhessegette magától ezeket a gondolatokat. Ma éjjel még dolga van. Megérkezett a sült – vastagon, barnára sülten, pompás mártásba merülve. S az Angyal minden érdeklődésével a hús felé fordult. Amikor éhségét csillapította, hátradőlt a székében, cigarettára gyújtott és a nap eseményeit kezdte boncolgatni.

Mindenesetre jó volt a kezdet. Irbollt tökéletesen elintézte. Az Angyal mély elégedettséggel sóhajtott, amikor az elintézés részleteire gondolt. Nem sajnálta azt a kissé meggondolatlan lépést, hogy saját kezű levelével értesítette Irbollt az elkövetkező, és reá váró halálról. Azok a kis, groteszk rajzok valamikor rémületet ébresztettek az emberekben, és azok az emberek, akik a régi időkben megkapták a rajzokat, még most is borzongva emlékezhetnek az Angyalra. Ha kicsit ügyes, akkor újra előidézheti azt a rémületet, amit a rajzok azelőtt keltettek. Pszichológiai szempontból jó eredménye lesz, gondolta, és az Angyal ismerte az emberek lelkét, ha félelmet éreztek. Ez a kissé színpadias cselekedet bizonyára nagy hatást fog elérni az alvilágban…

De ez csak a kezdet. Az Irboll-ügyet lezárta. De Irboll csak egy kicsiny és jelentéktelen hal a nagy akváriumban. Valcross is kifejtette ezt. Az egymillió dollárért a vezetőket is el kell intéznie. De a kellemes izgalmon és jó érzésen kívül, amit a reá váró feladat keltett benne, Simonnak be kellett ismernie, hogy egészen jól használhatja az egymillió dollárt. Ha alaposan megfontolta, nem tudott olyan időre visszaemlékezni, amikor nem használhatta volna az egymilliót.

– Egy pohár konyakot – mormogta, amikor Chris elhaladt az asztal mellett – még szívesen fogadnék.

A mellette lévő széken valaki otthagyta a World Times legújabb számát.

Simon felvette és átfutotta az első oldal hatalmas címbetűit. Enyhe meglepetésére úgy találta, hogy már híresség lett belőle. Egy rajongó újságíró hasábokon keresztül foglalkozott szerény személyével. S még az Angyal is meglepődött kissé azokon az extravagáns jelzőkön, amelyekkel illették. Gúnyosan olvasta el a cikket, és az ajka körül mosoly bujkált.

De a mosoly lassan eltűnt. A kék szem, amely bizonytalanul kóválygott a sorok között, egyszerre csak megkeményedett, és egy többször említett névre meredt.

Erre várt – ihletre, amely lehetővé teszi, hogy működését újra megindíthatja. És az áradozó cikkíró jó tippet adott…

A mosoly visszatért arcára, amikor felállt, és kiürítette az előtte álló poharat. Azok az emberek, akik ismerték, azt állították, hogy az Angyal akkor a legveszélyesebb, amikor mosolyog. Megfordult, és vállon veregette Christ.

– Megyek tovább – jelentette ki.

Chris álla leesett.

– Már ilyen hamar?

Simon bólintott. Bankjegyet dobott az asztalra.

– Még mindig te csinálod a világ legjobb borjúsültjét – mondta mosolyogva. – Visszajövök miatta…

Lement az előcsarnokba, és vidáman maga elé dúdolt. Útközben megállt a telefonnál, és felvette a telefonkönyvet. Ujja végigszaladt a hosszú „N“-hasábon, és megpihent egy névnél, amely a hosszú újságcikkben felkeltette érdeklődését. Agyába véste a címet. Aztán megérintette a kabátzsebét, hogy ott van-e még a revolvere, és kilépett az utcára.

A régi Jefferson-vásárcsarnok órája kilencet ütött, amikor taxija megállt a 10.-ik utca és a Greenwich sarkán. Megállt a gyalogjárón, és az autót figyelte, amely eltűnt a legközelebbi saroknál. Aztán mélyebbre húzta kalapját, és néhány lépést tette nyugat felé, hogy a legközelebbi házszámot megnézze.

Egy pillanatra megállt, és aztán bólintott.

Még mindig ugyanazt a dalt dúdolta, s folytatta útját nyugat felé, zsebre vágott kézzel cigarettázva. Ugyanazzal a hanyag, himbálózó járással sétált, mint amikor Chris Cellini Lexington Avenue-i kocsmájába ment. S ugyanazok a gondolatok jártak a fejében.

A Hudson-folyó felől enyhe szél támadt, és kellemesen lehűtötte a bortól felhevült arcát. Az Angyal határozottan jól érezte magát. Ereiben gyorsabban keringett a vér, amikor arra gondolt, hogy új, veszélyes feladatok várnak rá, s talán legjobban az a bizonytalanság izgatta, amely előtte állt. A Kaland, amely olyan fontos szerepet játszott életében, most újszerűen és ismeretlenül állt előtte. Nem volt különösebb terve, de az Angyal sohasem tudta előre, hogy a következő pillanatban mit fog cselekedni.

Ment előre nyugodtan, könnyen, hanyagul, mint annyiszor a múltban, nem volt egyebe, mint az a furcsa remény és a bizalom, hogy a csavargók istene nem hagyhatja cserben. És a zsebében ott pihent a töltött automata revolver, és a bal karján, inge alatt az elefántcsont nyelű kés, amely készen áll, ha az istenek mégis csak pácban hagyják…

Néhány perc múlva megtalálta azt a házat, amelyet keresett. Régi holland gyarmati stílusban épült. Széles frontja vörös téglából készült, fehér díszítéssel – elég ízléstelen, gondolta Simon. De szolidságában és simaságában emlékeztette a régi holland hajósok építkezésére, akik először léptek az Új Világ földjére, és a szigetet huszonnégy dollárért és egy üveg whiskyért vették meg az indiánoktól. – Simon sokszor szerette volna tudni: hogyan lehetséges, hogy a Mértékletesség helyi apostolai képesek egy olyan város lakói lenni, amelynek alapítása az ördög italához fűződik. Érdekes gondolatfűzés volt ez, de semmi köze ahhoz, hogy most itt állt a ház előtt.

Örömmel vette észre azt a keskeny fasort, amely az épület túlsó oldalától indult ki.

Kényelmesen végigsétált a ház előtt, és jó időt azzal töltött, hogy az esetleges menekülés lehetőségeit fontolgassa. Néhány más fontos részletet talált.

A második emelet nehéz függönnyel borított ablakai mögül fény csillant elő. S a fasor távoli vége felől is világosság szűrődött feléje. Simon – jól ismerte az effajta építkezést – megállapította, hogy az emeleti fény a ház könyvtárszobájából jön. A kivilágítás arra mutat, hogy valaki otthon van. S a fekete csukott autón fénylő városi rendszámtáblából arra következtetett, hogy az otthonülő úriember valóban az, akivel az est folyamán találkozni kívánt.

Visszafordult a sarokról, és megkettőzte lépteit. Felületes szem előtt éppoly könnyednek és hanyagnak tűnhetett fel ez a sietség, mint az előbbi sétálás. De lépteiben több rugalmasság volt, mozdulatai gyorsabbak és határozottabbakká váltak, és kék szemében keménység csillogott, amikor tekintete végigsuhant a szemközti gyalogjárón.

A keskeny fasorhoz vezető ajtón kis tábla állt:

BEJÁRAT A SZÁLLÍTÓKNAK

De Simon demokratikus hangulatban volt, és errefelé indult. A kis fasor alig három yardnyi széles volt – egyik oldalán a ház fala, s a másikon magas kerítés határolta. Amikor az Angyal nekiindult, a hátsó fény világosabb lett. Szorosan a házfal árnyékában lapult meg, és folytatta útját.

Sötétebb árnyék következett az előtte húzódó falon: a bejárat. Egyetlen gyors lépéssel ott termett, és aztán továbbsietett a fasor vége felé. Itt egy pillanatra megállt, csöndesen és mozdulatlanul, mint az árnyék.

Izmai nyugodtak voltak. De minden idegszála készenlétben állt. Szinte félig-állati ösztönnel várt a közeledő veszélyre. De nem történt semmi. Figyelő füle vízcsobogást hallott valahonnan. S amikor enyhe szellő kerekedett, tágult orrlyuka liliomok finom, átható illatát érezte…

Kert – gondolta az Angyal. A gyönge fény, amelyet az utcáról látott, egyenesen a feje fölött világított – a ház hátulsó részének ablakaiból. Figyelt, amint a világosság imbolygó árnyakat vetett a fűre. Egy pillanatig nem értette az árnyékmozgást, aztán bólintott: – függöny a nyitott ablak előtt, amelyet a szél himbál – mormogta maga elé, és a sötétben mosolygott.

A kerítésen átvetette egyik lábát. Nekirugaszkodott, s csakhamar fent volt. Szeme már régen megszokta a homályt – akár a macskáé –, s a fenti ablakokból kiáradó fény több világosságot nyújtott, mint amennyi kellett. Egyetlen pillantással átfutotta a kertet: látta a kis vízesést, a fákat a túlsó végen, a magas kerítést, amely körülfutotta az udvart. Mindez csak elősegítette tervét, gondolta magában. Újra feszülten figyelt egy rövid másodpercig, aztán lassan továbbcsúszott a kerítés tetején, amelyen nem voltak törött üvegdarabok vagy drótsövény.

Egy pillanatra újra megállt, és a helyzetet mérlegelte. Nem talált hibát benne. Sőt – egyszerűségében veszélyesnek látszott. A nyitott ablak, ahonnan a világosság áradt, éppen szemben volt vele. Csak egy könnyű lépés, s már ott állhatott volna a szobában.

Az Angyal utolsó előkészületet tett. Mégegyszer visszanézett a sötét fasorra és a folyosóra, hogy nem jön-e valaki. Távolról hangzott a város utcai lármája, és a keleti eget vörösre festették a fényreklámok. New York… Az Angyal sóhajtott, és Londonra gondolt…

Megtapogatta zsebét. A pisztoly rendben van, s a kés is az ingujj alatt.

Aztán kissé megfeszültek az izmai, és vidám könnyedséggel, felhőtlen lelkiismerettel átlépett.

3.

Lehetséges, hogy ebben a csalódott korban akad néhány rajongó és hívő lélek, akinek egy New York-i bíró magánéletéről szóló elképzelését még nem fertőzte meg a század cinizmusa – néhány ártatlanul reménykedő és bizakodó halandó, aki igazságának végrehajtóját úgy képzeli el, hogy még ebben a késői órában is könyvtárának valamelyik jogi remekműve fölé hajol, vagy ha vidámabb a hangulata, szőke, göndörfürtű imádnivaló csemetéivel játszadozik.

Be kell vallanunk, hogy Simon Templar nem tartozott ezek közé. Gyermekkori hite bizony elég sok csorbát szenvedett ama nap óta, amikor utoljára hitte, hogy túlnépesedés problémáját kizárólag a gólyák kiirtásával lehetne megoldani. Viszont be kell ismerni: még legoptimistább óráiban sem remélhette, hogy ilyen jó helyről, akárcsak pompás zenekari ülésből figyelheti meg egy New York-i bíró nem egészen ideálisnak nevezhető magánéletét.

Mert alig két yardnyira tőle, Wallis Nather bíró azzal foglalkozott, hogy ropogós bankjegyeket számolgatott, amelyeknek mennyisége még Simon Templart is bámulatba ejtette.

A számolás – úgy látszik – kielégítő eredménnyel járt. Őméltósága a bankjegyköteget az üvegasztalra helyezte maga elé, és szeretettel megsimogatta. Aztán egy szelet papírt húzott ki a nehéz, bronz levélnehezék alól, és végignézte a néhány ráírt sort. Rövid lélegzetvétellel, amit talán megkönnyebbült sóhajnak lehetne nevezni, labdává göngyölte össze, és bedobta a mellette álló papírkosárba. Aztán újra felvette a bankjegyköteget, és megropogtatta ujja hegyével, mintha ez a ropogás valami földöntúli szimfóniaként hangzana a fülében.

Ez olyan színjáték volt, amely előtt Simon Templarnak meg kellett emelnie kalapját. Az igazi nagyság egyszerűsége rejlett a bíró mozdulataiban. A mostani álszent világban, amikor a lakosság nagyrésze minden erejével pénzt akar szerezni, s ugyanakkor elfelejti, hogy az igazi boldogságot nem lehet rút anyagiakért megvásárolni, Simon Templar nagyon is őszintének találta a szobában ülő férfi mozdulatait. Wallis Nather – úgy látszik – nemigen akart törődni az igazi boldogsággal. Megvolt a pénz – s így mivel nem is sikerült megszereznie az említett igazi boldogságot, kevéssé törődött azzal, hogy milyen eszközzel szerzi meg a pénzt.

Simon szinte bocsánatot akart kérni a zavarásért. Egyedül csak a sürgős szükség kényszerítette, hogy mégis zavarjon. De viszont nem talált okot rá, hogy a szokásos formaságokat mellőzze. Megemelte a kalapját, amikor belépett:

– Jó estét, bíró uram – mormogta udvariasan.

Mindig arra törekedett, hogy ha feszült helyzet áll elő, megenyhítse. S most valóban sóhajtania kellett, amikor látta, hogy jószándékait mennyire félreértették.

Nather egyszerre három dolgot tett. Leejtette a bankjegyköteget, megfordult a forgószékén – oly gyorsan, mintha magas feszültségű áram érte volna – s gyors mozdulatot tett az asztal oldalfiókja felé.

A harmadik mozdulat volt az, amelyet nem tudott befejezni. Amikor felpillantott, kék acél-revolver csövével találta magát szemközt, s fölötte két olyan gúnyolódó kék szemmel, amilyet még sohasem látott. Ez a szempár különös zsongást idézett elő agyában, furcsa fojtogató érzést a torka körül – ez a szempár nagyobb rémületet idézett elő a tekintetes bíró úrban, mint a revolver fenyegető biztos csöve.

Ott ült, kissé előrehajolva székében. Nehéz teste szinte megmerevedett, és tíz szörnyű másodpercen át táguló orrlyukkal némán nézte a revolver csövét. Az egyetlen neszt saját dobogó szíve, és a most túl hangosnak tetsző óraketyegés keltette. Aztán nagy erőfeszítéssel – izzadságcseppek gyöngyöztek tőle végig a homlokán, megpróbálta lerázni emberfeletti félelmét, amely jegesen fojtogatta torkát.

Fel akart emelkedni, de nem jutott tovább egy bizonytalan, tétova mozdulatnál. Az Angyal fölényes, és mégis kedves mosollyal megforgatta a revolvert ravaszánál fogva, és közelebb lépett hozzá. Most egyetlen gyors mozdulattal újra a bírónak szegezte a fegyvert.

Nather szeme félelemmel telve nagyra tágult. A pupilla egészen összehúzódott, és a szája széle remegett.

– Ne zavartassa magát, cimbora – mondta az Angyal. – Tudom, hogy a Ceremóniák Könyve szerint a házigazdának mindig fel kell állnia, ha vendége érkezik, de ezúttal felejtsük el a formaságokat. Üljön le kérem – és érezze magát otthon.

A bíró fagyott tekintete a revolver csövéről az Angyal arcára tévedt. A kedves, gúnyolódó hang még a fülében muzsikált. A hang még jobban megmerevítette – mert valami különös oknál fogva ugyanezt a rémületet keltette benne, mint amikor először meglátta az olajbarna arcból kivilágító kék szempárt. Minden szín eltűnt dagadt arcából, és érezte, hogy a főütőér hevesen dobog a torkánál.

– Mit jelent ez a pokoli betolakodás? – kérdezte, de nem ismerte fel a saját hangjának különös tompa csengését.

– Ha leül, mindent szépen elmondok – mormogta az Angyal. – Ha nem… nos, itt a sarkon túl felfedeztem egy kiváló temetkezési vállalatot, ahol néhány legújabb típusú, áramvonalas koporsó kapható olcsó áron. Azt mondják a csillagjósok, hogy ez a hónap nagyon alkalmas elhalálozók számára…

A két férfi szeme szinte egymásba fúródott ebben a párbajban – mintha két párbajozó kardja csendülne össze. De az Angyal mosolya nem változott.

És Nather bíró nehezen visszarogyott a székére. Arca falfehér volt.

– Nagyon szépen köszönöm – mondta az Angyal udvariasan.

Alig észrevehetően megenyhült a feszültség, az ujjszorítás is engedett, már nem fogta olyan görcsösen a ravaszt. Zavartalan eleganciával, oldalt az ajtóhoz lépett, és gyors mozdulattal megfordította a kulcsot a zárban. Aztán lassan visszament a süppedő szőnyegen a bíróhoz.

Lassan végignézett a szobán, de egyik szemével folyton sakkban tartotta a bírót. Tekintete végre is megpihent az asztalon heverő bankjegyeken:

– Egészen csinos kis összeg, Algernon – jegyezte meg. – Mindenesetre elég ahhoz, hogy megfeledkezzem az elveimről…

– Szóval rablótámadás, mi? – morogta Nather.

Az Angyal azt hitte, hogy egy kis megkönnyebbülést tud felfedezni a szavak mögött.

Majdnem szomorúan rázta fejét, és tág ártatlan szemmel nézett áldozatára.

– Kedves bíró uram – félreért. Csak annyit említettem, hogy küzdenem kell a kísértés ellen. Ez a látogatás úgy kezdődött, mint egy kedves kis interjú. Szeretném tudni, hol született és miért, miféle javítóintézetből szabadult ki fiatalkorában, továbbá mi a véleménye a lefegyverzésről, és vajon mindig ilyen kissé körte alakú volt-e a feje, vagy talán valaki rátaposott? Eszem ágában sem volt ellopni valamit.

Elgondolkozva nézegette a bankjegyeket, mintha bűnös gondolatai támadnának miatta.

A bíró megnedvesítette kiszáradt ajkát.

– Mit jelent ez az ostoba beszéd? – dörmögte.

– Csak egy baráti látogatás – felelt az Angyal, és fejét csóválva intett a bankjegyek felé. Világos volt, hogy az az ötlet, amelyet Nather vetett fel, már egészen befészkelte magát az Angyal agyába.

Mosolygott, de aztán elkomorult egy percre és szomorú képpel sóhajtott.

– Attól félek, kénytelen leszek ezt az összeget kölcsönkérni magától. Az a tény, hogy itt ülök, és nézem a pénzt, felőrölte ellenálló-képességemet.

Nather puffadt keze végigsimított lüktető halántékán. Az Angyal fegyveres karja egy pillanatra sem rezzent meg, és fenyegetően csillogott a lámpafényben. Nather úgy érezte, mintha a Végzet ujja mutatna rá…

A bíró szeme felvillant, mint valami fényes ékszer, amikor az Angyal barátságos mozdulattal összesöpörte a pénzt és zsebre dugta. Nem, a 38-as Colt revolver csöve egy pillanatra sem mozdult el a célirányból. A bíró tehetetlen erőlködését staccato-szavakban fejezte ki, és az éles, magas hang kellemetlenül törte meg az éjszaka csöndjét.

– Átkozott… majd gondoskodom róla, hogy ezt ne vigye el szárazon!

– Mindjárt gondoltam – helyeselt Simon szívélyesen. – Beismerem, hogy nem valami tapintatos viselkedés részemről, különösen egy ilyen nagy városban. Kár, hogy nem sikerült megértenünk egymást. Igazán kedves estét töltöttünk volna együtt, és ha valaha elfognak, és a törvényszék elé vittek volna, ön bizonyára könnyekben tört volna ki, és azt követeli az esküdtektől, hogy mentsenek fel… teljesen úgy, mint nemrégiben a Jack Irboll-esetében történt volna, ha a szerencsétlen nem esik oly tragikus véletlen áldozatául. De hát az embert mindig érhetik meglepetések… Ne törődjék vele. Mondja meg, mennyit vettem kölcsön, mert nyugtázni szeretném.

A sápadtság eltűnt Nather arcáról, és vad düh lángolt fel vonásain. Pillanatokig beszélni sem tudott, és a szeme kidülledt mérgében.

– Húszezer dollár volt itt – mondta rekedten.

Az Angyal felhúzta szemöldökét.

– Nem is olyan kevés – mondta nyugodtan – …vérdíjul!

Nather feje megrezzent, és újra futó rémület tágította ki az íriszét, de nem szólt semmit.

És az Angyal megint mosolygott.

– Bocsánatot kérek. A pillanat izgalmában elfeledkeztem bemutatkozni. Micsoda illetlenség. Hallatlan. A nevem Templar… Simon Templar.

Észrevette azt a szinte hipnotikus félelmet, amely megremegtette a kövér ember ajkát. Még szélesebben mosolygott.

– Talán már hallott rólam. Én vagyok AZ ANGYAL.

A remegés továbbfutott a férfi torkára, mert csak gépiesen mozgatta száját, de hang nem jött ki rajta. Nagy erőfeszítéssel mégis összeszedte magát, és végre megszólalt:

– Maga az az ember, aki Irbollnak azt a levelet küldte?

– És aztán megölte – mondta az Angyal nyugodtan. A fölény és a kedvesség most egy pillanatra megszűnt. És a nyugodtan kiejtett mondat mögött kíméletlen elszántság és félelmet nem ismerő határozottság villant fel. – Ne felejtse ezt el, Nather. Maga felmentette őt, és én megöltem!

A bíró újra megmerevedett székében. Utána a megrezzenés már túlfeszített idegek műve volt. S szája alig hallhatóan mondta ki:

– Mit akar?

– Nos, azt hiszem, beszélgethetünk egy kicsit – Simon leült és keresztbe rakta a lábát, amely ide-oda himbálózott, mint az inga. – Azt hittem, hogy tud egyet-mást. Úgy látszik, maga egészen jó pajtása volt Jack Irbollnak. Ha az újság, amit ma este olvastam, nem téved, akkor maga írta alá a fegyverviselési engedélyét… a fegyverét, amellyel megölte Ionetzkit. Maga az a fickó, aki aláírta Irboll szabadlábra helyezési aktáját, amikor először elfogták. És maga az fickó, aki felmentette őt legutolsó ízben. És három évvel ezelőtt, azt hiszem, maga volt az, aki felmentette a mi Irboll barátunkat négy társával együtt, akiket megint egy gyilkossággal vádoltak. Azzal a gyilkossággal, amelyet egy Bill Valcross nevű gyermeken követett el. Úgy látszik Algernon, maga nagyon hasznos barát tud lenni, ha a szükség úgy kívánja…

MÁSODIK FEJEZET

amelynek végén az Angyal kocsikázni viszi Fernack felügyelőt

1.

Nather nem is próbált felelni.

Teste mélyen belesüppedt a székbe, és szeme ijedten meredt az Angyal gyűlölettel és haraggal teli arcára, de Simon nyugodtan viszonozta a pillantást, mint előbb.

– Mielőtt beléptem – jegyezte meg az Angyal közömbösen –, éppen egy szelet papírt olvasgatott, amelynek úgy látszik valami kapcsolata van az általam kölcsönvett húszezer dollárhoz…

– Nem tudom, miről beszél – mondta a bíró.

– Neem? – mondta az Angyal.

Hangja mézes-mázos volt, de a fenyegető fény nem tűnt el a szeméből.

– Hadd emlékeztessem rá. Összegöngyölgette, és behajította a papírkosárba. Még mindig ott van – és én látni szeretném.

Nather szeme felcsillant.

– Hát miért nem veszi ki?

– Mert nem akarok alkalmat adni magának, hogy kihasználja a lehajlásomat… azonkívül fáj a derekam. Vegye ki azt a papírost!

Hangja felcsattant a végén, mint egy ostorcsapás, és Wallis Nather megrezzent.

De nem mozdult, hogy engedelmeskedjék.

Fojtó csönd ült a szobában. A levegő teli volt feszültséggel. A mosoly eltűnt az Angyal ajkáról, amikor kiadta a rövid parancsot – és nem is tért vissza. Ugyanolyan könnyedséggel támaszkodott a szék karfájára, de a lába abbahagyta azt a hanyag lóbálást. És arcizmai félelmetesen megrángtak, amikor látta, hogy Nather nem akar engedelmeskedni.

Rájött arra, hogy a bíró elővette bátorságának és erejének utolsó maradványát, hogy leküzdje azt a megbabonázást, amelyet a fenyegető revolvercső idézett elő benne. Fantasztikus és hihetetlen volt ez számára… nem akarnak az Angyalnak engedelmeskedni! S tudta, hogy abban a pillanatban, mikor a bíró bármilyen kísérletet tesz, hogy megszabaduljon a veszélyes helyzetből, ujja megrántja a ravaszt – habozás és kímélet nélkül.

– Nem merne lelőni! – mondta Nather rekedten.

Inkább magának mondta ezt, mintha meg akarná nyugtatni remegő lelkét. És az Angyal szeme kék acéltűként szegeződött rá.

– Nem mernék?… Ezt a szót nem ismerem. Ilyen nincs a szótáramban – és ezt magának is tudnia illik! Olyan országban vagyok, ahol a férfiak nem díszül viselik a revolvert – és én is kezdek alkalmazkodni hozzájuk!

De mialatt beszélt, az Angyal agya már sebesen működött, és magyarázatot keresett azért az őrült kísérletért, amellyel a bíró megtagadta az engedelmességet.

Biztosan érezte, hogy az ilyen Wallis Nather-féle ember nem merne szembeszállni egy fenyegető revolverrel – húszezer dollár miatt. Olyan összeg ez, amelynek elvesztését akárki megsiratná, de nem elég nagy ahhoz, hogy halált megvető küzdelmet folytasson az Angyal ellen, akiről Nather is jól tudta, hogy könyörtelen…

Csak egyetlen nagy oka lehet rá – a papírkosárba dobott, összegyűrt papírszelet. Valami olyasmi áll azon a cédulán, amelynek végzetes a jelentősége, s amely még a különben gyáva Nathert is arra indítja, hogy mind közelebb húzza székét, és szembenézzen a biztos halállal.

Simon csodálkozó szemmel nézte a bíró idegtépőn kétségbeesett mozdulatait, amikor lassan közeledett a halált jelentő fegyver felé. Hosszú és változatos élete folyamán először érezte, hogy a kikerülhetetlen Végzet vak eszköze. Mindent megtett, ami módjában állt. Az egyetlen, szinte gépies intés nem bizonyult elegendőnek. Két dolog maradt hátra. Az elkövetkező percekben Nather előre ugrik. És ugyanabban a másodpercben a revolver eldördül…

Simon bizonytalanul érezte, hogy az érverése gyorsul. Agya a köznapi és szokásos részletekre gondolt, hogy elkerülje a nyomasztó feszültség idegesítő hatását… személyzetnek kell lennie valahol a közelben… de csak három gyors mozdulatra van szüksége, mielőtt az ajtóhoz érnének… egy tiszta papírra felrajzolni ismert jelét, a glóriás csontvázat… kivenni az összegyűrt papírt a kosárból, és eltűnni a nyitott ablakon a sötétségbe…

És ekkor csengő hasított bele a némaságba, mintha bomba robbant volna.

A telefon!

A ritmikus kettős csöngés sokáig visszhangzott. Nather erőlködése összeomlott. Megborzongott, petyhüdten visszaesett a székbe, és remegő kézzel a szeméhez kapott.

Simon újra mosolygott. Lába folytatni kezdte a nyugodt ingamozgást, és gúnyos pillantással nézett végig az asztalon. Két telefon állt rajta – az egyik csak házi használatra. Az íróasztal jobb oldalán kis asztalkán állt a harmadik – sziámi ikre a másodiknak, amelyhez szintén külső vezeték vezetett, bizonyára a bíró titkársága számára. Az Angyal kinyújtotta hosszú kezét és a térdére fektette.

– Vedd fel a kagylót, testvér – tanácsolta rábeszélően.

Revolverének intése hangsúlyozta a tanács gyors végrehajtását. De a küzdelem már reménytelen volt a bíró számára. Mintha az utolsó erőfeszítés is felmondta volna a szolgálatot. Szürkére vált arccal emelte fel az egyik telefont. Ugyanakkor Simon is felemelte a másik fülhallgatót, és közben kinyújtott kézzel a bíró szívére célzott.

– Nather bíró beszél!

Az Angyal fülénél lévő membránban hirtelen tiszta női hang csendült meg.

– Fay beszél…

A mondat tisztán, élesen és parancsolón hangzott, de teli volt mély és meleg muzsikával, amit így csak nagyon kevés női hang csendít ki – olyan különös melódia áradt belőle, hogy az Angyal vére megmozdult és különös izgalom fogta el. Maga sem tudta, mi az oka ennek a furcsa változásnak, de a hang soha nem érzett felindulást váltott ki belőle.

– A Nagy Főnök azt üzeni, hogy jó lenne, ha ma éjjel otthon maradna – mondta a hang. – Lehet, hogy szüksége lesz magára.

Nather szeme megüvegesedni látszott, amikor az Angyal arcára tévedt a pillantása. Simon megmozdította fegyverét és előbbre tolta. Pillantása biztos volt és átható. Nather kissé megingott.

– Itt… itthon… leszek – dadogta.

– Ajánlatos – mondta a hang, és a rövid parancsban is forró melódia zúgott. Az Angyal még jobban füléhez szorította a kagylót. De a vonal elhalt. A másik oldalon letették a kagylót.

Az Angyal most Nathert figyelte, és jól tudta, hogy teljesen megértette a rövid beszélgetést. A bíró előremeredt a semmibe, a kagyló lecsúszott a vállára és a szája félig nyitva maradt.

– Nagyon érdekes – mondta az Angyal lágyan.

Nather szája hirtelen összeszorult. Lassan visszaakasztotta a kagylót és felnézett.

– Egyik üzletfelem – próbálta közömbösen mondani.

– Ez is nagyon érdekes – mondta az Angyal. – Nem tudtam, hogy bíráknak üzletfeleik szoktak lenni… Azt hittem, hogy megközelíthetetlenek… De ez a nő gyönyörű kell, hogy legyen… ilyen hanggal…

Hirtelen elkomolyodott.

– Mondd, Algernon testvér, lehet, hogy valamit eltitkolsz előlem?

Nather felhorkant.

– Meddig csinálja még ezt a komédiát?

Az Angyal újra mosolyogni kezdett.

– Amíg untatni nem fog. Eddig pompásan szórakoztam – mondta. – Sőt, ha jól megfigyelted, Algernon, egyszer sem ásítottam. És amint megállapíthatom, ez az interjú mind érdekesebbé válik. Minden percben új meglepetés érhet. Most ez a Nagy Főnök… hadd halljunk valamit róla is. Kezdek kíváncsi lenni!

Nather szeme vadul csillant meg.

– Átkozott legyek, ha többet mondok.

– Akkor leszel átkozott, testvér, ha nem mondasz többet!

– Menjen a pokolba!

– Hasonló jókat kívánok!… – mondta az Angyal egykedvűen.

Felállt, az asztal mögé ment, és leült a szélére. Közben egy pillanatra sem tévesztette szem elől a bírót. Derűsen mondta:

– Kissé korlátoltnak látszol, Algernon testvér. Úgy látszik, nem akarsz megérteni. Talán az a néhány feszült másodperc, s a telefonhívás rossz irányba terelte a beszélgetésünket. Nagyon is jól tudhatod, miért vagyok itt. Tudod, hogy nem azért jöttem, mert a klasszikus profilodat akarom bámulni. Tudod, hogy ki vagyok. Nem törődöm azzal, hogy mit gondolsz, vagy mit csinálsz, de egy-két dolgot el kell mondanod nekem. A bolondos titkaid némelyike figyelemre érdemes lehet. No, gyerünk, Nather… vagy különben…

Az Angyal revolvere előrelendült, amíg bele nem fúródott a bíró pocakjába.

– Különben megtudod, amit Ionetzki és Jack Irboll tudnak.

Nather puffadtra dagadt ajka mögül elővillant sárgás fogsora. És Simon még mélyebbre nyomta a revolvert a gyomrába.

– És ne hazudj – mondta az Angyal hanyagul. – Nagyon jóban vagyok a kereskedő-népséggel s az a temetkezési vállalat itt a sarkon érdemesnek látszik egy kis üzletkötésre!

Nather megnedvesítette forró, kiszáradt ajkát. Harminc éven át szoros kapcsolatban élt az alvilággal és megismerte azt a furcsa, elkeseredett lázat, amely gyilkossá tehet egy férfit. Az a szörnyű belső küzdelem a telefonhívás előtti másodpercben összetörte minden akaraterejét és küzdőképességét. Nem volt rá képes, hogy összeszedje magát. Tudta, hogy az a férfi, aki fegyverét rászegezi, mindenre elszánt és gondolkozás nélkül meghúzza a ravaszt a legkisebb menekülési kísérletre. Mellkasa nehezen hullámzott fel-alá. Nyögés szakadt ki a torkából.

Amikor ajka szóra nyílt, tompított léptek zaja hallatszott a zárt ajtó mögül.

Az Angyal felegyenesedett, hallgatózott. A lépés kimért, tompa neszéről arra következtetett, hogy a komornyik jár odakint. Nather reménysugárral arcán pillantott fel; de a fegyver csövének állandó nyomása egy milliméterrel sem tágított.

Az Angyal halk suttogása alig hallhatóan ért el a füléhez.

– A hősök fiatalon halnak meg – morogta.

Kopogás hangzott fel az ajtón – diszkrét, halk kopogás, amilyen csak egy komornyiktól származhat. Nather üveges tekintettel olvasta le az Angyal ajkáról a parancsot.

– Kérdezd meg, mit akar?

– Mi az? – dörmögte Nather hangosan.

Egy pillanatnyi csönd támadt.

– Fernack felügyelő van lent, uram. Azt mondja, fontos ügyben akar beszélni önnel.

Nather az Angyalra meredt. És az Angyal mosolygott. Ajka újra parancsot suttogott. Nather bólintott.

– Mondd neki, hogy fáradjon fel – ismételte a bíró. És nem tudta hinni, hogy most parancsot teljesít.

Csöndesen és mereven ült, amikor a komornyik léptei elhalkultak.

Az Angyal végre visszahúzta a revolver csövét, amely már olyan hosszú ideje nyomódott a bíró testébe.

– Mindig jobb és jobb – mondta az Angyal csodálkozva, és cigarettát tett a szájába. – Úgyis meg akartam ismerkedni Fernack-kal.

Nather hitetlenül meredt rá. A helyzet furcsa, valószínűtlen volt és mégis előállt. Az automata fegyvert elvették a testéről, s most ott pörgött az Angyal hanyag ujjai között. De ez a fölényes közömbösség, ez a dermesztő nyugalom még jobban székéhez kötözte. Ez az önbizalom, amely a magas, kreolbőrű férfiből áradt, nagyobb félelemmel töltötte el, mintha valami középkori kínzóeszközzel közeledtek volna feléje. Csodálta az Angyalt, aki egy-két perccel a rendőrlátogatás előtt ilyen nagy lelki nyugalommal viselkedik.

– Hát tessék, itt a jó alkalom – morogta a bíró. – Kérdés, hogy Fernack is ennyire várja-e a találkozást…

Simon felemelte az égő gyufaszálat, és cigarettájához tartotta. A fellobbanó fény különös világítást adott arcának, amikor a bíróra nézett. Aztán kifújta a füstöt és a hatalmas, selyemhuzatú Morris-szék felé indult, amely a francia ablakok közt állt – ahol belépett. Lábával megfordította a széket, és az ajtóval szemközt helyezte el.

Aztán visszatért az asztalhoz, felrúgta a papírkosarat, felkapta a golyóvá összegyűrt papírlapot, és zsebébe csúsztatta… Olyan gyorsan játszódott le mindez, hogy a bíró még kísérletet sem tehetett a védekezésre. Aztán kihúzta az asztalfiókot, amely felé Nather keze kapott, amikor hangját meghallotta és kivette a revolvert. Gondosan megnézte, és zsebre vágta azt is. Körülnézett, elégedett mosollyal visszasétált székéhez, és kényelmesen elhelyezkedett.

Mélyet szippantott a cigarettából, és lassan a bíró felé fordult.

– Ha az inas bejelenti Fernackot – parancsolta –, kinyitod az ajtót, és beengeded. Aztán visszajössz a helyedre. Értetted?

Nather nem értette. Agya még mindig kábultan dolgozott, és kereste a megoldást, amely érthetővé teszi az Angyal viselkedését. Mindenesetre úgy érezte, hogy imáját meghallgatták, mert ha Fernack jelen lesz, mégis csak reménye van a szabadulásra, és talán módot talál arra, hogy azt a papírszeletet, amely az Angyal zsebében pihent, visszakapja. De egy belső hang azt súgta, hogy a székben nyugodtan mosolygó férfinak esze ágában sem lesz akármit is visszaszolgáltatnia – Fernack megjelenése ellenére.

Simon olvasott a gondolataiban.

– A revolverem egy ideig nem játszik szerepet, Nather. De kéznél van, tudod. Nem szeretném, ha izgalmadban fölösleges dolgokat mondanál, vagy cselekednél. Valaki könnyen megsérülhet…

Nather pillantása dühösen meredt rá.

– Egyszer még – mondta a bíró lassan – remélem, újra találkozunk.

– Talán a Sing-Singben – ajánlotta az Angyal fuvolázva. – Mindjárt meg is beszélhetnénk egy találkát…

Újra szippantott cigarettájából, és a komornyik visszatérő lépteire figyelt, amelyeket nehezebb, döngőbb léptek követtek. Tulajdonképpen élvezte a helyzetet. Fernack vár odakint, és az Angyal semmi okot nem talált rá, hogy ne ismerkedjék meg vele. Az egész estéje várakozásokkal teli kezdődött, és nagyon hasznos eredménnyel járt eddig is. Barátságos érdeklődéssel várta, hogy ismeretségi köre újra kibővüljön.

A komornyik kopogott az ajtón.

– Fernack felügyelő, uram.

Simon intett a bírónak és Nather átment a szobán. Minden távolodó lépésénél úgy érezte, hogy a rejtett revolver rászegeződik. Megfordította a kulcsot a zárban és kinyitotta az ajtót.

Fernack felügyelő tagbaszakadt alakja jelent meg a küszöbön.

2.

– Miért zárta be az ajtót, bíró? – kérdezte Fernack savanyúan. – Ideges?

Nather válasz nélkül becsukta újra az ajtót, és Simon elhatározta, hogy közbelép.

– Én zártam be – magyarázta.

Fernack, aki nem vette őt észre azonnal, meglepve fordult meg. És Simon folytatta.

– Légy olyan szíves, Algernon, és zárd be újra… ahogyan mondtam.

Nather habozott egy másodpercig, aztán engedelmeskedett. Fernack meredten pislogott a karosszékben tanyázó alakra, és értelmetlen pillantással fordult a bíróhoz. Hátratolta viharvert keménykalapját, és bal fülcimpáját húzogatta.

– Az ördögbe is, hát ez ki? – kérdezte.

Nather vállat vont.

– Egy hülye – mondta durván.

Simon nem vette észre a sértést, és a jövevényt tanulmányozta. Fernack teljesen illett ahhoz az elképzeléséhez, amely a tipikus New York-i rendőrfelügyelőhöz fűződött. De valóságban többet fedezett fel a férfin. Tetszett neki a tiszta, szürke szempár, az arc becsületes nyíltsága, a szögletes áll, amely erőt és bátorságot árult el. Rájött arra, hogy akármilyen detektív Fernack – jó, avagy rossz – azokhoz a ritka tüneményekhez tartozik, amelyek már kihalóban vannak ebben az országban: becsületes rendőr. Őszinte barátsággal mosolygott a férfira, ha nem is remélte, hogy a mosolyát viszonozzák…

– No, mi az, felügyelő? – morogta. Csalódtam magában. Azt hittem, megismer.

Fernack szeme összehúzódott, amikor jól megnézte az Angyal kreolbarna vonásait.

Aztán a fejét rázta.

– Úgy látszik, ismerem az arcát, de nem tudom, honnan…

– Talán a rossz fénykép az oka – folytatta az Angyal sajnálkozva. – Azok a fényképek rendszerint rosszul sikerülnek… De mégis, tekintve, hogy ma délután saját kezűleg adott ki néhányat az újságíróknak…

– Te jó Isten… az Angyal!

– Személyesen. Nem tudtam, hogy Algernon barátai közé tartozik; amikor meghallottam, hogy lent vár, elhatároztam, hogy jobb, ha itt maradok.

Fernack válla előregörbült és karizmai megfeszültek. A hirtelen meglepetés miatt, nem gondolt arra: miért olyan ostoba az Angyal, hogy így kiszolgáltatja magát…

– Épp magát keresem, fiatalember – dörmögte.

Előresietett, és keze a farzsebe felé nyúlt.

Aztán, talán egy méternyire a széktől, hirtelen visszahőkölt és megállt. Két keze megállt a levegőben, alig öt centiméternyire a fegyver agyától, de kísérletet sem tett, hogy ezt a mozdulatot befejezze.

Az Angyal látszólag nem is mozdult, egyik lába ide-oda ingázott – de valahogy a kékes-fekete automata revolver ott csillogott egyszerre a kezében, és a kerek, fekete cső a detektív mellének szegeződött.

– Sajnálom – mondta az Angyal.

És komolyan is gondolta.

– Gyűlölöm azt a gondolatot, hogy letartóztassanak, amint már megtudta életrajzomból. Ez egyike az olyan dolgoknak, amik sohasem fordulhatnak elő nálam. Kedves öregem, csak nem képzeli: azért maradtam itt, hogy emléktárgyként hazavigyen?

Fernack egy pillanatig szótlanul bámult a fegyverre és tekintete most az Angyalra vándorolt. Simon félt egy pillanatig – a detektív szemében olyan elszánt fény villant fel, mintha nem lehetne őt megállítani és feltartóztatni. És Simon nagyon sajnálta volna, ha tüzelnie kell. De Fernack nem volt hebehurgya. Olyan világban élt, amelyben a hebehurgyaság egyenlő a halállal.

Az Angyal vidáman nevető kék szeme rámosolygott.

Fernack dörmögött valamit, és aztán felegyenesedett.

– Mit jelent ez? – kérdezte.

– Társas estélyt. Foglaljon helyet, és próbáljon beilleszkedni a társaság szellemébe. Talán tud egy-két anekdotát?…

Fernack széket húzott elő, és szembeült az Angyallal. A meglepetés első kábító perce után természetesnek fogta fel a helyzetet. Minthogy a kezdeményezést kivették a kezéből, nem tudott mást tenni, mint figyelni…

– Mit csinál itt? – kérdezte. És hangjában a tisztelet halvány jele mutatkozott.

Simon Nather felé mutatott fegyverével és visszaültette a bírót a székére.

– Ugyanazt kérdezhetném én is – jegyezte meg.

Fernack elgondolkozva pillantott a bíróra. És Simon gyors szeme észrevette a pillantásban rejlő undort és megvetést… rájött, hogy Nather is látta…

– Előbb feleljen az én kérdésemre – mondta Fernack szárazon.

Az Angyal humorosan vizsgálgatta a két férfit.

– A Törvény két karja – jegyezte meg tiszteletteljesen. – A Béke Őre és az Igazság Képviselője. Szép családi képet készíthetnének most magukról. A megközelíthetetlenek…

Fernack összehúzta szemöldökét, és a bíró könnyedén megremegett székében. Feszült csöndesség támadt a szobában, amelyet a felügyelő dörmögő, mély hangja tört meg.

– Tud még valami szép tündérmesét?

– Jó csomót – felelt az Angyal. – Egyszer volt, hol nem volt egy nagy város, a világ leggazdagabb városa. Tornyai a felhőkig emelkedtek, és utcáit arany fedezetű bankjegyek burkolták, amelyek épp annyit értek, mint a mesebeli drágakövek, csakhogy könnyebbek voltak. S az egész lakosság nagyon boldog lehetett volna ebben a szép nagy városban, mert mindene megvolt: a pénz, a fiatalság, az egészség… De a város alatt lakott egy szörnyű nagy polip, amelynek csápjai a legmélyebbről a legmagasabbra nyúltak el – sőt még a városon kívül, Canarise és North Hoosick zöld falujáig és egy Far Rockaway nevű helyig is, ahol skót emberek laktak. Ez a polip nagyon jól élt, és minden nap kövérebb lett, mert a vér, az arany és a férfibecsület diétáján élt…

Fernack keserű hangja szakította félbe.

– Ez túlságosan igaz, semhogy tréfás lenne…

– Nem is akart az lenni. Fernack, tudja, miért vagyok itt. Ma délután elvégeztem egy munkát maga helyett – olyan munkát, amit Nather testvérnek kellett volna elvégeznie, de ő vonakodott. Ionetzki egészen jó barátja volt, mi?

– Épp eléggé tudja – felelte a detektív, és hatalmas tenyere ökölbe szorult. – Aztán?

– Nather úgy látszik, jó barátja volt Jack Irbollnak. Ezt is maga helyett találtam ki? Így aztán további áldozatkészségből kis látogatást tettem Nathernél. Alig félórája voltam itt, amikor maga megjelent. Nemrégiben azt kérdeztem, hogy miért jött ide… és a kérdésemre még nem kaptam választ.

Fernack szája összeszorult. Szeme a bíróra tévedt. De Nather vértelen arca olyan kifejezéstelen volt, mint egy sportautó ablaküvege.

A detektív újra az Angyalra nézett.

– Maga egy csomó kérdésre szeretne választ kapni, mi? – mondta egyszerűen.

Az Angyal bólintott.

– Hát akkor másikkal próbálkozom.

Az Angyal cigarettát vett elő és a kifújt füst fátylán keresztül nézett a detektívre.

– Talán lefordíthatna valamit számomra. Fordítsa le – világosan kifejezve, hogy én is megértsem!

– Mi az?

– A Nagy Főnök azt üzeni, hogy jó lenne, ha ma éjjel otthon maradna. Lehet, hogy szüksége lesz magára.

Simon szünet nélkül, egy szuszra mondta el a titokzatos mondatot. Úgy hangzott el a feszült levegőben, mintha egy hegedűhúr hirtelen elpattanna. De az Angyal még legrózsásabb, legoptimistább hangulatában sem remélte, hogy ilyen eredménye lesz a kijelentésének.

Mintha csak egy puskaporos hordót gyújtott volna meg alattuk. Nather visszafojtotta lélegzetét és sikoltott, mintha valaki a gyomrába szúrt volna. Fernack egy kicsit felemelkedett a székről, szája kissé kettényílt, és szeme tágra nyíltan bámult az Angyalra.

– Mondja csak ezt újra!

A detektív nem tudta izgalmát palástolni.

– Úgy látszik, nem akar megérteni – mondta az Angyal. Mosolygott, és vidám szeme éppolyan nyugodt volt, mint a felemelt revolver. – Csak arra kértem, hogy fordítson le nekem valamit. Megmondhatná, hogy mit jelent ez?

– Ki akarja tudni?

Nather felemelkedett a székéből, tenyere ökölbe szorult és arcizmai rángatóztak.

– Ez már tűrhetetlen! – kiáltotta rekedten. – Hát nem tud tenni valamit, Fernack, ahelyett, hogy itt ül és erre az őrültre figyel.

Fernack a bíróra pillantott.

– Hát persze, hogy tudnék – mondta röviden. – Vegye el az úr revolverét, s majd akkor elintézem…

– Feljelentem magát a főkapitányságon. – Nather félig üvöltött már. – Istenemre – ki fogom dobatni a rendőrségről. Mi a fenének van a törvényes erőnk, ha egy felfegyverkezett csavargó a saját házamban rablótámadást intézhet ellenem…

– És gengszterek fényes nappal lelőhetnek ártatlan, becsületes rendőrt, s aztán szabadon bocsátják őket! – tette hozzá az Angyal. – Tartsunk egy tiltakozó gyűlést.

Nather fuldokolni kezdett és az Angyal felállt. Valami olyan érzése támadt, hogy jobb lesz, ha ennek az interjúnak véget vet – de a bíró kitörésének semmi köze sem volt hozzá. Így szeretett mindig dolgozni: a megérzéseit követte, és olyan nyomon haladt, amely talán értelmetlennek és fölöslegesnek is látszhatott. És tudta, hogy ez a látogatás csak a mai est kezdete. Még más feladat is vár rá…

Az íróasztalhoz lépett, és felemelte a bronz dohányzókészlet fedelét. Kiválasztott egy szivart, meg ropogtatta és élvezettel szagolgatta.

– Ha máshoz nem is értesz, Algernon, hát a dohányhoz biztosan… – morogta.

A vastag Havannára gyújtott, és mosolyogva figyelte, hogy milyen jól szelel. Aztán mintha még valami az eszébe jutott volna, újra felemelte a doboz fedelét és még néhány szivart vágott zsebre.

– No, fiúk – mondta – nem szabad haragudnotok, ha most távozom. De nem akarom a vendégszeretetet túlságosan igénybe venni, és talán van egy-két titkotok, amit egymás fülébe akartok suttogni. – Hátrált az ablak felé, és ott megállt, hogy begombolja a kabátját. – Egyébként – folytatta – ne fáradozzatok azon, hogy az ablakhoz siessetek és búcsút intsetek. Az ilyen kis formaságok mindig idegessé tesznek. – Utoljára forgatta meg a revolverét ujjai közt, és jelentőségteljesen újra a két férfi felé szegezte. – Nem szeretném, ha az utolsó percben történne valami szerencsétlenség.

Eltűnt.

Fernack az üres feketeségre meredt, és hosszú sóhajt engedett ki a tüdejéből. Néhány másodperc múlva felállt. Minden sietség nélkül a nyitott ablak szárnyához lépett, és némán kinézett a sötétbe. Aztán visszafordult a szobába.

– Szeretem az ilyen fickót – mondta elgondolkozva.

Nather rámordult.

– Jobb, ha maga is szedi a sátorfáját – morogta. – Majd még hallani fog erről az esetről…

– Ön már most fog hallani egyet és mást… – mondta Fernack nyugodtan. De a hangja olyan különösen csengett, hogy a bíró figyelni kezdett.

A detektív mondanivalója nem tartott sokáig. Fernack nem volt az az ember – különösen munka közben – aki törődött volna azzal, hogy a szavait megválogassa. Nem sokat töprengett, hanem alaposan kifejezte megvetését és nyílt brutalitással a bíró szemébe vágta a tényeket, úgyhogy Nather újra halálra váltan reszketett és elsápadt.

Simon Templar távozása után három perccel Fernack felügyelő rontott ki a szobából, de sokkal hangosabb és erélyesebb módon. Végigdübörgött a lépcsőn, félrelökte a csodálkozó komornyikot, aki kitárta előtte az ajtót, és káromkodva beugrott autójának kormánykereke mögé.

De az az este még nem fejeződött be számára sem. Bár ebben a másodpercben még nem tudta.

Becsapta az ajtót, rákapcsolt az indítóra és gázt adott. S ekkor valami kemény nyomódott szelíden, de határozottan a bordái közé. Az Angyal lágy hangja csendült meg a jobb füle mellett.

– Kezeket fel, felügyelő úr. Egy kis sétakocsikázásra indulunk!

3.

Fernack felügyelő álla leesett.

Felizgatott lelkiállapotában nem is vette észre az Angyal megérkezését, s a másik ajtó nesztelen kinyílását. De nem is volt oka rá, hogy erre az eshetőségre gondoljon. Természetesnek hitte, hogy az Angyal három-négy mérföldnyire autózik valahol, és nem is gondolt rá többé. A helyzet, amelyben már másodszor találta magát, olyan meglepő és váratlan volt, hogy egy időre egészen elkábította. Közben Simon odacsúszott melléje az ülésre és becsukta az ajtót.

Fernack becsukta a száját, és a tiszta kék szempárba nézett a revolver fölé.

– Mit akar?

– Kicsit kocsikázunk. Szeretnék beszélni magával, s talán magának is van egy-két szava hozzám. Akárhová mehetünk, kivéve a kapitányságot.

A detektív arcának gránit vonásai megrángtak. A türelmének határa volt – s bár bizonyos fokig tetszett neki az Angyal viselkedése – úgy érezte, hogy nem bírja sokáig a mellette ülő férfi vidám szemtelenségét. Kissé oldalra nézett és lassan leeresztette a karját.

Az Angyal bólintott.

– Éppen kérni akartam rá, kedves felügyelő úr. Minek is fárasztja magát ezzel a kartornával.

Fernack nem felelt.

A hallgatag éjszakában csak a monoton motorzúgás keltett neszt. A két reflektor izzó lámpaszeme bevilágította az utcát.

– Mehetünk valamelyik parkba is – mondta végre Fernack.

Nehéz láb lépett az gázpedálra, és a motor felbúgott. Kifordultak a 10. utcára, és lekanyarodtak a Seventh Avenuera. Simon kényelmesen hátradőlt, és szivarra gyújtott. Egy hang sem esett közöttük, míg el nem érték a Times Square-nél a kereszteződést.

– Nézze, kérem – mondta az Angyal nyugodtan –, kezdem unni ezt a revolverszorongatást. Nem hagyhatnánk el a fegyveres kíséretet a beszélgetésünk folyamán?

– Okay – dörmögte Fernack, anélkül, hogy levette volna szemét az útról.

Simon oldalzsebébe csúsztatta a revolvert és átadta magát a szivarozás gyönyörűségének. Agyában egyetlen zavargó gondolat sem volt. Pislogó és szikrázó fények alatt fordultak be a Central Parkba, a Columbus Circle széles bejáratán keresztül.

Néhány száz méternyire Fernack az út széléhez vezette a kocsiját és megállította a motort. Kinyitotta rövidhullámú rádió-készülékét és szivarra gyújtott, mielőtt a másik férfi felé fordult volna. A szivarvég izzása megvilágította arcát, amelyen érdeklődés ült.

– Na? – mondta – mire megy ki a játék?

Simon vállat vont.

– Ugyanarra, mint magánál. Maga a törvénnyel dolgozik, én azon kívül. Különböző utakon haladunk, de a cél ugyanaz. De úgy látszik, az én utam hamarabb vezet célhoz – ezt tanúsíthatja néhai Mr. Jack Irboll is.

Fernack felbámult a homályos fényekre.

– Ezért vagyok itt, Angyal. Ma reggel azt mondtam a főfelügyelőnek, hogy azt a fickót, aki ezt a patkányt kipusztítja, biztosan megkedvelném. De nem szabadulhat meg szárazon a gyilkosság miatt!

– Jó csomó éven át szárazon vittem el az irhámat – felelte az Angyal hidegen.

– Az a feladat vár rám, hogy elcsípjem magát, vallomást csikarjak ki, és a villamosszékbe küldjem. Lehet, hogy holnap sikerülni fog. Maga nagyon ügyes. Be kell ismernem. Maga az egyetlen férfi, aki egy órán belül kétszer is túl tudott járni a eszemen. De az én szempontomból mégis csak gonosztevő – nem más, mint közönséges gyilkos. Az alvilág elég messzire terjedt el ebben a városban, nincs szükségünk holmi angol behozatalra. Hivatalosan azzal bíztak meg, hogy magát elfogjam. Tessék, kiterítettem a kártyáimat.

– Elég becsületes magától. Jobban nem is tárhatta volna fel a helyzetet. De nekem is van egy vállalt feladatom, Fernack. Azért jöttem ide, hogy egy kicsit kitisztítsam a városukat s maga tudhatja a legjobban, mennyire szükség is van rá. És most a maga munkája, hogy én ne juthassak előre… Úgy látszik, azért fizetik, hogy arról gondoskodjék: minden gengszter és bandita kalucsnit húzzon, ha esik és kendőt csavarjon a nyaka köré, hogy meg ne fázzék… Hát azért tartja el magát New York polgársága, hogy bebizonyítsa: csak olyan emberek követnek el gyilkosságot, akiknek nincs politikai összeköttetésük?

– Mire akar kilyukadni?

– Talán felelne egy-két kérdésemre – most, míg nincs hallgatóságunk.

Fernack a szája másik sarkába tette át a szivarját, aztán kivette, és nagyot köpött a kocsi ablakán át. Aztán visszatette a szivart és nagyot sóhajtott.

– Tessék. Kérdezzen.

– Ki az a Nagy Főnök?

Fernack szivarjának vége vörösen kezdett izzani, aztán elhalványult. A volánra könyökölt.

– Én is szeretném tudni. Rendesen csak egy név, amelyet a nagy gengszterek szoktak használni. Al Caponet is „Nagy Főnöknek” szólították. Ezek a patkányok mind „nagy“-nak képzelik magukat… „A Nagy Vezér” – „A Nagy Fiú“ – mind egyforma. Fontosabbnak hiszik magukat, ha így hívják őket és boldogok, ha a kisebb patkányoknak alkalmat adhatnak, hogy valamivel hízeleghessenek nekik. A Nagy Főnök…

A detektív kivette szivarját a szájából és leverte a hamut.

– De manapság más a helyzet.

– Miért?

– Ha most a Nagy Főnökről beszélünk, akkor olyan fickót értünk, akit senki sem ismer.

– Senki sem? – kérdezte az Angyal elcsodálkozva.

Fernack a fejét rázta.

– Csak annyit tudunk róla, hogy ő áll Morrie Ualino, Dutch Kuhlmann és Red McGuire, meg a többiek mögött – de nagyobb mindannyiuknál. Az a fickó, aki a legnagyobb alvilági birodalom titkos királyává nevezte ki magát… és joggal…

A detektív az Angyalhoz fordult.

– Hol hallott róla?

Simon mosolygott.

– Hallgatóztam – a rossz szokásaim egyike…

– Nathernél?

– Igen.

– Nála hallott a Nagy Főnökről?

– Igen. Vonja le a következtetést.

Fernack megfordult. Nehéz törzse meghajolt. És összehúzott, bozontos szemöldöke alól a szivarvég vöröslő pontjára nézett.

– Hát figyeljen ide – mondta keményen. – Minden, amit rólam és a rendőrségről mondott, igaz lehet. Nem vitatkozom. Hiába, ez a város már ilyen, és mindig ilyen is volt, amióta csak megláttam a napvilágot. De mondom magának: egy szép napon előszedek egy ilyen Nather-féle bogarat és gombostűre tűzöm… Ha az a pár mondat, amit Nathernél mondott nekem, igaz, akkor ott ma este valami aljasság készül. S ha Natherrel van valami összeköttetésben, akkor felnyársalom azt a piszok bogarat. És nagyon is kell attól félnünk, hogy ma estére megint valami cécó készül…

– Miért gondolja?

– Nather csak egyik, nem is nagyon jelentős embere a Nagy Főnöknek, akár Irboll volt. Figyeljen csak: Ha ma este razzia lesz, megint elcsípnek egy-két olyan fickót, akinek ehhez a bandához van kapcsolata. De nem sokat érünk velük. Pedig ha bekísérjük őket az őrszobára, nem újságpapírral simogatjuk őket. Beviszik őket a hátsó szobába, és kicsit ellátják a bajukat. S ezt persze nem szeretik. Lehet valaki olyan erős, mint a szikla, s egy hangot sem nyög ki, de egy izmos karú rendőrtől azért megijed, ha nem is akar vallani. No de aztán… Mire megtörnének, készen áll az ügyvédjük a „habeas corpus“-sal, amelyet valamelyik bírónak kell aláírnia. Képzelheti… Nather nincs egyedül. Egy szép napon a törvénykezés majd egészen a gengszterek kezébe kerül s ők maguk állítják ki a szabadlábra helyezési engedélyt.

Nagyot pöfékelt a szivarból és folytatta:

– Csak azt akartam mondani, milyen kétségbeesett kísérleteket tesznek, hogy sikerüljön valamit elérniük. De ők maguk is – vagy helyesebben mi magunk is tudjuk, hogy célt nem érünk.

Szünetet tartott, mielőtt az Angyalhoz fordult volna:

– Ki adta a parancsot Nathernek? – kérdezte.

– Fogalmam sincs róla – mondta az Angyal hamisan. Rokonszenvezett Fernackkal, de már túl sokszor állt harcban a detektívekkel, és nem akarta, hogy egyikük a kelleténél többet tudjon meg tőle. – Az illető telefonon beszélt. Ez minden.

– Minek ment Natherhez?

– Ugyanezt kérdeztem már magától is – de most nincs szükségem rá, hogy megismételjem. Az ablak alatt álltam és hallgatóztam.

Fernack szivarja kiesett a szájából és amikor a térdére hullott, szikrák pattantak ki belőle.

– Mit csinált?

– Arra gondoltam, hogy talán utánam indul – magyarázta az Angyal előzékenyen. – Tudja… ide-oda szaladgálni megvadult rendőrök elől… ez rendben van, ha Charlie Chaplin csinálja, de számomra tekintélyrontó. – Aztán mosolygott, amikor emlékezni kezdett: – Csodálom a szóbőségét.

A detektív csak most kapott a leesett szivarja után.

– Meg kellett tennem – dörmögte. – A pohár csordultig telt már meg. Ez a disznó még Irbollt is felmentette. Lehet, hogy áthelyeznek, vagy felmentenek érte, de meg kellett mondanom a véleményemet,

Simon hátrahajtotta fejét és kinézett az útra. Autók és taxik suhantak el mellettük.

– Meséljen a szervezetről! – kérte a detektívet.

Fernack a volánra hajolt, mélyet szívott a szivarból és előre nézett.

Elgondolkozott.

– A város élén – mondta lassan – áll egy politikai szervezet, Tammany Hallnak hívják. A fickók, akik a tagjai, betöltik az összes, jó városi állásokat, és a választásokat olyan tudományos pontossággal készítik elő, hogy alig van gondjuk rá, amikor a lakosság az urnák elé lép. Választóikat valóságos hadseregbe tömörítik, gengsztereket fogadnak fel, hogy megvédjék őket… A Tammany Hall vezetője egy Robert Ocread nevű férfi, aki saját magának adott becenevet: „Tisztességes” Bobnak hívatja magát. Kint a Városháza előtt szép szobor áll: Polgári Erényt akar jelképezni – s belül pedig csupa gazember és csaló bandája működik.

– Van közöttük egy ügyész, Marcus Yeald a neve, aljas gazember ő is, olyan csavaros az esze, hogy dugót lehetne vele húzni. Mindig olyankor képviseli a vádat, ha az ilyen Nather-féle bíró ül az emelvényen. Itt másként áll a helyzet, mint a maga országában. Itt választják a bírákat. S minden esetben, ha tárgyalásra kerül a sor, a bírónak előbb meg kell állapítania, hogy miféle politikai nézetet vall a vádlott, vagy sokszor valaki föntről nyomatékosan a lelkére köti, hogy ne csináljon hibát, mert ha a bíró olyasvalakit küld a folyón túlra – a fegyházba –, akinek befolyásos politikai barátja van, akkor a legközelebbi választás után már más ül a székében.

– Ezek a politikusok aztán a rendőrségre is ráteszik a kezüket. A főfelügyelők és a kapitányok azt csinálják, amit nekik parancsolnak. Az első hiba, amit elkövettek az volt, hogy Quistromot nevezték ki főfelügyelővé. Mert ő senki parancsát nem fogadja meg. Valahogy annyira megkedveltette magát a város becsületes és mégis döntő személyiségei között. Így azok a gazemberek nem merik megpróbálni, hogy útját állják – túl nagy lármát csapna. De aztán a vége mindig ugyanaz. Ha egy pasast elfogunk, és a törvényszék elé állítjuk, egy ilyen Marcus Yeald-féle ember vádolja, és egy Nather-féle ítélkezik fölötte… a végén minden rendbe jön…

– És most a legaljasabb patkányokból és gyilkosokból alakult egy banda, amely összejátszik ezekkel a politikusokkal. Gyermekrablás, rablótámadás, gyilkosság, zsarolás – napirenden vannak, és a helyzet csak rosszabbodik. A Nagy Főnök áll ezek mögött, és a banda szervezése tökéletes. Többet keresnek, mint az alkoholcsempészeten. Gondoljon csak magára. Ha a fia vagy a felesége, esetleg a bátyja vagy húga az, akit elraboltak – váltságdíjat követelve – és tudja, hogy annyi könyörület sincs bennünk mint egy viperában – nem fizetne maga is?

Az Angyal némán bólintott. Fernack lassú, szenvedélytelen előadása kevéssel mondott többet annál, amit már tudott, de megtöltötte és kiszínezte a képet, amelyet Valcross tárt eléje. Néhány nevet hallott, amelyről el kellett gondolkoznia. És ez a tudat eszébe juttatott egy kérdést, amelyet óvatosan csak utólag akart feltenni:

– Ki ez a Papulos? – kérdezte.

Fernack halványan mosolygott.

– Látom, jól értesült. Morrie Ualino fizetett embere.

– Morrie Ualino bérence? – ismételte Simon, és folytatta a kérdezősködést. – És mit tud Morrieról?

– Ő is egyike a bandavezéreknek, akik a Nagy Főnök vezetése alatt dolgoznak. Feketehajú, fényesképű fickó – csinos, mint Rudolf Valentino – nagyszerűen él, úgy beszél és viselkedik, mintha úriember lenne, csukott kocsiban járkál mindenfelé, és két állig felfegyverzett férfi árnyékként kíséri.

– És miből él?

– A Broadway egyik legnagyobb játékbarlangjának tulajdonosa. Ügyes fickó, veszélyes, mint a mérges kígyó. Próbálja elintézni őt, ha tudja. Mindent elmondtam, amit tudok.

– Hol találom meg?

Fernack megfordult és a beszélőre meredt. A kérdést olyan közömbösen tették fel, mintha az Angyal egy cukorka-üzlet címe iránt érdeklődött volna. De Simon arca komoly maradt.

Fernack szeme visszavándorolt az útra. Kis szünet után mondta:

– Végigmegy a 49.-ik utcán, a Seventh és Eighth Avenue között van egy kocsma. Charley‘s Place-nak hívják. Érdemes odalátogatni. – Van ott egy lány, Fay Edwardsnak hívják, aki talán…

A felügyelő hirtelen abbahagyta a beszédet.

Harmadik hang vágott közbe – személytelen, fémes hang, amely a kapcsolótábla alól a rádióból hangzott fel:

„Figyelem! Autósok! Figyelem. Autósok. Viola Inselheim, hatéves kislányt elrabolták Sutton Place-i otthonából…

Fernack dühösen szitkozódott és felült. Az elhaladó autó fénye megvilágította merev, elszánt vonásait.

– Te jó Isten – sóhajtotta aztán. – Megtörtént!

Erősebbre állította a rádiót, és közben indított is már. A fémes hang folytatta:

”…Gyermekrablók barna csukott kocsiban menekültek el. New York-i rendszámtábla. Az első három szám 5 F 3 vagy 5 F 8 Fernack felügyelő jelentkezzék. Fernack felügyelő jelentkezzék. Autósok figyelem…”

A motor életre kelt, és staccató-zúgással gördült el a járda széle mellől. Simon hirtelen elhatározta, hogy egyedül folytatja útját.

– Siessen! – mondta. – Ezek a mi barátaink!

Fernack válasza elhalt a motorzúgásban, amikor beletaposott a gázpedálba. Simon kinyitotta az ajtót, és kimászott a hágcsóra.

– Hálás köszönet a kocsikázásért – kiáltotta, és leugrott.

Egy fa alatt állt, és az autó parancsoló szirénájának elhaló hangjára figyelt. Könnyű mosoly jelent meg ajkán. Az ösztön, amely arra indította, hogy a Nather-háznál megvárja Fernackot, nagyon bőven gyümölcsözött.

Nather mögött volt Papulos, Papulos mögött volt Morrie Ualino, és Ualino mögött a Nagy Főnök.

Az Angyal kabátzsebében összegyűrve ott rejtőzött az a cédula, amelyet a húszezer dollárhoz mellékeltek. A cédula tartalma. – Simon elolvasta míg a könyvtár ablaka alatt Fernackra várt – így szólt:

KÖSZÖNÖM. PAPULOS.

Logikusnak látszott, hogy természetesen sorrendjükben mássza meg a létra fokait. És természetes volt, hogy Simon arra gondolt: a létra egész biztosan felvezeti a titokzatos Fay Edwardshoz…

HARMADIK FEJEZET

amelyben Simon Templar meglátogatja Mr. Papulost és Morrie Ualinot

1.

Valcross már várt rá, amikor visszatért a Waldorf Astoriába, és a magánliften szállt fel a torony-lakosztályba. Az öreg férfi gyors mosollyal állt fel, amikor belépett.

– Örülök, hogy visszatért, Simon – mondta. – Egy ideig attól féltem, hogy még maga is nehéznek fogja a dolgokat találni.

Az Angyal nevetett, és kalapját nagy ívben a fogasra hajította. Poharat vett elő, üveg bort, jeget és szódavizet.

– Hosszabb ideig tartott, mint vártam – magyarázta. – Fernack felügyelőt kellett kocsikázni vinnem.

Szeme Valcrossra kacsintott a pohár széle fölött. Valcross türelmesen várt a magyarázkodásra. Simon egy karosszékhez vitte az italát, belesüppedt a fotelbe, cigarettára gyújtott – mindezt színpadias csendben.

– Hála hogy ez a cigaretta csak húsz centbe kerül – jegyezte meg végre. – A ti amerikai készítményeitek tönkreteszik a nikotint. Mindig azt hittem, hogy a spanyolok szívják a világ legrosszabb cigarettáit. De ide kellett jönnöm, hogy megtaláljam ezt a dohányt, amit mézzel, ópiummal, menthollal, parfümmel kevernek, és tesznek tönkre.

Valcross mosolygott.

– Ha csak ennyit akartál közölni velem, akkor visszamegyek a könyvemhez – mondta.

Simon tiltakozón emelte fel a kezét, és elmondta az este eseményeit.

– Egész úton hazafelé csak azon törtem a fejem – fejezte be a történetet – s arra a következtetésre jutottam, hogy ez a gyakori gengszter-autózgatás – amelynek végén az utast szépen elintézik örökre – nagyon érdekes dolog lehet. Sőt, magam is részt akarok venni egy ilyenben…

Valcross a fejét rázta.

– Nem ajánlom – mondta. – Tapasztalat szerint, az eredmény rendszerint végzetes…

– De nem az én számomra – mondta az Angyal. – Majd még többet mondok el a terveimről később. Egyelőre csak annyit tudok, hogy ez az egyetlen mód a sikerre… Egy kis kocsikázás… De mialatt újabb italt töltesz számomra, kérlek, próbálj okot találni rá: hogyan lehet valaki olyan szívtelen, hogy egy ártatlan kislányt elraboljon, valami Viola Inselheimet, aki a Sutton Place-en lakik…?

Valcross felemelte a telefonkönyvet és a fejét kezdte vakargatni.

– Sutton Place, azt mondtad? – kérdezte.

Átlapozva a könyvet, végre egy névre bökött, és a nyitott könyvet Simon térdére tette; Simon átfutotta az Inselheimeket, és megállt az Ezekiel keresztnévnél; lakása Sutton Place-en volt.

– Kíváncsi vagyok, hogy ez az ember-e az apa? – mondta Valcross.

Simon Templar nem emlékezett a névre.

– Kicsoda ez?

– Zeke Inselheim? New York City leggazdagabb nagykereskedőinek egyike.

Simon becsukta a könyvet.

– Szóval ezért maradt Nather otthon ma éjjel!

Elvette a Valcross által újra megtöltött poharat, és csöndben cigarettázott. Most már teljesen megértette a rádió-figyelmeztetést, amit az autóban hallott, és Fernack sietségét. Növekvő, sürgető erő hajszolta, hogy az éjszakát ugyanabban a szellemben folytassa, mint ahogy elkezdte. Hirtelen kiitta poharát és felállt.

– Légy szíves, rendelj egy kávét a számomra. Azt hiszem, nagyon hamar megint útra indulok.

Valcross komolyan nézett rá.

– Már épp eleget végeztél ma. Nem pihenhetnél egy kicsit?

– Tudnál pihenni, ha Zeke Inselheim volnál? – kérdezte Simon méltatlanul. – Szeretném, ha ma este valamelyik barátunk elvinne autózni…

Tíz perc múlva visszatért a szalonba, frissen és üdén a hideg zuhany után, fekete haját simán hátrafésülte, és vidám kék szeme olyan tiszta és csillogó volt, mint egy tavaszi reggel. Inge nyitva állt a nyakánál – ahogy épp magára kapta, amikor kilépett a fürdőből – és bal ingujját felgöngyölte a könyökéig. Alsókarja körül motoszkált – valami bandázs-félét igazgatott: a remekbe faragott elefántcsont kés volt, amely odasimult a csuklójához. Halkan fütyörészett, miközben megigazította ingujját.

Valcross kitöltötte a kávét, és figyelte az Angyalt. Dinamikus erő volt a nyugtalan, sötétbőrű arcában, és az izmos alakban.

– Ha húsz évvel fiatalabb lennék – mondta Valcross nyugodtan – veled mennék.

Simon nevetett.

– Ha még négyen lennétek, akkor sem használna sokat. – Megfordította karját és mégegyszer megvizsgálta az elefántcsont nyelű kést. – Belle és én megteszünk mindent, ami ezen a kis úton ránk vár…

Tíz perc múlva taxiban ült, és nyugat-felé hajtatott. A Fifth Avenue kihalt óriási üzletházai vakon bámultak az utcára. A taxi elhaladt a Broadway és a Seventh Avenue mellett. A szikrázó, ragyogó fények ott színpompás káoszban kígyóztak kéken és vörösen; színházak, bárok és varieték előtt hömpölygő embertömeg hullámzott.

Az autó befordult az egyik sötétebb mellékutcába, és rövid keresgélés után megállt egy ház előtt, ahol vörös neonbetűk hirdették:

CHARLEY-BÁR

A ház bizonytalan, homályos épület volt – hasonló azokhoz a szürke kőóriásokhoz, amelyekkel New York nyugati része telis-tele van. A földszinti ablakokat zöld függönyök takarták el – pislákoló fény szűrődött ki, és távoli zene akkordjai szálltak.

Simon néhány percig fel-alá sétált a járdán, és tervet akart kovácsolni, de aztán belátta, hogy a véletlenre és szerencséjére kell bíznia magát.

Megállt az ajtónál. Hirtelen elhatározással csöngetett. Néhány pillanat múlva kinyílt a nehéz ajtó, s egy férfi jelent meg a küszöbön. Olyan helyzet volt ez, amelyben semmire se jutott volna blöff nélkül – és ezt a blöfföt a vak véletlen irányította.

– Simon a nevem – mondta az Angyal. – Fay Edwards küldött.

A férfi bent a fejét rázta.

Pohárcsörgés, tányérok és evőeszközök zaja hallatszott.

Simon visszafojtotta lélegzetét.

– Fay még nem jött meg – felelt a férfi. – Megvárja?

– Talán kaphatnék egy kis italt, míg várok rá – felelt az Angyal, és vállat vont.

Nem látszott érdeklődőnek vagy buzgónak – eltalálta a helyénvaló, közömbös viselkedést. Ha az Angyal valóban ártatlan lett volna, akkor sem viselkedhetett volna jobban. A kapus kidugta a fejét, jobbra-balra végignézett az utcán, s aztán beengedte a vendéget.

Simon belépett, és a fogasra dobta a kalapját. A szűk, kis előtér mögött tágas bár volt, amely – úgy látszott – az épület frontrészét egészében elfoglalta. Az asztalok mellett néhány fiatal és öreg férfi ült, Simon túlzott eleganciájuk alatt észrevette, hogy szűkre szabott kabátjuk alól izmos hát és kar domborodik elő. Arcukon – amikor gépies némaságban felpillantottak a belépő Simonra – a nemtörődömség álarca ült. Különösen a szemükön látszott ez a furcsa, jeges merevség, mint az olyan halakon, amelyeket hosszú ideje jég közé tették. Társaságukban egy-egy asztalnál ott ült néhány platinára szőkített puding-arcú szépség, akiket az amerikai filmekről már mindenfelé elég jól ismernek, mint „gengszter-babák“-at.

Simon csak közömbös pillantást vetett a jelenlévőkre, s ez a pillantás elegendő volt arra, hogy a terepet megvizsgálja. Azonnal a bárpulthoz lépett, és felült egy magas székre. Az egyik fehérkabátos mixer jeges vizet tett eléje, és várt.

– Highball-koktélt kérek – mondta az Angyal.

Mialatt az italt készítették, a teremben újra folytatták az általános társalgást; Simon kortyintott egyet az italából, és megállította a mixert, mielőtt távozni akart.

– Várjon csak egy percre – mondta az Angyal. – Hogy hívják?

A férfinek ovális, olajbőrű, kifejezéstelen arca volt – csodálatosan hosszú szemöldöke, és hullámos fekete haja miatt nehéz volt a pontos korát megállapítani.

– Tony a nevem – felelte.

– Gratulálok – folytatta az Angyal. – Az enyém pedig Simon. Detroitból.

A férfi közönyösen bólintott, és meleg, sötét szeme az Angyal arcára tévedt.

– Detroitból? – szólt, mintha üzenetet akarna ismételni.

– Simon „Ász“-nak hívnak – folytatta az Angyal élénken. A mixer arca annyira nem mozdult, mintha fából faragott lenne. – Azt mondták, hogy van ebben a városban néhány pasas, aki tudja, hogyan lehet nagy pénzt csinálni…

– Mit akar?

– Azt hittem, hogy belekerülhetnék valahol egy kis játékba. – Simon kék tekintete szilárdan állta a mixerét, aki figyelmesebben nézte az idegent. – Morrie Ualinóval szeretnék játszani.

A férfi lassan letörölte a pultot. Arca kifejezéstelen maradt.

– Nem tudok semmit. Meg kell kérdeznem a főnököt.

Megfordult és egy függönyön keresztül a bár hátsó részébe ment. Közben Simon kihörpintette italát. A blöff és a játék folytatódik. Ha valami rosszul sikerül – akkor végzetessé válhat. Hogy később mi fog történni – az már más lapra tartozott. De az Angyalnak vasidegei voltak…

Néhány perc múlva visszatért a férfi.

– Nem Morrie Ualino játszik ma este, hanem Papulos. Maga játszani akar?

Simon egyetlen arcizma sem rezdült meg. Papuloson keresztül Ualinóig jut el. És sohasem remélte, hogy az első ugrásra már olyan közel jut a célhoz. De ha Ualino nem játszik ma este – bizonyára más az elfoglaltsága – ez csak megerősíti azt a híradást, amelyet Fernack kocsijában kaptak. Az Angyal szemében acélkék fény jelent meg, és tűnt el, de a mixer csak egy csalódott vállvonogatást látott.

– Nem azért jöttem, hogy pennyket nyerjek vagy veszítsek. Ki ez a pasas, ez a Papulos?

Tony barna szemében alig észrevehető vidámság csillant fel.

– Ha nagyban akar játszani, ő is a rendelkezésére állhat. Aztán találkozhat Ualinóval. Oda akar menni?

– No… hátha másért nem, egy kis gyakorlatért. Úgy sincs semmi dolgom.

Tony kiürítette és megtörölte a hamutálcát. Néhány méternyi távolságból úgy tűnhetett fel, mintha az idejét holmi fecsegéssel töltené, míg egy másik vendég nem hívja…

– Graylands Hotelban vannak – itt fel az utcán, a másik oldalon 1713-as szoba. Mondja meg nekik, hogy Charley Quain küldte magát.

– Okay – mondta Simon, felállt és egy bankjegyet dobott a pultra. – Köszönöm.

– Jó szerencsét – felelt Tony, és álmos szemmel figyelte, míg csak el nem tűnt.

A Graylands Hotel mindjárt a Seventh Avenuenál volt. Egyike volt azoknak a karavánszerájoknak, amelyek mindig teli vannak és mégis üreseknek látszanak – mert csak néhány vendég üldögél a hallban. A többi… mind a szobájában tartózkodott. Akármi történt – senki nem törődött azzal, hogy mit csinálnak a különös vendégek. Ragyogó csillárok világították meg a kihalt társas termeket – néhány álmos portásfiú lézengett az előcsarnokban, és Simon úgy érezte, mintha a whisky, a vér és a szerelem illata terjengene a folyosókon.

Zümmögő lift – amelyet álmos szemű, karcsú boy vezetett – röpítette fel Simont a tizenhetedik emeletre. A boy megmutatta kérésére az utat a homályos folyosón.

Simon megtalálta az 1713-as szobát, és kopogott.

Rövid szünet után kulcs fordult meg a zárban, és az ajtó nyolc centiméternyire kinyílt. Hideg, szenvedélytelen szempár vizsgálgatta lassan.

– Simon a nevem – mondta az Angyal.

Azt kezdte érezni, hogy ezen az estén túlságosan közlékeny volt már az emberekkel – ami a nevet illeti – de aztán rájött, hogy ez az „alias” jobb, mintha valami bonyolult álnevet talál ki, például Wigglesnoot-ot.

– Charley Quain küldött.

A szempár, amely vizsgálta, úgy fogadta ezt az információt, mintha két pohár vizet ajánlottak volna fel neki…

– Simon? Denverből, mi?

– Detroitból – mondta az Angyal. – „Ász“-nak neveznek…

A férfi kissé lehajtotta a fejét, mintha gondolkozna, s könnyen bólintott. Szélesebbre tárta az ajtót.

– Okay, Ász. Hallottuk, hogy útban vagy. Ha egy kis működésre vágysz, itt megkaphatod…

Az Angyal mosolygott és belépett. Tágas hallban állt… A szokásos szállodai berendezés… A másik végén, az ajtón keresztül láthatta, még két szoba nyílt, és a jobboldali zárt ajtó mögül rövid, monoton hangokat hallott, zseton csörgést, kártyakeverést meg osztást. Simonnak úgy tűnt, hogy jó úton halad. Valahol az ajtó mögött van Mr. Papulos, és az Angyal azt gondolta: már legfőbb ideje, hogy egy kicsit megismerkedjék vele…

2.

A férfi kinyitotta a második ajtót is, és az Angyal továbbment. Látta, hogy ezt a szobát eredetileg szalonnak használták – de a szokásos bútorokat hátratolták a falhoz, és így elég helyet teremtettek a hatalmas, kerek asztalnak, amelyet zöld posztótakaró fedett. Körülnézett.

Az asztal mellett néhány keményvonású, karvalyképű fickó ült. Egyetlen ragyogó lámpa világította meg a termet, és éles fényt vetett a játékosokra. Amikor az Angyal belépett, minden arc feléje fordult.

– Simon „Ász“, Detroitból – jelentette az a férfi, aki ajtót nyitott. S mintegy cinikus utógondolatként tette hozzá: – Működni akar, fiúk…

A karvalyképű figyelők arcán megenyhült a feszültség, és újra keresztbe rakták a lábukat.

A játékosok rövid fejbólintással vették tudomásul a bemutatást, és azonnal folytatták a játékot.

Simon az asztalhoz lépett, és a bankárral szemközt leült egy üres székre. Egyetlen közömbös pillantás elég volt hozzá, hogy megállapíthassa: az ajtónálló cinikus megjegyzése helyénvaló – a játék olyan magas tétekben folyt, hogy kispénzű jelentkezők részt sem vehettek volna benne. Cigarettára gyújtott, és a játékosok arcát figyelte. Változatos társaság volt – az alvilág elitje keveredett össze a felső tízezer néhány züllött tagjával. Jobboldalán hatalmas úriember ült, akinek hármas tokája, halvány savószínű szeme, és téglavörös ruhája elárulta, hogy valami vidéki birtokos lehet, aki feljött a nagyvárosba, hogy némi izgalom közepette elveszítse a pénzét.

A tekintélyes úriember feléje hajolt az asztalnál, és szívélyesen megkérdezte:

– Játszani akar? – Nos, itt aztán játszhat.

– Kérem – felelt az Angyal meggyőzően –, nem is tudja elképzelni, mennyire örülök a szerencsének.

Szeme a bankárra tapadt, aki előtt valóságos zsetontornyok és bankjegyhalmazok emelkedtek. A játékbarlang tulajdonosának látszott. Másodpercek gyors múlása közben az Angyal előtt mind világosabbá vált, hogy ez az a férfi, akit nem tudna elképzelni, mint a ”Hajnali tánc“ című festmény nimfacsoportjának főalakját. A himlőhelyes, fekete arc majdnem hegyes koponyában végződött. Két kis fekete szem fészkelt az előreugró pofacsontok között. És alatta az orr minden klasszikus szimmetriát mellőzve bizonytalanul vöröslött – a fokozottabb alkoholfogyasztás következtében. Vastag, hájas gyűrűző nyak viselte ezt a fejet, s a hatalmas, tagbaszakadt törzs fejezte be a halandó hústömeget, amelyet Papulosnak hívtak. Semmi esetre sem volt esztétikus látvány.

Az Angyal azért jött ide, hogy megnézze ezt a Mr. Papulost, s most, tessék, megkapta… Mialatt nézelődött, a fekete, alattomos szem felvillant és találkozott az övével.

– Nos, Mr. Simon, mennyit parancsol? A fehér zsetonok százat, a vörösek ötvenet, a kékek ezret érnek…

Durva orrhang volt, amellyel kapcsolatban Simonnak mindjárt valami gyilkosságra kellett gondolnia… De az Angyal mosolygott és füstkarikát fújt maga elé.

– Húszezret kérek! – ezres zsetonokban.

Hirtelen csönd támadt a szobában. A többi játékos közelebb húzta a székét.

Az Angyal eldobta cigarettáját, és a zsebébe nyúlt.

Papulosnak a szemöldöke sem mozdult meg. A legnagyobb nyugalommal két csomó zsetont számolt ki és az asztal közepére lökte.

– Húszezer – mondta lakonikusan. – Lássuk a pénzét. – Lassan felemelte a szemét az Angyalra. – Csekk?

– Készpénz.

– Lássuk.

– Tessék.

A kövér férfi mellette nagyot nyelt és az asztalra nézett.

Az Angyal a nadrágzsebébe nyúlt, és érezte a bankjegy-csomagot – de még valami mást is: az összegyűrt papírszeletet. Kisujjával bizonyosságot szerzett, hogy nem tévedett. Aztán kihúzta a bankjegyköteget a zsebéből, és számolni kezdte az asztalra.

Csodálatos dolog volt – az Angyal remekelt. A görög állandóan mereven figyelte, de miközben a pénzt kiszámolta, a kis papírszeletet odacsúsztatta a bankjegyek közé. A számolás felénél tartott, amikor kiesett a cédula.

Simon abbahagyta a számolást és a papírszelet felé kapott. De a mozdulat túlságosan lassú volt, s így Papulos könnyen elkapta a csuklóját.

– Várjon egy percig – mondta. A görög hangjában fenyegetés hangzott.

Egyetlen ujjával elkapta a cédulát, és pillanatig rámeredt. Aztán a bankjegyekre vándorolt a pillantása. Lassan felnézett, és arcán vörös izgalom-foltok jelentek meg.

– Honnan szerezte ezt a pénzt?

Még mindig az Angyal csuklóját fogta, és szorítása még erősebbé vált, ahelyett, hogy enyhült volna. Simon bűnbánó pillantással nézett rá.

– Mi baj van vele? – vágott vissza. – Jónak kell lennie… hiszen maga adta…

– Tudom – mondta Papulos nyugodtan. – De nem magának…

Alig észrevehető mozdulatot tett a fejével. És Simon tudta anélkül, hogy hátrafordult volna: két karvalyképű fickó már mögéje állt a szék támlája mellé. Senki más nem moccant. A vidéki pasas nehéz lihegése törte meg a csendet…

Papulos talpra állt.

– Állj fel – mondta durván. – Beszélni akarok veled a másik szobában.

Kéz ragadta meg Simon vállát, és felrántotta, de esze ágában sem volt tiltakozni – függetlenül attól, hogy a tiltakozásnak semmi célja nem lett volna. Engedelmesen megfordult, és a két őr között Papulos széles hátát követve, kimentek a szobából.

Keresztülmentek a hallon, és beléptek a hálószobába. Az ajtót becsukták és bezárták. Simont durván megmotozták, és aztán háttal a falnak állították.

Papulos szembeállt vele, a két gorilla pedig mindegyik oldalán őrködött. A görög fekete bogárszeme összeszűkült, amikor élesen ránézett.

– Honnan szedted a húszezret?

Az Angyal ártatlan arccal nézett rá.

– Semmi közöd hozzá.

Kövér testéhez képest meglepően gyors és hirtelen mozdulattal Papulos felemelte egyik kezét, és csontos, kemény öklével szájon vágta az Angyalt.

– Honnan szedted a húszezret?

Az Angyal izmai egy pillanatra megfeszültek, mintha tűz érte volna. De türtőztette magát. Ez mind a játékhoz tartozott – a játékhoz, amelyben sokkal fontosabb ellenfelei is vannak, mint Papulos. Ha villámgyors mozdulattal állon találja a görögöt – nem juthat előre Ualinóhoz. S azonkívül két nehéz revolver csöve nyomta a bordáit.

Papulos újra rámordult.

– Egészen meghülyültél, apuskám? Még egyszer kérdezlek – finoman és úri módon – honnan szedted azt a húszezer dollárt?

– Találtam – felelt az Angyal – egy ribizke bokor tövében.

– Hülye – jelentette ki az egyik gorilla.

Papulos felemelte a kezét, de aztán újra leengedte és gúnyosan vigyorgott.

– Okay, öregem. Majd megtudom elég hamar. S ha onnan szedted, ahonnan gondolom, akkor pórul jársz.

Az ágyra vetette magát, átnyúlt rajta, és felvette a telefont. Az őrök flegmatikusan álltak mellette és vártak, míg a központ nem kapcsolt. Egyikük savanyúan nézett a kialudt szivarjára, és egy doboz gyufát vett elő. A gyufa sercegése idegesítően hangzott.

Végre megszólalt a görög.

– Halló, Nather… Itt Papulos. Figyelj, elkaptam egy majmot, akinél húszezer dollárt találtunk, százas bankjegyekben és egy különös papírszeletet…

Az Angyal látta, hogy megmerevedik, és szorosabban füléhez tartja a hallgatót. Az őr elégedetten pöfékelt mellette, és a szőnyegre hamuzott. Aztán kattogott a kagyló, amikor Papulos visszaakasztotta.

Simon megérintette alsókarját, és megnyugtatására ott érezte a kését…

Papulos letette a telefont az asztalra, és lassan visszafordult az Angyalhoz. Felállt, fejét oldalt hajtotta, és tágra nyílt, kíváncsi szemmel meredt Simonra.

– Mr. Simon, mi? – kérdezte.

Az Angyal nyugodtan mosolygott.

– Simon Templar a teljes nevem – mondta –, de azt hittem, hogy kissé felizgatod magad, testvér, ha rögtön megmondom…

Papulos bólintott.

– Szóval te vagy az Angyal! – Hangja elég nyugodt volt, de benne vibrált a gyűlölet és a félelem is. – Szóval te vagy az a patkány, aki lelőtte Irbollt ma délután. Te vagy az a fickó, aki New Yorkot ki akarja tisztítani!

Hirtelen nevetett, de ebben a nevetésben nem csengett jókedv.

– No, cimbora – kész vagy!

Sarkon fordult, és egy csomó éles hangú utasítást adott a két gorillának.

Egyetlen szó elég volt Simon Templarnak, hogy jobban érezze magát. Stratégiája pontosan bevált. Azáltal hogy szándékosan belépett Papulos csapdájába, a létra fokán jó lépést előre jutott. Ahhoz a férfihoz ért el, akitől már csak egy ugrás – ha veszélyes is – és eléri a létra tetejét: Morrie Ualinóhoz viszik!

S ahol Ualino van – az Angyal biztosan érezte – ott kell lennie az Inselheim-kislánynak is.

– Gyerünk! – parancsolta az egyik őr.

– De mi lesz a húszezer dollárommal? – tiltakozott az Angyal nyájasan.

A másik őr vigyorgott.

– Ahová téged viszünk, öregem, ott legfeljebb azbeszt-pénzt használnak – mondta. – No, indulás!

Papulos kinyitotta az ajtót. A húszezer dollár ott volt az oldalzsebében, ahogyan odatette, amikor felállt a póker-asztaltól. És Simon Templar sohasem vette komolyan a legközelebbi jövőről szóló jóslatokat. Úgy képzelte, hogy az a nemzet, amely Fordot, Rockefellert és Morgant sorozhatja fiai közé, könnyen kibír egy húszezer dolláros veszteséget.

Amikor az ajtóhoz ért, megállt és nem egészen őszinte barátsággal megveregette a görög vállát:

– Ne felejtsd el, gyöngyvirágom – mondta az Angyal szívélyesen –, akármit is teszel, mindig sweetheartok leszünk…

Aztán az egyik őr előrelökte.

És Simon gyorsan zsebre dugta a húszezer dollárt, amikor átvágtak a hallon.

3.

Simon az első őr mellett ült, míg a másik a volán mellett északkeletre hajtotta a kocsit. A revolver, amely nyomatékosan az oldalába fúródott, a veszélyre, a küzdelemre és a hirtelen halálra emlékeztette. És a pokolban legalább néhány tucat olyan férfi akad, aki bizonyítaná, hogy egyikük számára sem idegen…

Átsuhantak a Queensborough-hídon, amely az East River-ről az 59.-ik utcára vezet, és az autó meggyorsította menetét, amikor az Astoria félig kihalt utcáin haladtak végig. Aztán a Long Island széles, nyílt útjai nyúltak el előttük.

Az Angyal cigarettára gyújtott, és agyát tökéletesen működő géppé alakította át, amely az út minden egyes részletét lefotografálta emlékezetében.

New York külvárosain suhantak át gyorsan – Flushing, Garden City és Hampstead következett. Már néhány mérföldnyit haladtak a Riverdale mögött, amikor a kocsi lassított, és hirtelen befordult egy félig kiépült mellékutcába, amely egy komor és árnyékos, kétemeletes háznál végződött. Ott már egy másik autó várakozott.

Az egyik őr kirángatta Simont, és mindhárman gyorsan felsiettek néhány lépcsőn a bejárathoz. Az ajtó kémlelő-nyílásában egy vigyorgó arc jelent meg. Amikor felismerte a vezetőt, így szólt:

– Helló, Joe.

A reteszt félrehúzták és bementek.

A hallt egyetlen narancsszínű gömb világította meg, de csak tompán, szinte félhomályosan. Jobboldalt, a nyitott ajtón keresztül pillantást vethetett az Angyal a kis bárra. Baloldalt nagyobb szoba sötétlett. Függöny takarta el mindenütt az ablakokat. A nagyobb szobának kopár padlója volt, s a falak mentén alacsony kanapék álltak, mindegyik előtt egy-egy gyanúsan szürke abrosszal letakart asztalka. Egyik sarokban villanyzongora állt, s a halléhoz hasonló narancsszínű gömbök vetettek némi fényt a szobára. Tipikus gengszter lakás volt ez, amelyhez hasonló százával akad még inkább New Jerseyben, mint a Long Islandon. A légkörnek romantikát és kényelmet kellett volna árasztania, de Simon Templar még soha életében nem volt ennyire sivár és komor helyen.

– Az emeletre? – kérdezte a gorilla, akit mint Joet ismertek fel. S az ajtónyitó bólintott.

– Igen – már várnak rátok! – felelte.

Az Angyalra bökött.

– Ez az a pasas?

A két őr egyszerre adott ki magából valami dörmögő hangot, amely azt akarta jelenteni, hogy igen, ez az a pasas. Egyikük megfogta az Angyal karját, és a hall hátsó részéből kiinduló lépcső felé vezette. Csigalépcsőn haladtak fel a sötétben, s az első emeleten is homályos fény fogadta őket. A lépcső szűk folyosóba torkollt, amely körülfutott az emeleten. Simont elvezették egy ajtó előtt, amelynél egy bikanyakú ember tanyázott hanyagul, és álmos szempilláival rájuk pislogott, mint valami alligátor. Még egy ajtó következett, s végre a harmadik előtt megálltak. Az egyik kísérő dörömbölni kezdett, s csakhamar kinyitották. Hirtelen erős, vakító fény áradt ki. És az Angyal lassú, kényelmes léptekkel ment az oroszlánbarlangba.

Simon már szebb és kellemesebb barlangokat is látott. Kivéve az erősebb világítást, ez a szoba sem volt jobb a földszintieknél. A padlót nem fedte szőnyeg, s a tapéta rikító, sárgás színe undort ébresztett az Angyalban. Az ablak mellett dívány állt, amelyen két ingujjas gengszter ült oldalvást, és kártyázott. Felpillantottak, amikor az Angyal belépett, s aztán megjegyzés nélkül tovább folytatták a játékot. A szoba közepén egy asztal állt, amelyen ételmaradékok voltak.

És az asztalnál, az ajtóval szemközt ült Ualino.

Simon könnyen felismerte őt Fernack leírásából. De csak egyetlen felületes pillantásra méltatta a férfit.

Minden figyelmét az a lány kötötte le, aki mellette ült.

Semmi ésszerű oka nem volt rá, hogy azt gondolja: ez az a Fay, aki Nathert felhívta – az a Fay Edwards, akiről Fernack kezdett beszélni. Az ilyen házakban rendszerint sok lány tartózkodott, gyakran jöttek-mentek, ezt Simon is tudta. És valószínű volt, hogy Ualino nem él aszkétikus életet. De ebben a lányban volt valami, ami érthetővé tette, hogy azon a furcsa, és meleg hangon beszéljen. Az erősen kopott szobában sokkal feltűnőbb volt a személye, mint a tökéletes eleganciájú Ualinóé.

A lány karcsú volt, és nagyon szőke, szeme ámbra-színű, s a szája lágyan görbülő, puha ámor-ívében ártatlanság és kísértés rejlett. Huszonhárom, vagy huszonnégy éves lehetett – elég öreg ahhoz, hogy meg legyen benne az önbizalom, ami a nagyon fiatal lányokban nem található meg. De mégis valami friss üdeség, szinte vad fiatalság áradt belőle. És az Angyalon ösztönös furcsa remegés futott végig – amit akkor érzett, amikor először hallotta a lány hangját Nather telefonjában.

Inkább feléje, mint Ualino felé mondta:

– Jó estét.

Senki sem válaszolt. Ualino kis kefét mártott egy apró üvegbe, és halvány folyadékkal manikűrözni kezdte a körmeit. Hatalmas gyémántgyűrű csillant meg ujján, amikor keze dolgozni kezdett a lámpafény alatt. Aztán bedugaszolta a kis üvegcsét, közelről és messziről nézegette bájos kezeit, és rálehelt a körmére, hogy a fényesítő lakkfesték gyorsan megszáradjon. Végre az Angyal felé fordította álmos, mélyfekete szemét.

– Egy pillantást akartam magára vetni.

Simon rámosolygott.

– Mindkettőnket boldoggá tett. Én is látni akartam már magát. Hallottam, hogy New York szépe, és szerettem volna látni, hogyan éri ezt el…

Az Angyal mosolya elképesztően szemtelen volt.

– Meg kell adnia annak az embernek a címét, aki a haját ondolálja, Morrie.

Pillanatnyi csend támadt.

– De mondja csak, Morrie, biztosan eltávolították az egész iszapot az arcáról, amit a legutóbbi kozmetikai kezeléskor rákentek?

Feszült és kábító némaság támadt a szobában; némaság, amely tátott szájú bámulással volt összekötve. A jelenlévők közül egyik sem emlékezett, hogy ilyesmi valaha is előfordult. A két kártyás arca lassan megváltozott – olyan kifejezést öltöttek, mintha valamivel fejbe vágták volna őket, és nem tudnák, ki ütötte őket kupán.

– Mit mondott? – kérdezte Ualino sápadozva.

– Csak néhány kozmetikai tanácsot szerettem volna hallani – folytatta az Angyal. – Tudja, maga valahogy Papulosra emlékeztet, de neki nincs ilyen remek Marlene Dietrich-féle szemöldöke…

Ualino kézfejével végigsimított fényes, fekete haján.

– Jöjjön csak ide – mondta.

Az Angyalnak esze ágában sem volt engedelmeskednie, de a két gorilla – mintegy válaszképp a parancsra – megragadta az Angyal csuklóit, hátracsavarták karjait, és az asztalhoz lökték. Ualino félig megfordította székét és felnézett rá.

– Hallott már valaha a forró skatulyáról? – kérdezte Ualino gyöngéden.

Az Angyal kellemetlen izgalmat érzett. Már hallott a forró skatulyáról, és az alvilág legborzalmasabb kínzóeszközének említése rossz érzést keltett benne. Al Capone – saját kijelentése szerint – maga találta fel ezt a kis szerszámot: ez volt a válasza a három, elszánt muskétásnak, akik az emberrablás pionírjai voltak. Abban az időben, amikor még a többi gengszter volt az emberrablás egyedüli áldozata; – Red McLaughlin, aki ezt a híres támadást vezette, és sok százezer dollárt zsarolt ki Al Capone vezéreiért, és akit aztán maga a nagy főnök, Al Capone fogott el – szörnyű halált halt. Egy másodpercre jeges borzongás szaladt végig az Angyal hátán. De elmúlt, és hideg, fölényes nyugalom csillogott a szemében.

– Ühüm – mondta az Angyal – hallottam róla. Már előkészítették a kis Viola Inselheim számára?

Újra bénító némaság hullott a szobára. Teljes tíz másodpercig senki sem mozdult, kivéve Ualinot, akinek manikűrözött keze állandóan a haját simogatta.

– Úgy… szóval erről is tud… – mondta végre.

Az Angyal bólintott. Arca kifejezéstelen maradt, de megkapta, amit akart. Sikerült megkapnia az utolsó megerősítő szót. Megérzése nem tévedett. Egyszerű taktikája helyes útra vezette. Azáltal, hogy Ualino tehetetlen foglyává tette magát, olyasmiket sikerült perceken belül megtudnia, amik hosszú hetekig tartó keresés után is homályban maradtak volna Fernack és emberei számára.

– Persze, hogy tudom – mondta az Angyal. – Hát mit képzel: miért hagytam idecipeltetni magamat az undorító gorilláival? Ennek a helynek semmi varázsa nincs számomra – kivéve azt a beszélgetést, amelyet a legújabb arckenőcsökről fogunk mi ketten folytatni.

– Ez hülye – magyarázta az egyik őr bizonytalanul.

Simon maga elé mosolygott, és a nyitott ablak felé fordult. Láthatta az ereszalját, amely sötéten vált elő. Észrevette a fémvezetéket, amely a lámpából a kapcsolóig vezetett… Könnyen elérheti… S a többi a Kaland isteneinek jóakaratától függ… Tekintete visszavándorolt, még ebben a szörnyű pillanatban is a lányhoz, akinek Fay Edwardsnak kellett lennie. Láthatta a lányt Ualino válla fölött, ahogy állandóan figyelte őt. De semmit sem tudott kiolvasni ámbra-szeméből…

Ualino abbahagyta a hajsimogatást, és hüvelykujját a mellényzsebébe dugta. Úgy látszik, játszani akart még áldozatával, és alkalmat akart adni az Angyalnak, hogy még néhány sértést vágjon a fejéhez…

– Hát mit gondolt: mit fog itt csinálni, amikor idevezették? – kérdezte.

És az Angyal szilárd pillantása újra visszatért a bandita arcára – az „angyali” mosolyban fagyos, dermesztő fenyegetés rejlett.

– Azért vagyok itt, hogy megöljelek, Ualino – mondta Simon nyugodtan.

Az egyik játékos lába megmozdult, és egy kártyalap esett le a díványról – halk, koppanó neszt adott, de úgy hangzott, mintha bomba robbanna. Fojtogató csöndesség ült most a szobában. A meglepetés, az ijedtség, a rémület csöndje, amely az Angyal nyugodt hangja után támadt. A szavak még sokáig visszhangzottak a szobában, visszaverődtek a falakról, és megtöltötték a légkört súlyos, villamos feszültséggel. Az Angyal kék szeme éles acélként, gúnyosan nézett előre… Csak egy-két másodpercig tartott – a halálos feszültség szinte kibírhatatlanná vált – de senki sem mozdult, vagy szólalt meg. És a nyugodt, gyöngéd hang folytatta, iszonyú lágysággal és egyszerűséggel, és furcsamód hatalmukban tartotta a többit, akik nem értették ezt a kábult állapotot.

– Az Angyal vagyok. És megvan a magam törvénye. Ma délután Jack Irboll meghalt, ahogyan megígértem. Több vagyok, mint a Törvény, Ualino – és nincsenek megvesztegetett bíráim. Ma éjjel meg fogsz halni!…

Ualino felállt. Fekete szeme zöldes fényben villant fel, amikor Simonra nézett.

– Nagyon kedves vagy – mondta fojtott dühvel. És ökle előrelendült az Angyal arca felé…

Az Angyal feje nyugodtan, de gyorsan oldalra fordult, és Ualino ökle csak érintette arcát. Egy pillanat múlva az Angyal jobbkeze megérintette tőrét és tenyerébe csúsztatta – a hátracsavart karral szörnyű nehéz volt, mintha legalább is a bokájához kötözték volna a csuklóját – de sikerült.

Ualino szemében őrületes düh lángolt fel, amikor érezte, hogy a hatalmas ökölcsapás a levegőt érte. Felemelte kezét és újra ütött.

S ekkor történt a csoda.

A férfi, aki az Angyal jobboldalán állt, egyszerre csak tüzes, égető fájdalmat érzett a csuklóján, és minden ereje eltávozott az ujjaiból. Bambán meredt a vércsíkra, amely ereiből tört elő. S mialatt előrebámult, hirtelen megvillant valami a szeme előtt, és hallotta, hogy Ualino felordít.

Ez volt minden, amit láttak, és meg tudtak érteni. Az Angyal valahogyan küzdelem nélkül kiszabadult, és acélpenge csillant fel a kezében. Iszonyú ívben lendült a karja. Ualino a gyomrához kapott, és előrebukott. Térde megroggyant, és rémes, gurgulázó hang szakadt ki a torkán…

Senkinek sem volt ideje a cselekvésre. A dermesztő gyorsaság elkábította az eszük legösztönösebb mozgásait is…

A penge mégegyszer lecsapott, és kirántotta a vezetéket a lámpagömb alól, amely a földre zuhant. Hirtelen bomba robbanásként hangzott a zaj és teljes sötétség támadt a szobában.

Simon az ablak felé ugrott.

Egy kéz érintette meg a karját és tőre újra felemelkedett, hogy halálos csapást mérjen a sötétben. De hirtelen erőfeszítéssel, félúton megállította karját…

Mert az a kéz nem szorult a karja köré. Simon megállt a fekete sötétségben, s körülötte dühödt emberek ordítása és zavaros botladozása hallatszott. Orra finom, alig érezhető parfümillatot érzett. Valami hideg, és fémes érintette a kezét. Ujjai ösztönösen köréje fonódtak, és felismerték, hogy revolveragy. A könnyű érintés eltűnt karjáról. Aztán a foga közé vett tőrrel kiugrott az ablakpárkányra.

NEGYEDIK FEJEZET

amelyben Simon Templar elmenekül és Papulost halálra ítélik

1.

A tetőn feküdt, amely negyvenöt fokos veszélyes síkban emelkedett az ablak fölött. Pillanatok alatt sikerült neki a párkányról felhúznia magát, és most lihegve figyelte a zűrzavaros lármát és ordítozást. Láthatta maga alatt a két gorilla kihajló golyó-fejét és széles vállát, amelyet egy harmadik által meggyújtott gyufa világított meg. Izgatottan támaszkodtak az ablakpárkányra, és az alattuk sötétlő utcát kémlelték. Hangjuk úgy tűnt fel az Angyal előtt, mint a vadászkutyák csaholása, amikor keresik az üldözött róka nyomát.

– Erre kellett mennie.

– Legjobb, ha lemégy és ügyelsz, hogy ne vigye el a kocsit.

– Pokolba a kocsival – nálam van a kulcs.

A hatalmas alakok újra felegyenesedtek, és eltűntek a szobában. Simon hallotta a nehéz lábdobogást, és az ajtócsapkodást. Aztán egy időre újra csönd támadt a Long Island éjszakájában.

Simon vállára támaszkodott, és mosolygott a csillagok alatt. Még most is feszültséget érzett, de a váratlan siker és szerencse újabb erőt öntött beléje. A legtöbb ember agya megszokott, jól olajozott vágányokon mozog, de a hivatásos gyilkos esze néha megzavarodik a hirtelen, fenyegető halál perceiben. A négy dühöngő és megzavart bandita ledübörgött a lépcsőn, az autókhoz siettek, és a környező üres telkeket kutatták át – de minden percben visszatérhettek, és az Angyal mégiscsak a csillagok iránt érdeklődött, ahelyett, hogy a menekülésén töprengett volna.

Végre felült kissé és hallgatózott.

Aztán végtelen óvatossággal mászni kezdett a tető mentén.

Helyzetét csak megnehezítette, hogy arccal az utca felé feküdt a tetőn, és karjának minden erejét meg kellett feszítenie, hogy a meredek helyen ne veszítse el az egyensúlyát. Mindenesetre előnyére szolgált, hogy így – fejjel lefelé – bekémlelhetett az alatta fekvő szobákba.

Lassan és óvatosan csúsztatta magát előre, míg lentről újra dobbanó léptek nem hangzottak.

Alig egy-két méternyire volt Ualino szobájától, amikor előrehajolt, hogy pillantást vessen az alatta lévő szobába. Rövid gondolkodás után megállapította, hogy épp az a szoba, amely előtt a bikanyakú, alligátor-szemű fickó álldogált, amikor megérkeztek.

De egyszerre megmerevedett. Az egyik üldöző kiért az utcára és körülnézett. Mozdulatlanul kellett maradnia, és visszafojtott lélegzettel, már szinte görcsösen megfeszült izmokkal tartotta magát a tető szélén, úgy figyelt. Az a helyzet volt, amikor minden idegszálát és erejét a veszélyre és a közeledő, újabb harcra kellett volna fordítania, de ehelyett már vagy nyolcadszor Fay Edwardsra gondolt…

Mit csinál most a lány? És egyáltalán mit keres ebben a vérszomjas világban? Simon biztosan érezte – bár még csak nem is beszélt vele – ő az a lány, akinek hangját Nather telefonjában hallotta. Ez az érzés egészen ösztönös volt.

Látta a lány arcát egy másodperccel azután, hogy tőre belevájódott Ualino testébe, és ezen az arcon nem volt sem aggódás, sem rémület. Az ámbraszemben egy pillanatra könyörgő és vad fény csillant fel amelyet Simon nem tudott megérteni. Aztán felborította a lámpát, és máris ugrott. Most talán azt hihette volna, hogy az egész hallucináció játéka volt, de amikor ott érezte zsebében a revolvert, tudta, hogy mégis megtörtént… Agyát a lány rejtélyes magatartása foglalkoztatta, amikor az ásító semmi fölé hajolt. S akkor sem volt közelebb a megoldáshoz, amikor óvatosan lehajolt, és végre megpillantotta azt a szobát, amelyet keresett.

Tudta nagyon jól, hogy a nyugalom, a pihenés még messze van. Egyetlen kereső pillantással végignézett az alatta sötétlő telken és meggyőződött róla: egy gorilla sincs már az utcán, hogy lepuffantsa. Fejjel előre csúszott a semmibe.

Karjain lógott az utca felett, és szembekerült az ablakkal: be volt zárva. De lábának egyetlen nyomására érezte, hogy betámasztották, és csak egy kis biztosító lánc nyújt ellenállást.

Már nem volt szükség további óvatosságra. Az est hátralévő részét rohanásban kell töltenie. Mély lélegzetet vett, és ide-oda kezdett himbálózni. S amikor a teste ingaként a ház felé lendült, felemelte a lábát és belökte az ablakot.

A biztosító lánc azonnal elszakadt. Az ablak nem tört el, de nekicsapódott a belső falnak, és éles, csörrenő hangot adott. Az Angyalt hirtelen rémület lepte el, de amikor másodszor lendült az ablak felé, el is engedte a tető szélét és hatalmas ívben beugrott a szobába. A puha szőnyegen ért földet, és egészen az ágyig csúszott.

A szoba sötét volt, de a szeme már megszokta a homályt. Fehérruhás, göndör-feketehajú kislány meredt rá rémült szemmel, és halkan sírt. Alulról újra nehéz lábdobogás és durva hangzavar hangzott, de az Angyalnak sok ideje volt még. Elővette a revolvert, s balkezével vállon veregette a kislányt.

– Szegény gyermek – mondta. – Érted jöttem, hogy hazavigyelek.

Meglepő gyöngédség volt hangjában, és a gyermek azonnal abbahagyta a nyöszörgést.

– Haza akarsz menni, ugye? – kérdezte az Angyal.

A kislány hevesen bólintott. Az Angyal kedves, vigasztaló nevetéssel a karjára ültette és átment a szobán. Az ajtó be volt zárva, ahogyan várta. Simon kissé jobban magához szorította a gyermeket.

– Nagy piff-puffozást csinálunk, Viola – mondta. – Ugye, nem félsz a piffpufftól? Mintha csak tűzijáték lenne. S minden piff-puffal megölök egyet a gonosz bácsik közül, akik elraboltak téged.

A gyermek fejét rázta.

– Szeretem a piff-puffot – jelentette ki.

Az Angyal újra nevetett és fegyvere csövét a zárba dugta.

A robbanás mennydörgő robajt okozott és nehéz zuhanás hangzott a folyosón.

Simon felszakította az ajtót. Az a bikanyakú alligátor okozta a zuhanást. Groteszk tartásban szinte odaragadt a szemközti falhoz és semmi sem látszott biztosabbnak annál a ténynél, hogy már sohasem fog többet őrt állni. Valószínűleg éppen a kulcslyukon keresztül bámészkodott, mert magyarázatot akart keresni arra a zajra, amelyet Simon revolvere okozott, amikor bedugta a zárba. S ami az arcából megmaradt, nem valami kellemes látványt keltett.

A gyermek görcsösen belekapaszkodott Simon karjába és hálásan nézett rá.

– Még piff-puffozzál! – parancsolta.

Az Angyal mosolygott.

– Igazán? Majd meglátom, mit tehetünk.

Végigrohant a folyosón a lépcsőkig. A férfiak lentről már felfelé indultak, de mielőtt a lépcsőre értek volna, Simon egyetlen repülő ugrással átlendült a korláton. Lövés dördült. Valaki ordított. A banditák vezetője tátott szájjal bukott előre, és élettelen teste hátrafelé gurult le a földszintre. A többi fedezéket keresett. Simon lelőtte a hall egyetlen lámpáját, s egyedül a bárból és a kis táncteremből szűrődött át homályos fény.

Simon leguggolt. A következő pillanatban három lövés is dördült, és a golyók magasan a feje fölött csapódtak a falba. Simon nevetett. Elég különös, de az átlagos gengszterek céllövő-képessége silány. Alig három méternyiről szoktak a revolverrel találni, mert ha nagyobb távolságról van szó, gépfegyvert használnak – a rengeteg golyó közül majd csak talál valamelyik.

Simon hallgatózott.

Az ellenfél veszélyes volt, de nem jelentett biztos halált. Az egyik férfi lassan felbukkant a kanapé mögül és kidugta orrát, de villámgyorsan visszahúzta, mert az Angyal golyója hajszálnyira fölötte fúródott a falba.

Simon megfeszítette izmait és előrehajolt.

A bejárati ajtót nyitva hagyták a férfiak, amikor visszarohantak a házba. Simon villámgyorsan számított. Amennyire tudta, még négyen voltak. Egyikük bizonyára hátul az ablakokat figyeli, s a másik az ajtókat őrzi. A megmaradt kettőt tehát el kell távolítania az útjából. S nem szabad időt vesztegetnie, mert a banditák bizonyára még az est rémületes eseményeinek nyomasztó hatása alatt állnak.

Letette a lányt és az ajtó felé fordította. Kissé reszketett, de a félelem szárnyakat fog majd adni a lábának.

– Rohanj! – kiáltotta Simon hirtelen. – Rohanj az ajtó felé!

A kislány éles hangja felsikoltott, de rohanni kezdett. A táncterem bejáratát takaró függöny mögül egy férfi ugrott elő térdről. Simon azonnal tüzelt, és a bandita ordítva bukott előre. Az Angyal másik golyója a bárpult palackjai között végzett pusztítást, aztán előreugrott menedékéből. Láthatta a lányka fehér ruháját a sötétben. Viola újra sikított, amikor kinyújtott ujjak kaptak utána. Az Angyal fegyvere tüzet okádott, és a kinyújtott kar bénán lehullott, amikor golyó érte a banditát. A gorilla körben megfordult, és leejtette fegyverét.

Simon futni kezdett a lány után, és revolver dörrent mögötte kétszer is, de a golyók messzire jártak. A lányka felkiáltott, amikor utolérte… Simon felkapta bal karjára, és magához szorította.

– Jól van, kislány – mondta gyöngéden. – Most már túl vagyunk a nehezén. Megyünk haza.

Lehajolt a várakozó autók között. Már tudta, hogy az a kocsi, amin megérkeztek, be van zárva. Ha Ualinóé is, akkor még nehézségei támadhatnak. Felrántotta az ajtót. Sóhajtott. Az indítókulcs ott csillogott a nyílásban.

Mégegyszer körülnézett, aztán letette maga mellé a gyermeket és bemászott.

Valamennyi ablakot felcsavarták már, s így amikor indulás után valóságos golyózápor kopogott, az Angyal csak mosolygott. Tudta jól, hogy törhetetlen üveg védi az autó utasait. – Ualinónak szüksége volt rá. Amikor a motor búgva lendítette előre a hatalmas autót, Simon még egyszer visszanézett.

– Viszontlátásra, fiúk! – kiáltotta. – Köszönet a szíves vendéglátásért!

2.

Simon megállította a kocsit egy háztömbnyire Sutton Place-től, és lenézett a mellette ülő kislány törékeny alakjára.

– Haza találsz innen? – kérdezte.

Viola vidáman bólintott. Hisztérikus zokogása már egészen megszűnt – néhány nap múlva alig fog rá emlékezni.

Az Angyal szelet papírost vett elő és kis rajzot vetett rá. Csontváz figura volt, fölötte hatalmas glóriával.

– Add ezt oda a papádnak – mondta – és mondd meg neki, hogy az Angyal hozott haza. Érted? Az Angyal hozott vissza.

A lányka újra bólintott, apró tenyerébe dugta a cédulát, és kinyitotta az ajtót. Simon utoljára fehérruhás kis alakját látta, amíg a legközelebbi sarok felé tipegett. Aztán indított és elhajtott. Tizenöt perc múlva visszatért a Waldorf Astoriába, miután Morrie Ualino autóját hat háztömbnyire hagyta.

Valcross pizsamában és házikabátban szundikált a szalonban. Amikor felrezzent, az Angyalt találta maga mellett, kissé fáradtan, de jókedvűen.

– Viola Inselheim otthon van – mondta az Angyal. – Bűbájos estém volt.

Selyem zsebkendőbe törölgette az elefántcsontnyelű tőr pengéjét. Valcross különös tekintettel nézett rá.

– Találkoztál Ualinóval? – kérdezte.

Simon Templar bólintott.

– A tradíció megkívánta, hogy Morrie atyjához térjen meg – mondta nagyon gyöngéden –, bár ebben az esetben, azt hiszem, nehéz lesz megállapítani, hogy ki volt az atyja…

Kinyitotta az íróasztalt, és tiszta fehér kártyát vett elő, amelyen hat név állt. Az egyik – Jack Irbollé – már át volt húzva. Töltőtollával egyenes vonalat húzott a következő kettőn keresztül. S aztán a lista aljára egy másikat írt.

A NAGY FŐNŐK.

Egy pillanatig habozott, majd egészen lent még egy nyolcadikat írt fel, és bekeretezte: FAY EDWARDS.

– Ki ez a nő? – kérdezte Valcross Simon válla fölött.

Az Angyal cigarettára gyújtott, és hátratolta székét.

– Ez az, amit én is szeretnék tudni. Csak annyit mondhatok, hogy az ő revolvere mentett meg egy jó csomó zavartól. S neki köszönhetem, hogy egy-két orángután-szerű barátunkat az örök vadászmezőkre küldtem… Nagyon kedvező kezdet, Bill… holnap reggel élvezni fogod az újságok főcímeit…

Nem nagy jóstehetség kellett hozzá, hogy Simonnak igaza legyen. Reggel többet olvasott saját magáról, mint amennyit kívánhatott…

De a szerénység nem tartozott Simon Templar erényei közé. Reggelinél ült, és körülötte a New York-i sajtó kiválogatott példányai hevertek. Címlapjuk szívélyesen üdvözlő hangja viszont nagyon kielégítette.

Igaz ugyan, hogy a Times és a Herald Tribune, amely mindig is sajnálattal vette tudomásul New York erősen növekvő halálozási statisztikáját – különös tekintettel az évi átlagos hatszáz gyilkosságra – csak második helyre szorították az Angyalt, de ezért bő kárpótlást kapott a Mirror és a News elragadtatott cikkeiben.

AZ ANGYAL KISZABADÍTJA VIOLÁT – ordították az öt centiméteres betűk.

UALINO VÉGZETE. GENGSZTER-ROMEÓ UTOLSÓ ESTÉJE. UALINO, VOELSANG HALÁLA. AZ ANGYAL KETTŐT MEGÖL, HÁRMAT MEGSEBESÍT, MÉSZÁRLÁS A LONG ISLANDEN. AZ ANGYAL HARCA A GYERMEKRABLÓKKAL!

Fényképek jelentek meg a kiszabadított Viola Inselheimről, és hatalmas papájáról, a házról, amelyben fogva tartották, az áldozatokról, sőt egy az Angyalról is. És Simon elégedetten látta, hogy egészen jó a felvétel.

Az étkezés befejezésekor félretolta a bőbeszédű sajtótermékeket, és nekilátott a második csésze kávénak. Ha a valódisága körül valaha kételyek merültek fel a Centre Street-i főkapitányság valamelyik hitetlen tisztviselőjében, vagy az alvilág némely bizalmatlan alvezérében – és voltak olyanok is, akik azt hitték, hogy az Angyal pusztán túlfűtött újságíró-fantázia terméke – hát ezek a kételyek és álmok gyorsan szertefoszlottak a mai reggeli lapok olvasásakor. Még sincs újságíró, akinek annyira túlhevített a képzelete, hogy ilyesmiket kitaláljon.

Simon cigarettára gyújtott, és a füstfátyolon keresztül a mennyezetre nézett tiszta és vidám szemével. Ereiben a régi idők furcsa izgalmát érezte. Nagyon jól esett neki, hogy ilyen dolgok még történhetnek ebben az elfásult világban.

Látta, hogy William Valcross kedves ősz feje feléje bólint a szoba másik végéről.

– Most már előnyben vagy – mondta Valcross.– Titokzatos vagy és halálosztó. Meddig fog ez tartani?

– Elég sokáig ahhoz, hogy neked egymillió dollárodba kerüljön – felelt az Angyal könnyedén.

Íróasztalához lépett, és kivette azt a kártyát, amin a halálraítéltek neve állt. A nyitott ablakhoz ballagott. Olyan tavaszi reggel volt, amelyen New York a világ legragyogóbb városa tud lenni. Az Atlanti-óceán felől friss szellő támadt, minden kormot és ködfátyolt eltisztított a felhőkbe nyúló tornyok elől, és csodálatosan tisztának látszott minden. Simon megtöltötte tüdejét a hideg, szinte alpesi levegővel, és lenézett a zúgó forgalomra, amely a Park Avenuen áradt. Távoli zűrzavar és lárma hatolt füléhez, és erre a másik világra mosolyogva nézett le, mint valami földre szállt isten.

Ezen a reggelen megértette a város kegyetlenségét, nagyszerűségét. Azt is, hogyan ülhet egy férfi a maga csinálta Olympusán, részegülhet meg a saját erejébe vetett hittől… Most az Angyal halkan maga elé nevetett a gyönyörű tavaszi reggel láttára, s tudta, hogy nem egy földre szállt isten, hanem egy briganti néz le a mélyen alatta nyüzsgő New Yorkra. Egy bandita, aki új terveket sző…

– Ki a legközelebbi a listán? – kérdezte magától, és a kezében tartott kártyára nézett.

Messze valahol a 49.-ik utcában, a Seventh Avenue mögött ugyanezt a sürgető kérdést tárgyalták meg a Charley-bár hátulsó szobájában. Túlságosan korán volt még a szokásos vendégek számára, és az elülső bárnak szomorú, züllött külseje volt, amikor a napfény csillogó sugarai beszűrődtek az ablaktáblákon át.

Tony Ollinetti fehér ruhában, sima, kifejezéstelen arcával ott állt a pult mögött, és nem ügyelt a hátsó szobából kihallatszó mormogó hangokra. Nem látszott sem fáradtnak, sem frissnek – mint a nap akármelyik órájában: senki sem tudta volna megállapítani: éppen most ébredt vagy már nem aludt napok óta.

A hátsó szobában már mozgalmasabb volt a jelenet. A lámpákat felgyújtották, és a társaságot különös hideg, sárga fény öntötte el. Whiskys palack és egy csomó pohár állt az asztalon, hogy megkönnyítse a döntést. A levegő tele volt szivarfüsttel.

– Ez a fickó hülye – jelentette ki Heimie Felder már több ízben.

Jobbkarja kötésben volt – némi bizonyságául az Angyal „hülyeségének”. Heimie élvezte azt a megkülönböztetést, hogy egyike a keveseknek, akik megküzdhettek az Angyallal, és túlélték ezt a harcot. Kár, hogy szókincse nem volt elég gazdag ahhoz, hogy megfelelően ecsetelje a történteket.

– Ha láttátok volna! – mondta Heimie – amikor bevittük a hotelben a belső szobába, rém rendesen viselkedett és befogta a száját, mintha csak tisztességes vagány lenne. Azt kérdezzük: „Honnan szedted ezt a dohányt? – és Pappy jól szájon vágta. A fickó megpróbált Pappynak is behúzni egyet, de aztán meggondolta, amikor látta, hogy Pappy ugyancsak gyorskezű. Aztán Pappy felhívta Nather bírót és Nather aszondta: „– Ühüm, ez a pasas szedte el tőlem a dohányt, néhány órája”. Aztán elvisszük Morrie Ualinóhoz, ki a Long Islandre, ahol azt a kölyköt rejtegették. Úgy látszik, az Angyal is tudott róla. De senkise törődött vele, mert tudtuk: ha egyszer kimegy ebből a házból, vissza már csak a saját temetési menetével jöhet. Ez a fickó hülye. Ott állt és kezdte ugratni Morriet, hogy micsoda szép fiú, s tudjátok, hogy Morriet az ilyesmi megőrjíti. Láttuk, hogy Morrie minden percben jobban felbőszül, de az a pasas, az Angyal csak tovább ugratja. Mondom, hogy hülye. Aztán tőrt ránt elő valahonnan, átvágja a csuklómat, úgy, hogy elengedtem. Aztán, a keservit neki, egyszerre csak Ualinónak ugrik, gyomron találja, aztán feldönti a lámpát, és amíg hajszoljuk, a tetőn elbújik. Valahonnan revolvert is szerzett, és lelövi a haverokat, beleugrik Morrie kocsijába a gyerekkel együtt. Ez a fickó hülye.

Dutch Khulmann fél pohár whiskyt töltött magának, és szemrebbenés nélkül felhajtotta. Hatalmas, testes ember volt, haja viasz szerű, a szeme vizes-kék színű. Valami bajor sörcsarnok pincérének látszott. Ha valaki ismeretlenül rápillant, gyanítani se merné, hogy ez a férfi látta el a fél-keletet sörrel a prohibíció megszüntetése előtt, és biztos egyeduralomban kormányozta Amerika legnagyobb csempészbandáját. „Lapja“ tiszta volt a rendőrségen. Csak kisebb balesetek történtek – de egyiket sem tudták a terhére írni. Mindig a háttérben tartózkodott, és egy Nero könyörtelenségével irányította bandáját.

– Hát ez szégyen, ami Morrieval történt – mondta Kuhlmann. – Morrie jó fiú volt.

Nagy vászon-zsebkendőt vett elő, és a szeme sarkából egy könnyet törölt le; aztán hangosan kifújta az orrát. Morrie Ualino elhalálozása a társaság egyedüli vezetőjévé tette Dutch Kuhlmannt – most már csak a Nagy Főnök utasítását kellett követnie. De bánatának őszinteségében senki sem kételkedett. Azt mondják, hogy amikor saját unokatestvérét, mint vetélytársát megölette, egész éjjel zokogott.

Rövid, kegyeletes csönd támadt Morrie emlékére.

Az Ualino-banda több tagja is jelen volt, akik minden megjegyzés nélkül automatikusan Kuhlmann vezérsége alá kerültek.

Kuhlmann előrehajolt, és összehúzott szemöldökkel folytatta:

– Csak azt szeretném tudni, hogy, mire akar az Angyal kilyukadni?

– Húszezer dollárt vett el Nathertől – mondta Papulos. – Talán Inselheimtől jutalmat kapott, hogy a gyereket visszavitte.

Kuhlmann halvány szeme lassan a beszélőre fordult, és a nyugodt, közömbös tekintet Papulos belsejét hideggel töltötte el. Morrie halálát bizonyos szempontból Papulos okozta, mert ő küldte az Angyalt hozzá – és azt a szörnyű tőrt nem találták meg a motozás közben. Papulos tudta, hogy a körülötte lévő férfiak félreérthetik ezt a hibáját. A baleset okait nem tudták, vagy nem akarták megérteni – csak a végső eredményt nézték. Papulos tudta, hogy könnyen meghasadó jég hátán él.

Whiskyt öntött a poharába, és erőszakolt bizalmassággal nézett Kuhlmannra.

– Hát ez igaz – mondta Kuhlmann végre. – Sok pénzt szerezhetett eddig is – épp eleget ahhoz, hogy egy-két emberünket érdemes legyen eltávolítania útjából.

Papulosnak nem tetszett a Kuhlmann hangjában megcsendülő nyomaték.

– De ez nem minden – folytatta Kuhlmann. – Hallottátok, mit mondott Heimie. Amikor bevitték a házba az Angyalt, azt mondta Morrienak: „Azért jöttem ide, hogy megöljelek.” És valami igazságról meg törvényről beszélt. Hát ez meg mire jó?

– Ez a fickó hülye – magyarázta Heimie tüzesen, mintha dühítené, hogy a hallgatóság nem akar megelégedni az egyszerű és érthető magyarázattal.

Kuhlmann ránézett, és dühösen vonogatta hatalmas vállát.

– Az a fickó nem lehet hülye, aki a törvényszéken lelövi Irbollt, s aztán elmenekül – robbant ki. – Az a fickó nem lehet hülye, aki egy órán belül megtudja, hogy Morrie elrabolta Viola Inselheimet, s talál magának egy bolondot, aki egyenesen abba a házba küldi, ahol Morrie fogva tartja a gyereket. Az a fickó nem lehet hülye, aki kést tud előrántani abban a szobában, megöli Morriet, aztán valahonnan revolvert szerez, lelövi Eddie Voelsangot, és három-négy emberen keresztül átvágja magát, a gyerekkel együtt.

Egyhangú helyeslés hangzott fel szinte kórusban.

Heimie Felder mormogott valamit a bajusza alatt.

– Hallottam beszélni – tiltakozott felháborodva. – Ez a fickó…

– Hülye – vágott közbe gúnyosan valaki. És Kuhlmann hatalmas ökle az asztalra csapott, úgy, hogy a poharak táncolni kezdtek.

– Nincs időnk a fecsegésre – kiáltotta hirtelen. – Ti vagytok hülyék – mindnyájan. Az Angyal egyetlen nap alatt megölte Irbollt, Morriet és Eddie Voelsangot, s húszezer dollárt vett el a pénzünkből. Ti bolondok pedig itt ültök és azon vitatkoztok, hogy hülye-e vagy nem, ahelyett, hogy ezzel törődnétek: kit öl meg legközelebb?!

Csönd támadt a szobában, amikor Kuhlmann igaz szavai megértésre találtak: az a csönd, amelyet az Ismeretlentől való félelem okozott. És ebben a némaságban egyszerre kopogás hallatszott az ajtón.

– Gyere be! – kiáltotta Kuhlmann, és az üveg után nyúlt.

Az ajtó kinyílt, és az őr jelent meg, aki az utcára nyíló ajtónál szokott állni. Arca fehér és rémült volt. Keze, amellyel nekitámaszkodott az ajtófélfának, remegett.

– Mi az? – kérdezte Kuhlmann zavartalanul.

A férfi egy kártyát tartott a kezében. A vezér felé nyújtotta.

– Épp most csöngettek – dadogta. – Kinyitom a kémlelő-nyílást, és csak egy kezet látok, amely ezt tartja. El kellett vennem, és mialatt rámeredek, a kéz eltűnik. Azonnal kinyitom az ajtót, de csak megszokott járókelők haladnak el az ajtó előtt. Azt hiszem jobb, ha magad nézed meg, mi van rajta…

Könyörgő sírás jajdúlt fel az ajtónálló hangjában, de Kuhlmann nem válaszolt azonnal.

A kártyára meredt. Halvány szeme üvegesen és tágra nyíltan bámult. Gyerekesen rajzolt alak volt a papíron, feje fölött glóriával. S alatta – mint egyenes válasz Kuhlmann kérdésére – ott állt:

„Dutch Kuhlmann a következő…”

3.

Pillantása azonnal visszatért az ajtónálló arcára. Csak a legfigyelmesebb szem vehetett észre valami kis változást Kuhlmann nyugodt közömbössége mögött. Az asztalra dobta a kártyát; aztán szivart vett elő a mellényzsebéből. Leharapta a szivar végét, és tekintetének irányát nem is változtatva, kiköpte.

– Gyere ide Joe – mondta érzéssel.

A férfi nehézkesen lépett előre.

– Jó, fiú voltál, Joe…

Az ajtónálló megnyalta a szája szélét, és rémülten vigyorgott.

Kuhlmann gyufát gyújtott.

– Ugye te engedted be az Angyalt tegnap éjjel?

– Igen Dutch, én voltam. Ez a pasas csönget, és Fayt keresi, én mondom, hogy Fay még nem érkezett meg, hát várhat rá, ha akar…

– És ugye hagytad, hogy várjon rá, mi?

– Igen, Dutch, az úgy történt, hogy az a pasas azt mondja, hogy inna egyet, mialatt vár, és nem tűnt fel rajta semmi gyanús, akárki láthatta, hogy nem detektív, és nem is gondolhattam, hogy az Angyal…

– Hát akkor mire gondoltál, Joe? – kérdezte Kuhlmann szívélyesen. Az ajtónálló egyik lábáról a másikra helyezte a testsúlyát.

– Nézd, Dutch, én azt hittem, hogy ez a fickó talán Fay cinkosa. Tudod, hogy én csak az ajtónál állok, ki- meg beengedem az embereket, és nem arra gondolok, hogy mi történhetik… Tudtam, hogy egy csomó fiú ül a bárban, és tudtam, hogy nem csinálhat semmi rosszat, még ha spicli is… és ha Fay barátja, jobb, ha nem csapom be az orra előtt az ajtót.

– Szóval beengedted, mi?

– Igen… Tudod…

– Szóval beengedted, miután megmondtuk, hogy csak olyannak szabad ajtót nyitnod, akit ismersz, hacsak nem jön valamelyik fiúval… Igaz?

– De nézd, Dutch…

Kuhlmann mélyet szívott a szivarból, míg a vége izzani nem kezdett.

– Mennyit adott neked, Joe? – kérdezte kedélyesen, mintha tréfát űzne valamelyik barátjával.

A férfi megtántorodott. Szája félig nyitva maradt és a szeme pupilláján hirtelen szörnyű megértés tükröződött vissza, amikor a székben ülő zsírkolosszusra meredt.

– Hazugság! – üvöltötte. – Nem csinálhatjátok ezt velem. Nem adott semmit… sohase láttam azelőtt…

– Gyere ide, Joe – mondta Kuhlmann mézes-mázosan.

Kinyújtotta kezét, és elkapta a férfi csuklóját; székéhez rántotta, mint valami idősebb nagybácsi a rakoncátlan iskolásfiút. Jobbkeze hirtelen megmozdult, és az ajtónálló rekedt kiáltásban tört ki, amikor Kuhlmann szivarjának vörösen izzó vége belenyomódott arcába.

Senki más nem mozdult. Kuhlmann elengedte a férfit, és hangosan felnevetett. Aztán leporolta a térdére hullott hamut. Megvizsgálta szivarját, aztán gyufát vett elő és újra meggyújtotta.

– Jó fiú vagy, Joe – mondta kedvesen. – Menj ki és várj, míg nem küldök érted.

A férfi lassan az ajtó felé hátrált, és egyik kezét a szörnyű égési sebre szorította. Tág, merev rémület volt a szemében, de nem szólt semmit. A többi nem nézett rá – mintha csak sok ezer mérföldnyire lennének tőle, egy másik bolygón, és nem is vehetnének tudomást a létezéséről. Az ajtó becsukódott utána, és Kuhlmann körülpillantott a többi arcán.

– Attól félek, el fogjuk veszíteni Joe-t – mondta. Torkát hirtelen bánat fojtogatta, és úgy látszik először eszmélt rá, hogy mit tett.

Papulos ujja idegesen fogdosta a poharat. Keze remegett. Egyenesen Kuhlmannra pillantott, és tudatára ébredt annak, hogy milyen kevés választja el az ajtónálló sorsától.

– Várj egy percig, Dutch – mondta hirtelen.

Minden szem lassan feléje fordult. Hideg, vizsgáló pillantásuk tüzében megpróbálta erősíteni a hangját, de érződött rajta, hogy fél.

– Nincs értelme hogy a fickót elintézzük, mert valami hibát követett el. Ha be akart csapni bennünket, az más dolog, de nem tudjuk, hogy nem mondott-e igazat. Az ördögbe is, bárki becsúszhat közénk, ha annyira akar…

Papulos tudta, hogy hibát követett el. Kuhlmann sápadt kék szeme feléje fordult. Mintha csak átnézett volna a görögön.

– Mi a különbség? Hibát követett el – az ugyanannyi, mintha be akart volna csapni! – mondta a tanácskozók egyike, valahol Papulos baloldalán. – Az eredmény ugyanaz. Elég bajt zúdított a nyakunkra. Nem engedhetjük, hogy simán megússza.

Papulos nem nézett körül. Kuhlmann se, csak lassan, elgondolkozva bólintott, miközben le se vette tekintetét Papulosról.

A görög felvette a poharát, és erőt akart venni a keze remegésén. Egy csepp whisky csöppent ki a tenyerére, s onnan az asztalra. Ott csillogott. – Papulos rémült agya egy pillanatra azt hitte, hogy vér…

Kuhlmann mereven nézte. Papulos homlokán lassanként verejték jelent meg. Mély, fojtott csönd. Távolról, a bárból pohárcsörömpölés hallatszott: Tony működik.

Kuhlmann lassan elmosolyodott.

– Igaz – felelt az előtte szólónak. – Te is jó fiú vagy, Pappy. Miért küldted az Angyalt egyenesen Morriehoz?

A szavak úgy koppantak a csöndben, mint az ácsok kalapácsütése a bitón.

Papulos visszatartotta lélegzetét. Gyors mozdulattal leöntötte az égető italt a torkán. Kuhlmann hangja visszahangzott a fülében. Halántéka lázasan lüktetett.

– Miért küldted az Angyalt egyenest Morriehoz, s ha megmotoztad, miért maradt nála egy tőr és egy revolver?

– Megőrültél? – tört ki Papulos gorombán. – Persze hogy Morriehoz küldtem – tudtam, hogy Morrie látni akarja. Nem volt nála kés és fegyver, amikor tőlem távozott. Heimie is megmondhatja. Heimie motozta.

Felder felugrott.

– Idehallgass, te…

– Ülj le! – csattant fel Papulos hangja. Egyetlen elvakult pillanatban remény csillant meg előtte, és hangja erősebbé vált. – Nem mondtam rád semmi rosszat. Csak azt mondom, hogy Dutch megőrült. Legközelebb majd téged márt be… És honnan tudjátok, hogy majd akkor vége szakad a gyanúsításoknak… A végén minden fickót árulónak nevez, aki az Angyal közelében volt…

Hangja egyetlen magas, elcsukló hörgésben szakadt meg. Félig nyílt szájjal szótlanul ült.

Az asztalon keresztül Dutch Khulmann revolvercsövébe nézhetett. A whisky melege hirtelen elpárolgott, és hideg, halálos érzést keltett a gyomrában.

– Túl sokat beszélsz, Pappy – mondta Kuhlmann szívélyesen. – Jó lenne, ha nem szólnál többet.

A másik mosolyt erőszakolt arcára.

– Ne érts félre, Dutch – könyörgött gyöngén. – Csak azt akarom mondani, hogy ha már valakit elintézünk, akkor intézzük el az Angyalt!

– Helyes! – kotyogott közbe Heimie Felder. – Elintézzük az Angyalt. Miért nem gondoltatok már előbb erre, ti hájfejűek? Majd én személyesen ellátom a baját…

Dutch Kuhlmann mosolygott, anélkül, hogy a fegyverét megmozdította volna.

– Helyes – mondta. – Elintézzük az Angyalt, és nem tűrjük többet, hogy valaki hibát követhessen el. Jó fiú vagy, Pappy. Menj ki és várj ránk – meg kell beszélnünk valamit…

A dobogás megszűnt a görög mellében, és hirtelen csöndesen és erőtlenül ült. Gyöngén sóhajtott, és nagyon is jól tudta, hogy minden további vita fölösleges lenne. Túl gyakran hallotta Kuhlmann halálos ítéletét, amelyet mindig ugyanazokkal a szavakkal fejezett ki, kedvesen és nyugodtan mosolyogva, miközben beszélt:

– Jó fiú vagy. Menj ki és várj ránk…

Felállt, és halvány mosollyal végignézett a könyörtelen társaságon.

– Okay, Dutch – mondta. – Viszontlátásra.

Teljes csönd volt, amikor elhagyta a szobát s amikor becsukta az ajtót maga mögött, kétségbeesett nyögés szakadt ki belőle. Simon Templar alig ismerte volna fel benne azt a goromba, önbizalommal teli óriást, akivel tizenkét órája találkozott.

Az ajtónálló egy távoli sarokban ült, és az asztalterítőn babrált ideges ujjakkal. Megrezzent, amikor Papulos áthaladt a báron, de a görög ügyet sem vetett rá. A halálos ítélet elhangzott – lehet, hogy éppúgy intézik el, mint azt a nyomorult emberkét, aki annál az asztalnál kuporog. Különös, kegyetlen büszkeség fogta el, s amikor a bárpulthoz lépett, idegesen kopogott a korláton. Tony jelent meg sima, kifejezéstelen arcával.

– Brandy – mondta Papulos.

Tony szó és kérdő pillantás nélkül szolgálta fel az italt. A hátsó szobán kívül, amelyből Papulos éppen eltávozott, senki sem tudta, hogy mi történt. A világ minden fennakadás és változás nélkül tovább ment a maga útján. Senki se tudta volna megmondani mit tud vagy gondol Tony. Az olajbőrű arcon semmiféle érzés nem látszott. Pedig őt is elérheti a végzet: ő szolgálta ki az Angyalt, a Graylands Hotelbe irányította, és végeredményben minden bajnak előidézője lett – lehet, hogy már az ő halálos ítéletét is kimondták a hátsó szobában. De nem szólt semmit, és elfordult, amikor Papulos inni kezdett.

Émelygő üresség tátongott a görög mellében, amelyet a két kupica konyak sem tudott megtölteni. Mialatt ivott, tudta, hogy halott ember, mert az alvilágban nem lehet fellebbezni, s nem talál senkit, aki segítségére lenne. Tudta, hogy néhány haszontalan óra múlva a halála bekövetkezik, olyan biztosan és kérlelhetetlenül, mintha már ezer éve meg lenne írva sorsa a Végzet könyvében. Tudta, hogy senki sem áll melléje. Kuhlmann hatalmának kijátszása végett – senki sem szabadítaná meg a banda bosszúja elől…

S akkor hirtelen vad ötlet világította meg emlékezetét.

Agyában egy férfi arcát látta. Bronzszínű, nyugtalan arcot – szemtelen, kék szempárt, amelyben mindig gúnyos nevetés rejtőzött. A hosszú, izmos testű férfi, aki nem fél az alvilág összes légiójának bosszújától. A férfi, akit Angyalnak hívtak…

És ebben a pillanatban Papulos rájött arra, hogy egyetlen ember akad, aki meg tudja tenni azt, amire egész New York rendőrsége nem vállalkozhatna – aki a könyörtelen halállal szemben védelmet nyújtana…

Szótlanul előrelökte a poharat, újra megtöltette, és felhajtotta. Ezen a reggelen először érezte gyomra az égető alkohol melegét. Az ajtónyitó nem tudott semmit. Tony Ollinetti nem tudott semmit – nem is tudhat semmit. Ha Kuhlmann kijön, és nem találja már itt, a banda utána iramodik, mint vérszomjas kopók, és megtalálnák, ha a világ végére is szökik – de talán akkor már késő lesz…

Papulos bankjegyet röpített a pultra, és elfordult, anélkül, hogy a visszajáró aprópénzt elvette volna. Gépember mozdulataival indult az ajtó felé – szaggatott, akadozó léptekkel ment, mint aki az elkerülhetetlen ellen akar küzdeni. Hanyagul próbált inteni. – „Viszlát” – Tony bólintott, és kifejezéstelenül mosolygott. Az összetört ajtónálló felnézett amikor elhaladt mellette, és szemében a kétségbeesés fénye csillogott. Papulos érezte, hogy mi rejtőzik a férfi agyában: néma, megvető gyűlölet. A halálraítélt férfi gyűlölete és irigysége, mert látja, hogy a társa kisétál az élet édes szabadságába. De a görög elsietett mellette, anélkül, hogy pillantást vetett volna feléje.

A ragyogó reggeli levegő felpezsdítette érzékeit, és szinte fájón emlékeztette az élet múló szépségeire; meggyorsította lépteit, amikor kilépett az utcára. Az üldözött ember láza fűtötte mozdulatait. Ha egy hadsereg jelent meg volna előtte, revolvert ránt és keresztül akarja vágni magát rajtuk.

Autója a gyalogjáró szélénél állt. Beugrott, és azonnal az önindítóra lépett. A motor búgva röpítette előre – messze a végzettől, amely a Charley-Bárban várt rá. Nem volt terve. Fogalma sem volt róla, hogyan fogja az Angyalt megtalálni. Hiszen a város egész rendőrsége céltalanul üldözi. Csak annyit tudott, hogy az Angyal volt egyetlen reménysége. De ha már meg kell halnia, menekülés közben, harcban fog elesni és nem vár a kivégzésre, mint egy csapdába ejtett patkány.

De amikor belenézett a volán fölött csillogó tükörbe, nem látott senkit, aki követné.

Egészen mást látott.

Egy kéz jelent meg a kocsi hátsó felében – hosszú, keskeny barna kéz, amely megragadta az ülést mellette. Aztán egy férfi jelent meg. Papulos szíve a torkába ugrott, és egy pillanatra minden elhomályosult előtte. Aztán meglátta a férfi arcát, és egy revolver-cső nyomódott a bordái közé.

A férfi átlépett az ülésen, és nyugodtan az öngyújtót kezdte keresni, hogy cigarettára gyújtson.

– No mi van, Pappy? – mondta az Angyal.

ÖTÖDIK FEJEZET

amelyben Mr. Papulost elintézik és Heimie Feldernek kellemetlenségei támadnak

1.

Papulos összeszedte magát. Az autót, amely már kissé bizonytalanul robogott a meglepetés miatt, újra biztosan kormányozta előre a sűrű forgalomban, és közben valamit dörmögött a közlekedési rendőr felé, aki gorombát kiáltott rá.

– Örülök, hogy találkoztunk – mondta a görög, s a torkát köszörülte. – Épp magát kerestem.

Simon cigarettára gyújtott, és félig megfordult, hogy rápillantson.

– Igazán, Pappy? – mormogta vidáman. – Micsoda véletlen! Úgy látszik, lelki rokonok vagyunk, akik daloló szívvel megyünk az életben… Mondj még néhány altató-mesét, testvér – szeretem hallani a hangodat.

Papulos megingott. Az Angyal csodaszerű megjelenése annyira elámította, hogy első pillanatokban nem is tudta: örüljön-e vagy bosszankodjék. S most végre ráeszmélt arra, hogy amikor Charley bárjából elindult, kétségbeesetten gondolt arra az őrült és reménytelen kísérletre, hogy megtalálja az Angyalt. Hát az Angyal találta meg őt. Szinte olyan hisztérikus állapotban volt, mintha egy szenvedélyes vadász egyszerre csak azt érzi, hogy az üldözött róka a hátára ugrik… Csak az volt a különbség, hogy ez az üldözött sokkal veszélyesebb minden rókánál. Pokolian gúnyos fény csillant meg az acélkék szemben, a tiszta és átható tekintet súlya alatt Mr. Papulos emlékezett arra, hogy amikor legutoljára látta ezt a tekintetet, egy csomó felfegyverzett bandita vette körül az Angyalt, és ő, Mr. Papulos elég helytelenül szájon találta vágni… A gyors és testvéri szövetség megkötése kissé nehéznek látszott, de egyszerre valami ötlet jutott az eszébe.

– Igen… magát kerestem – ismételte makacsul. – Azt hittem, hogy lenne egy kis beszélgetni valónk.

– Úgy vettem észre, hogy ugyancsak sietős a dolga – jegyezte meg Simon. – Majdnem magával vitte az autóbusz hátsó részét, amikor elindult. Mi elől menekül?

A görög érezte, hogy nincs értelme, ha hazudik. Lélegzete megakadt a torkában.

– Ha éppen tudni akarja, mi elől menekülök – tört ki –, hát tudja meg: golyó elől. Sőt: golyózápor elől.

– Talán legjobb lenne, ha valami golyóbiztos esernyőt szerezne be – ajánlotta az Angyal –, a Fifth Avenuen láttam néhányat… borostyán-fogantyúval, mérsékelt áron…

Papulos felsóhajtott.

– Nem tréfálok – tört ki kétségbeesetten. – Halálra ítéltek… maga miatt. Én küldtem magát Morriehoz, nem találtam meg a tőrét, s azt mondják, hogy becsaptam és elárultam őket. Figyelnie kell rám, Angyal… el akarnak intézni.

Az Angyal szemöldöke felemelkedett.

– Szóval úgy képzeli, hogy ha elindul és megtalál engem, aztán visszaviszi a fejemet egy aranytálcán, akkor megbocsátanak magának – mi? No, no, Pappy. Mondhatom, az ötlet nem valami jó. Furcsa, kispolgári ambícióm van: szeretném, ha egészben temetnének el…

– Mondtam már, hogy nem tréfálok! – könyörgött Papulos vadul. – Beszélnem kell magával, őszinte leszek. Talán megegyezhetünk…

– Hát mit képzel, mekkora lehet a hitele nálam a tegnap esti viselkedése után? – érdeklődött az Angyal.

Papulos újra megremegett. Próbálta összeszedni magát, de nehezére esett. Szeme gépiesen az útra meredt.

– Az Istenért! – nyögte. – Őszintén beszélek. Szeretnék megegyezni…

Az Angyal szeme összeszűkült. Mosolyában újra gúny és bizalmatlanság rejlett.

– Szörnyű furcsának hangzik – morogta. – S hogyan akar velem megegyezni?

– Ahogyan akarja. Becsületes leszek, Angyal. Nem akarom becsapni. Igazán őszintén gondolom, amit mondok. A banda a nyomomban van. El akarnak intézni – és maga az egyetlen pasas, aki kihúzhat a csávából… Igen, tegnap megütöttem magát… de az más… Ma visszaüthet… hússzor is, ha tetszik. Nem ellenkeznék… Az ördögbe is, csak nem hagyja, hogy valakit meggyilkoljanak, csak azért, mert egyszer megütötte…

Simon eltűnődött. Aztán oldalra fordult. Gyanakvással és megvetően méregette a görögöt.

– Nem tudom, Pappy – mondta. – Már kevesebbért is gyilkoltak meg embereket – sokkal kevesebbért…

– Csak ideges voltam, Angyal. Nem akartam megbántani. Azt hiszem, maga ugyanezt tette volna az én helyemben. Ide figyeljen, nagyon a segítségére lehetek, ha elfelejti a tegnapi estét…

– Mit akar cserében? – kérdezte az Angyal, és hangja még kevésbé volt biztató.

Papulos nagyot nyelt, és gyorsan folytatta:

– Elmondhatok egyet-mást. Tudja, hogy nem én vagyok az egyetlen fickó a bandában. Tudom, hogy várt rám, mikor kijöttem, de…

Az Angyal először nevetett. Papulos számára nem volt vigasz ebben a nevetésben. Simon mosolya és hangja is sokszor fenyegetőre vált.

– Hízeleg magának, Pappy – mondta. – Nem olyan fontos számomra, mint hiszi. Rálépek az ilyenekre, mint maga, ha utamba akad – de nem foglalkozom külön a sorsával. Azt hittem, hogy ez a kocsi a Dutché. De hát ha maga ül benne, Pappy, úgy is jó. Amint kedvesen emlékeztetett, egy-két elintéznivalónk van egymással…

– Dutchot akarja, mi? Jobban, mint engem – igaz? Én itt segíthetek. Mindent elmondhatok: amit csinál, mikor csinálja, hová megy és hogyan védik. Segíthetek, hogy az egész bandát elintézze, ha úgy tetszik. Nézze, Angyal, hallgasson végig.

Simon elégedetten mosolygott. Arca türelmes és barátságos volt, de Papulos ezt nem látta – csak a hideg acélkéket a szemében, és a halál vízióját, amelyet Irboll és Ualino is megismert. Papulos hallotta, hogy a lágy hangban fenyegető könyörtelenség cseng, és tudta, hogy szörnyű nehéz lesz meggyőznie az Angyalt igazáról.

Az Angyal átlátszó füstfelhőn át nézett rá – balkeze nem mozdult a kabátzsebéből.

Változatos és veszélyes életpályája nagyon is megkeményítette azt a gyöngéd hitet és bizalmat, amellyel Simon Templar kék szeme először megpillantotta a világot. Sajnálkozva kellett belátnia, hogy élete nagy csalódásai nyomot hagytak a lelkében. Az emberi bizalom csak bizonyos határig terjed, és nem tovább. Azt az embert, aki megismerte az élet rút és szörnyű oldalait, és aligha tud már hinni a tündérmesékben és Mikulásban, nem lehet megvádolni, ha kétkedéssel, sőt cinizmussal kezeli embertársait. Simon találkozott már Papulossal, és ítéletet mondott róla. Nem hitte, hogy Papulos az a férfi, akit a halálfélelem ennyire meg tudna változtatni.

De azt a tényt elfeledte, hogy a legtöbb ember halálfélelemben él – rémületben, hogy elkövetkezik egyszer az a fekete, kínos pillanat, amikor elszakad örömeitől és szórakozásaitól. Elfelejtette, hogy az ilyen Papulos-féle férfi, aki őrültként küzd a bandájának harcaiban és félelem nélkül, fütyülve sétálna végig a biztos halált rejtegető utcákon is, könyörgő, gyáva lett abban a percben, amikor ráeszmélt, hogy a végzetét aligha tudja kikerülni. Még az a pánikká nőtt rémület, amely a görög szemében csillogott, még az sem tudta meggyőzni.

– Nem tudnék hazudni magának – dadogta Papulos rekedten. – Őszinte vagyok. Semmi nyernivalóm nincs. Nem kell megígérnie semmit. Higgyen nekem.

– Miért? – kérdezte az Angyal óvatosan.

Papulos vakon befordult a Columbus Circle-nél, és kelet felé tartott. Arcát végtelen kétségbeesés torzította el.

– Azt hiszi, hogy csapdát állítok, hogy nem vagyok becsületes?

– Igen – mondta az Angyal – és nem is.

– Hogy érti ezt?

– Igen, testvér – folytatta az Angyal – azt hiszem, hogy csapda. Nem, testvér, nem hiszem, hogy becsületes… Egyébként, Pappy, melyik temető felé tart? Egy csomó költséget megtakaríthatna, ha mindjárt a sírhelye közelében történnék meg… Azt választhatja, amelyiket akarja, de úgy hallottam, hogy a Mennyei Temető, Valhalla New York-i alosztály a legjobb…

Papulos a nyugodt kék szembe nézett és sohasem érezte magát közelebb a halálhoz, mint most.

– Figyeljen rám – mondta szinte suttogva. – Kiadom a fiúkat. Először majd beszélek, s aztán meggyőződhet, hogy igazat mondtam-e. Csak adjon alkalmat, Angyal… hogy bebizonyítsam: becsületesen cselekszem.

Simon vállat vont.

– Még sok idő van a Valhalláig – jegyezte meg. – No gyerünk, beszéljen!

Papulos mély lélegzetet vett, mintha egészen tele akarná tölteni a tüdejét levegővel. A veríték végigfutott arcán, és szája megmerevedett, mintha minden egyes szót meg akarna rágni…

– Igazán őszinte leszek – mondta lassan.– Az a gyermekrablás szinte véletlen volt. Már nem foglalkozunk ilyesmivel… túl kockázatos, és nincs rá szükség. Védelem… ez a legújabb trükk. Azt mondjuk az ilyen Inselheim-féle pasasnak: Ennyit fizet nekünk, és mi gondoskodunk róla, hogy a gyermekének ne történjék semmi baja. Hát ez az Inselheim az utolsó részletet nem akarta kifizetni. Azt mondta, nem akar többet fizetni. Ezért vittük el a gyereket. Nagy jót követett el Inselheimmel, amikor visszavitte a gyereket…

– No ne mondja – felelt az Angyal könnyedén. De hangja éles és figyelő volt.

Papulos tovább dadogott. Éppen eleget hallott már – most aztán úgy jöttek ki a szavak a száján, mintha mindegyiket erőszakolnia kellene… Lehet, hogy néhány perc múlva már késő lesz, de nem tudott sietni.

– Igen… Inselheim visszakapta a lányát, de azért fizetnie kell. Nem akarjuk elrabolni. De ma reggel ezt telefonáltuk neki: „Fizesse ki a pénzt, különben nem lesz lánya, akit az Angyal kiszabadíthat.” Mert még egy magafajta ember sem hozhat vissza egy gyereket, ha az egyszer halott…

– Nagyon érdekes – jegyezte meg az Angyal –, hogy ne mondjam: vérszomjas. De úgy látom, ez a történet nem fogja megmenteni a Mennyek Országától. Kicsit gyorsabban kell beszélnie, különben hamar búcsút mondunk egymásnak.

A görög keze görcsösen a kormánykerékre fonódott.

– Mindent elmondok, amit akar! – kiáltott vadul. – Kérdezzen, amit akar – elmondom. Adjon alkalmat…

– Csak egyetlen dolgot mondhat meg, ami ér annyit, hogy megkíméljem a nyomorult életét – mondta az Angyal hidegen. – És pedig… ki a Nagy Főnök?

Papulos megfordult, halálsápadtan meredt rá.

– Nem kérheti, hogy ezt megmondjam…

– Igazán?

– Lehetetlenség! Megmondanám, ha tudnám – de nem tudom. Senki sincs a bandában, aki ezt tudná, kivéve magát a Nagy Főnököt. Ualino nem tudta. Kuhlmann nem tudja. Csak egyetlen úton érintkezünk vele – telefonon. S csak egyetlen ember tudja a számot…

Simon utolsót pöfékelt cigarettájából s aztán kidobta az ablakon.

– Hát bizony, nagy baj számodra, hogy nem te vagy az a fickó – mondta kedvesen.

Papulos az ülés legtávolabbi sarkába csúszott, és tágra nyílt szemmel, remegő ajakkal nézett maga elé.

– De megmondhatom, hogy ki az, Angyal. Megmondhatom… Várj egy percig… ne húzd meg a ravaszt… Őtőle megtudhatod a Nagy Főnök címét is… A…

Hangja hirtelen éles sikolyban végződött – sikolyba, amelynek rettenetes rémületű, szinte tébolyodott hangja az Angyalt azonnal Papulos felé fordította, összeszűkült szemmel nézett…

A másodperc töredékrésze alatt látta, amit Papulos észrevett.

Egy autó siklott melléjük – hatalmas csukott limuzin. Három férfi ült benne. Az ablakot leeresztették, és gépfegyver csillogó, fekete csöve meredt feléjük. Simon azonnal megértette a helyzetet, és villámgyorsan a kocsi fenekére vetette magát. A következő pillanatban a gépfegyver staccato-kattogása zakatolt fülében, és a golyók elárasztották az autót, mintha a halál záporesője zuhogna…

2.

A jobboldalán lévő ablaküveg csörömpölve hullott apró csillámdarabokra. De nem sérült meg. Egy másodperc múlva szörnyű reccsenés és dübörgés hallatszott, az autó hirtelen megállt, és a becsapódás ereje nekilendítette Simont a kormánykerék rúdjának. A feje úgy zúgott, mintha tucatnyi moszkitó repdesne körülötte.

Csönd támadt.

Néhány másodperc telt el, és másféle lárma hangzott feléje, mintha messziről tompító fátyolon keresztül hallaná. Hallotta a láthatatlan forgalom zaját, a fékek nyikorgását, egy rendőrsíp éles füttyét, és egy ijedt női sikolyt. De mindez különös és furcsa távolságból hangzott fel – csak most értette meg a hirtelen támadt nyomasztó csöndet: a gépfegyver zakatoló zaja megszűnt. Olyan volt, mintha egy tropikus vihar elkapott volna egy kis hajót, s aztán továbbdühöngött volna más tájakon.

Az Angyal felküzdötte magát. Az autó a járdára szaladt, és láthatta, hogy nekifutott egy lámpaoszlopnak, melyet egészen meggörbített. Már tömeg kezdett gyülekezni a kocsi körül. S a nő, aki előbb sikoltozott, most újra felkiáltott amikor meglátta. A támadó autó éppoly nyomtalanul eltűnt, mint ahogy megjelent.

Simon Papulost kereste. De az elfojtott utolsó sikoly után a férfi hangtalanul dőlt előre. Simon a következő percben megértette, miért. Az összeütközés előredöntötte a szélvédő üvegre. Szétvetett karral feküdt a kormánykeréken – de az világos, hogy már az összeütközés előtt halott volt. S az Angyal egy pillanatig csöndesen nézett rá.

– Tévedtem, pajtás – mondta gyöngéden. – Úgy látszik, tényleg a nyomodban voltak.

De alig volt már ideje, hogy bocsánatot kérjen az elhunyttól. Simon láthatta, hogy messziről kék egyenruhás alak törtet feléje, és sípjába fújt rohanás közben. A tömeg nőttön-nőtt. Az 57.-ik utcában voltak, a Fifth Avenue sarkán, és az Angyal igazán nem kívánta, hogy a rendőrség itt találja.

Kinyitotta az ajtót és kiugrott. A tömeg habozott: legtöbbjük újságolvasó ember lévén, tudta, hogy ha valaki egy menekülő gengszter útjába áll, a következmények kárpótlásáért egyik biztosítótársaság sem fizetne ki egy vasat sem. És az Angyal elővette revolverét, hogy emlékeztesse őket erre a tényre. A mozdulatnak meg volt a kívánt hatása. A tömeg kettényílt előtte. Befordult a sarkon, és végigrohant a Fifth Avenuen – senki sem kísérelte meg, hogy útjába álljon.

Robogó taxi haladt el mellette, Simon felugrott a hágcsóra, és kinyitotta az ajtót, mielőtt a sofőr gyorsíthatott volna. A következő pillanatban félrehúzta az összekötő ablakot, és a revolver hideg csövét a sofőr tarkójára szorította.

– Csak egyenest előre, Sebastian – tanácsolta az Angyal, leolvasva a sofőr nevét az engedély-tábláról – s akkor semmi bajod nem eshet.

A sofőr nem tért le az útról. Már jó ideje taxikat hajtott New York utcáin, és így fatalista lett belőle.

– Hová, cimbora? – kérdezte nyugodtan.

– A Grand Central-állomásra – utasította Simon – és ne törődj a forgalmi lámpákkal!

Bevágtak az 50.-ik utcán egy vágtató limuzin orra előtt. A sofőr félig hátrafordult:

– Az Angyal vagy, ugye, öregem? – kérdezte.

– Honnan tudod? – felelt Simon óvatosan.

– Felismertelek – mondta a sofőr némi elégtétellel. – Láttam a képedet az újságban.

Simon revolvere jobban a férfi tarkójára szorult.

– No és?

– Csak mondom, örülök, hogy megismerkedtünk. Hallod, az a Long Islanden végzett munka remek volt.

Az Angyal mosolygott.

– Már előbb kellett volna találkoznunk, Sebastian – mormogta.

A sofőr bólintott.

– Sokat olvastam rólad. Tetszik a munkád. Már régen vártam, hogy valaki elintézi Morrie Ualinot, amióta a taxisokat zsarolgatta. Mondd csak, valami verekedésed volt? Valamelyik fickó megpróbált elintézni?

– Csak próbálta…

A sofőr a fejét rázta.

– Ebben a városban mik történnek!…

Simon a mögöttük zajló forgalmat figyelte. A sofőr kitüntette magát. Az első néhány lázas sietségű méter után egyforma nyugalommal, de száguldva vezette kocsiját, nem törődve rendőrrel, lámpákkal, autókkal. Ha valamilyen üldözés indult volna meg utánuk – biztosan egérutat nyertek előttük, és lerázták őket – még a rendőrautó szirénáját sem hallották.

Amikor a Lexington Avenue utolsó háztömbjei mellett haladtak, a sofőr megszólalt:

– Erre menjek, vagy a 42-es utca felé?

– Erre – mondta az Angyal – meg is állhatsz nemsokára. És hálás köszönet.

– Szívesen – mondta Sebastian kedvesen. – Ezt a munkát szívesen végzem az ilyen fickóért, mint te vagy. Ha valami hasznomat tudnád venni, hívj fel: Columbus 9-4789. Ott ebédelek mindennap két óra felé.

Simon kinyitotta az ajtót, amikor az autó megállt, és egy húszdolláros bankjegyet csúsztatott a sofőr gallérja alá.

– Talán egy szép napon jelentkezem. – Viszontlátásra, pajtás.

Leszaladt a földalatti állomásra, ott sétált egy darabig, elvegyülve a tömegben, aztán egy-két percre megállt a mosdóban, hogy rendbe hozza magát. Végre kiszállt a Park Avenuen, és a legrövidebb úton a Waldorf Astoriához sétált. Újra kiderült, hogy a nagyvárosban mily könnyen eltűnhet egy vakmerő bandita… Kint vidéken idegen lenne, akit észrevesznek, megfigyelnek… de a nagyváros tele van idegenekkel, és mindenkinek sok a dolga. Az elhaladó férfiak vagy nők, autók vagy autóbuszok utasai közül egyik sem vetett ügyet rá – mindet a maga dolga-baja foglalta el, s az a szórakozott, idősebb úriember, aki véletlenül beléütközött, és mormogva kért bocsánatot, sohasem tudta meg, hogy azt a férfit érintette meg, akit az egész rendőrség és alvilág hajszol.

Valcross ebédidőben érkezett meg. Simon a díványon hevert, és egy délutáni újságot lapozgatott. Felnézett az idősebb férfire és mosolygott.

– Nem vártad, hogy ilyen korán visszajövök… ugye ezt akartad mondani?

– Többé-kevésbé – vallotta be Valcross. – Mi a baj?

Simon fellendítette a lábát, és ülőhelyzetbe egyenesedett.

– Semmi – mondta, cigarettára gyújtva – és ugyanakkor minden. Egy Papulos nevű embert, akiről már hallottál, szitává lőttek, pedig ő nem is volt a listánkon. Mr. Kuhlmannra fog a sor kerülni.

Röviden elmondta a történteket.

– Sajnálatos tévedés történt részemről. Nem értékeltem eléggé Papulos őszinteségi rohamát. Pappy épp akkor kezdett valami érdekeset mondani, amikor az ukulele-muzsika megkezdődött. Hárman ültek a kocsiban. Kisebb gépfegyverrel. De semmi sem marad bosszulatlanul. Szoros együttműködésben azzal az ismert úriemberrel, akit kaszával kezében szoktak ábrázolni, majd helyrehozom a tévedésemet…

Valcross felhúzta a szemöldökét.

– Nagy kockázatot vállalsz, Simon. Nehogy aztán… ez az úriember… rossz irányba csapjon le a kaszájával.

– Ha így történik – mondta az Angyal komoran –, kitérek a csapás elől. Aztán világos és ésszerű érvekkel megmagyarázom annak az úriembernek, hogy tévedett. Mire könnyekben fog kitörni, bocsánatot kér, és újra megkötjük a barátságot. És megint rátérhetünk a nyomra…

– Miféle nyomra?

Simon vállat vont.

– Amely a kedves barátainkhoz vezet – mondta. – Az az érzésem, hogy a listán szereplő többivel szemben óvatosabbnak kell lennünk. Ha mindegyiket elintézik, mint Pappyt, senki sem marad, hogy a Nagy Főnökhöz vezessen. És ő az a fickó, akivel már nagyon szeretnék találkozni. De ha Pappy őszintén beszélt, akkor talán Zeke Inselheim körül megtalálom a megoldást. Ezért jöttem haza.

Valcross teli poharat tett eléje.

– Van valami kívánságod? – kérdezte.

Az Angyal mosolygott.

– És pedig nagyon merész. Azt hiszem, egyszer már mondtad, hogy a New York-i kirándulásom költségeit te viseled…

Az idősebb férfi ránézett egy percre, aztán csekk-könyvet és töltőtollat vett elő:

– Mennyit akarsz?

– Nem pénzt. Autóra van szükségem. Csinos, sötét, nem feltűnő kocsira… jó, gyors legyen. Két üléses sportkocsi kellene. De szeretném, ha te vennéd meg. És pedig hamarosan. Azt hiszem, az Inselheim-villa körül csakhamar érdekes események fognak lejátszódni, és én is ott szeretnék lenni…

Nem volt határozott terve. De a néhai Papulos felvilágosításai még élénken emlékezetében voltak. Egész délután azokra gondolt, míg a nap le nem tűnt, és New York villany-ékszerei ki nem gyúltak.

Az egyetlen határozott következtetés, amire jutott, az volt, hogyha az elkövetkező huszonnégy órában készülnek valamire, az éjszaka fog megtörténni. És alkonyat után a hosszúkás, csukott roadsterben ült, amelyet Valcross szerzett meg.

Leszállt az este: a dolgozó emberek hazatértek, és a Broadway életre kelt: az alvilág, amelynek este hajnalodott, előbújt rejtekhelyéből, és újabb kalandra küldte embereit.

Lágy és simogatóan kellemes volt az est, amikor az embernek nehezére esik odahaza maradnia. A telihold ragyogó sugarakat küldött a vörös-kék fényű városra. A Hudson-folyó felől hűvös szellő támadt, és lehűtötte a gránit- és betonházakból felszálló hőhullámot. Valahol messze Brooklynban, valami Mr. Theodore Bungstatter annyira megrészegült az est varázsos szépségétől, hogy megkérte a szakácsnője kezét… boldogan felsóhajtott, amikor igent mondtak. És az Angyal New York csillogó útjain vezette kocsiját – abban a biztos reményben, hogy ez az est – a többihez hasonlóan – nem végződhet eredmény nélkül.

De ez a kirándulás nem volt olyan vak és tervszerűtlen, mint ahogy első pillanatban látszott. A néhai Papulos információja hosszú gondolat-vonatot indított meg, és Simon meg volt győződve arról, hogy valahová el fog érkezni… Az ilyen zsaroló-hadjárat, amelyről Papulos beszélt, egyes-egyedül azon a félelmen alapul, amelyet a gazdag emberek az alvilággal szemben éreztek. Az előző éjszaka eseményei bizonyos csorbát üthettek ezen a félelmen, s épp ezért azonnal erélyes cselekvésre volt szükség, hogy a csorbát kiköszörüljék. A tét kétszáz az egyhez állt, Simon szerint, hogy Mr. Inselheim megzsarolása valójában csak most kezdődött.

Amikor befordult a Sutton Place-re, látta, hogy Mr. Inselheim háza előtt egy drága limuzin áll. Gépiesen körülnézett, és észrevette azt a tagbaszakadt férfit, aki a ház közelében sétált fel-alá. Simon lassan közeledett feléje, és közben a környék helyrajzi és stratégiai viszonyait tanulmányozta – hátha gyors cselekvésre lesz szükség.

Egyszerre észrevette, hogy az épületből sötét, magas alak lép ki, s egy pillanatra megáll a keménykalapos várakozó mellett.

Az Angyal autója hirtelen megállt, és Simon szeme belefúródott a homályba. Látta, hogy a magas férfi hatalmas, barna papírba csomagolt dobozt visz a hóna alatt. Amikor befejezte rövid beszélgetését a keménykalapossal, a limuzin felé indult, és az utcalámpa sugarai a jellegzetes és feledhetetlen Mr. Ezekiel Inselheim vonásaira vetődtek.

Simon felhúzta szemöldökét, és elgondolkozva nézett maga elé.

– Áhá!… Mr. Templar megérkezik, Mr. Inselheim távozik… Úgy látszik épp idejében érkeztünk…

Simon rövid megfontolás után megállapította a keménykalapos férfi jelentőségét: az utolsó huszonnégy óra eseményei után a rendőrség jónak látta, hogy megfigyeltesse és őriztesse az Inselheim-házat.

Mr. Inselheim távozásának célját nem lehetett megállapítani, és Simon ugyancsak nehéz problémán törte a tejét, amikor a gyalogjáró széléhez gördítette autóját, közben figyelte lnselheimet, aki beszállt a limuzinba. Néhány pillanatig, amíg a hatalmas fekete autó motorja felmelegedett, ingadozott, hogy itt maradjon-e a helyszínen, ahol Inselheim távozása után jó csomó kellemetlen dolog történhet, vagy kövesse a fekete limuzint. És amikor az autó elvált a járda szélétől, gondolatban egy pénzdarabot dobott fel, hogy mit határozzon. Majd hirtelen eszébe jutott az a barna papírosba burkolt csomag. Vállat vonva cigarettát vett elő, és indított.

– Az ördögbe is – monda az Angyal. – Ezekiel az orrát követi, s talán rossz útra tér.

A limuzin hátsó lámpája észak felé indult el, és Simon felzárkózott hozzá, míg csak huszonöt yardnyira nem volt tőle. Nyomában maradt állandó egyformasággal, mintha a két autót láthatatlan kötél kötné össze…

3.

Nemsokára elmaradoztak a város hatalmas épületei, és a külváros nyugodtabb, tágasabb vidéke következett. Itt a hold ragyogása még fényesebbnek látszott. A csillagok szinte jégdarabok voltak, amelyek lehűtötték a tikkadt éjszakát, és az Angyal könnyűt sóhajtott. A vérét ugyanaz a különös kisugárzás melegítette, mint az említett brooklyni Mr. Bungstatterét. Az éjszaka békével és nyugalommal töltötte meg – olyan érzéssel, amely idegen volt lényének. Rájött, hogy ebben a jól szervezett világban más feladat is várhat rá az ilyen szerelmesen enyhe estén, mint hogy Inselheim-féle alakok után hajtson… Mennyire más lenne, ha az a rejtélyes és gyönyörű Fay Edwards, aki már kétszer keresztezte útját New Yorkban – és pedig ugyancsak meglepő módon – vezetné az előtte haladó limuzint…

Másik cigarettát tett a szájába, és rágyújtott. Arca egy pillanatra világos lett, s a szemében újra hideg és szenvedélytelen fény villant fel, amely bizonyára nagyon érdekelte volna Dutch Kuhlmannt, ha a testes bandavezér történetesen láthatta volna… Az Angyalban sok romantika volt, de ha valami olyan munka jött, amelyben minden idegszálára és figyelmére szükség volt, csak az érzelemmentes, könyörtelen férfi maradt meg belőle…

Keze megmozdult, hogy eloltsa a gyufát… Ugyanebben a pillanatban előrenyúlt, és az autó minden lámpáját leoltotta. A város sűrű forgalmában nem volt oka rá, hogy ne égő lámpákkal kövesse ugyanazt az utat mint a limuzin, de itt az elhagyott országúton Inselheim urat idegesítheti, ha észreveszi, hogy két vörös reflektor-szem követi – és Simon Templar nem akarta ezt…

Az út ezüst kígyóként csillogott a Holdfényben. Simon kissé előrehajolva nézte az előtte haladó kocsit; közben a motor halk búgását hallgatta, s maga elé dúdolt valami édeskés dalt. Simon Templar a csillagoknak adott szerenádot…

A dal hirtelen véget ért.

Valami megcsillant a szeme sarkában – fénylő valami, mint egy kis elemlámpa fénye. Háromszor csillant fel és aztán újra sötétség támadt.

Simon keze megszilárdult a kormánykeréken, leállította a motort, és két gyors mozdulatot tett egyszerre. Lába a fékre lépett, és olyan gyorsan, ahogyan csak lehetett, megállította a kocsit.

Az utolsó egy-két mérföldön kissé hátramaradt, s most boldog volt ezért. A limuzin vörös hátsólámpája kipiroslott, amikor Inselheim lefékezte kocsiját, és az út szélére vezette. Aztán újra felvillant a fény…

A biztos távolságból Simon látta, hogy az ablakot sötét tárgy hagyja el, és ívben az út szélén sötétlő bokrok közé repül. Aztán a limuzin gyorsan indult tovább, és tovaszáguldott az éjszakába, mintha kísértetet látott volna.

Az Angyal máris kiugrott az autójából, és nesztelenül rohant végig az úton… A csomag, amelyet Inselheim az út szélére dobott, ott maradt a bokrok között. Simon felismerte benne azt a sötét dobozt, amelyet a milliomos a karja alá szorított, amikor beszállt Sutton Place-nél a limuzinba. Ez a tény magában véve is elég érdekes volt, és okot adott rá, hogy azonnal megvizsgálja tartalmát – bár Simon mosolyogva gondolt arra, hogy mi lehet benne… Szokásos óvatossággal lassította lépteit amikor közelebb ért, és a sötétségbe ugrott egy fa mögé – nesztelenül, mint egy eltévedt árnyék. Rövid ideig csönd volt, amit csak a szél mozgatta falevelek susogása tört meg.

A csomag a holdsugár fényében feküdt – akárcsak egy sörös-palack valami cserkészkiránduláson. Az Angyal szeme változatlanul rátapadt, jobbkeze elővette zsebéből a revolvert és hangtalanul megigazította a biztonsági zárat… A következő pillanatban kesztyűs kéz tűnt elő a sötétből, és a csomag felé nyúlt.

Simon nyugodtan megszólalt:

– Én nem nyúlnék hozzá, Ferdinánd! – mondotta.

Hirtelen ijedt nyögés hangzott fel a sötétségből. Csak kétféle válasz jöhetett: revolverlövés, vagy pedig gyors és határozott visszavonulás. De a körülmények kivételesek voltak…

A levelek megrezzentek, és egy sapka jelent meg a fák között. A sapkát egy arc, az arcot két váll, a vállat egy mellkas s a többi szokásos dolog követte. Az emberi alak megjelenése – mintha csak egy rejtett liftből lépne elő – kissé meglepte az Angyalt, de amikor a holdfény megvilágította a férfi arcát és alakját, csodálkozva füttyentett.

– No lám, no lám – jegyezte meg –, Theodore legyen a nevem, ha ez nem az én régi iskolatársam… Hogy vagy kedves barátom? Vicces, ha az embert rajtacsípik, mi?

Heimie Felder némán rámeredt. Az utolsó huszonnégy óra eseményei túlfeszítették kevés értelmének húrjait, és a meglepetés most teljesen elvette a természetes rugalmasságát és küzdőképességét. A holdfényben arca zöldes sápadtságot mutatott, amely nem csak az éles sugaraknak volt köszönhető…

– Azt a kutyafáját! – nyögte.

Az Angyal mosolygott.

– Egy-két év múlva egészen megszokod már, hogy errefelé láss, mi? – jegyezte meg. – Ha ugyan élsz még addig… A banda, amelyhez tartozol, csúnya és kellemetlen szokásokat vett fel, ahogyan Pappy barátom elmesélte… Bocsáss meg, ha ezt megemlítem…

Előreugrott, és gyorsan felkapta a barna csomagot a holdfényből. Heimie Felder kísérletet sem tett, hogy megakadályozza. A tiltakozás ereje – úgy látszik – elhagyta az utolsó pillanatban, és látszólag nem is akart visszatérni…

– Hülye! – mondta Heimie.

Az Angyal nem sértődött meg. Megsimogatta a hóna alatt lévő csomagot.

– Attól félek, mennem kell – morogta. – De biztosan tudom, hogy nemsokára újra együtt leszünk. Közös a végzetünk…

Hangja elhalt, amikor lépések neszét hallotta meg valahonnan a jobboldal felől. Az előtte bámuló férfi szemébe meredt: remény csillant fel benne. Az Angyal foga fehéren villant elő.

– Csönd! – tanácsolta lágyan.

Revolvere gyorsan megrezzent, úgy, hogy a csöve egy pillanatra megcsillant a holdfényben, és Heimie Felder néma maradt. Az Angyal visszahúzódott a sötétbe. Fegyvere félig a látható célpont felé fordult, de készen állt arra, hogy az oldala felé fordítja, ahonnan a lépések felhangzottak.

Másik hang szólalt meg a homályban.

– Megkaptad, Heimie?

Heimie nehezen lélegzett, de nem beszélt. S az Angyal válaszolt helyette. Hangja kedvesen csengett az éjszakában.

– Nem, testvér – mondta. – Heimie nem kapta meg. Én kaptam meg. Légy szíves, gyere elő lassan, és a karod tartsd jó magasan a fejed fölé, különben baj lesz.

Az Angyal jobbra kivehette a sötét és árnyékos alakot, bár nem láthatta a jövevényt tisztán az útszéli fák miatt. De a holdsugár egyszerre csak valami csillogón táncolt az ismeretlen kezében, és az új hang kirobbanó dühvel mondta:

– Te patkány!

A fegyver eldördült a kezében, és sárga fénysugár lobbant fel a lövés után, a golyó elfütyült a levelek között és belefúródott a fába, amelynél az Angyal állt. Simon szeme összeszűkült – mutatóujja körülfonta a ravaszt, és meghúzta. A fémes tárgy, amely az idegen kezében csillogott, az útra repült. Fájdalom-üvöltés hangzott fel, miután a revolver csörömpölve az útra esett, és ugyanaz a hang üvöltötte:

– Kapd el, Heimie!

A következő pillanatban a férfi fekete törzse ugrott feléje. Simon újra meghúzta a ravaszt – de semmi sem történt – a revolver csütörtököt mondott. Leejtette a csomagot karja alól, és támadásra készült, de a férfi ugró teste ráesett, mielőtt bármit tehetett volna.

Simon nekiesett a fának – olyan erővel, amely szörnyű sajgást idézett elő a tüdejében és hátizmaiban. Lélegzete akadozó nyögésként szakadt ki a torkából, s amikor nagy kínnal feltápászkodott, és karja előre lendült, érezte, hogy ökle puskagolyóként találja el az ellenfele mellkasát. Aztán a férfi karja köréje fonódott, a földre estek mind a ketten, és nehezen elgurultak a hepehupás földön.

Az Angyal szemét mély feketeség borította el. Mellét rettenetes fájdalom kínozta az esés miatt, és kétségbeesett erőlködéssel próbált levegőhöz jutni, mintha az arcát nehéz párna fedné. Csak emberfeletti akaraterővel tudott eszméletén maradni és küzdeni. A férfi, aki fölötte volt, legalább harminc fonttal nehezebb nála. És tudta, hogy Heimie Felder is kikerült abból a szinte babonás kábulatból, amely ellepte.

Nekiestek egy alacsony bozótnak és vadul ütöttek, rúgtak, haraptak. A hatalmas férfi elkapta az Angyal karjait, egyik kezével hátraszorította a fejét, és győzelmesen felnyögött. Az Angyal feje kétszer is nekiütődött a kemény talajnak, és szeme előtt fények villóztak. Ellenfele most újra lecsapott rá – az Angyal teste merev lett, és a hatalmas férfi diadalordításba tört ki.

– Meg van, Heimie! Elintéztem! Hol vagy?

Simon egy pillanatra tisztán látta a férfi golyófejét, amely fekete árnyékként vált elő a fénylő holdsugárból. Felemelte a csütörtököt mondott revolverét, és összeszorított foggal belevágta az árnyékba. A szorítás gyengült a fején. Az Angyal új erővel próbált felemelkedni, és újra tovább gurultak. Átfonta lábával a szitkozódó férfit, és a fegyvere agyával újra meg újra lecsapott a fekete, izmos tömegre, ahonnan a szitok hallatszott…

Durva kéz, amely nem tartozott az alatta küzdő férfihez, próbálta Simon szorítását lefejteni. És Simon rájött, hogy mindkét ellenfelével meg kell küzdenie. De a szitkozódás elhalt, és első ellenfelének nehéz alakja csöndesen és mozdulatlanul feküdt alatta. Az Angyal megszorította revolverét. Jobb keze felfelé lendült, és rettenetes erővel csapott le az új támadó nyakára.

– Bocsáss meg, Heimie – mondta az Angyal lihegve. – De sok a dolgom…

Egyik térdére emelkedett, s miközben felállt, maga felé húzta ellenfelét. Simon elkapta a csuklóját, kissé ellökte magától, s aztán iszonyú nagyot rúgott az előtte sötétlő árnyékba. Heimie rekedten felnyögött. Nagyot zuhant, feje hangos koppanással ütődött a fának. Nagyot dobbant a teste – s aztán újra csönd támadt a tájon.

Az Angyal leporolta ruháját, és revolverével kezdett foglalkozni. Heimie selyem zsebkendőjével gondosan kitisztította, és kicserélte azt a töltényt, amely annyi zavart okozott. Aztán megkereste a csomagot, és visszament a kocsijához anélkül, hogy még egy pillantást vetett volna az út mentén fekvő két banditára.

HATODIK FEJEZET

amelyben Simon Templar meginterjúvolja Mr. Inselheimet, és Dutch Kuhlmann sírva fakad

1.

Mr. Ezekiel Inselheim fáradtan belesüppedt karosszékébe, amely a könyvtárszoba asztala előtt állt. Az íróasztali lámpa fehér fénye még sápadtabbá tette arcát, mint amilyen valójában volt. Keze az itatóspapíron nyugodott, ökölbe szorulva és merev tekintettel nézett előre, s szája mindkét oldalán, szinte gyerekesen, megsértett, fájdalmas vonás húzódott.

Fent az emeleten, kislánya aludt békésen – végre újra saját ágyában pihent a gyerekek boldog nemtörődömségével. Ezért a nyugodt pihenőért kellett megfizetnie. Bár a huszadik század különös Robin Hoodja, aki Angyalnak nevezi magát, már egyszer visszahozta a kislányt, Mr. Ezekiel Inselheim nagyon is jól tudta: Viola épsége és élete kizáróan attól függ, hogy apja teljesíti-e a kiszabott fizetési feltételeket. Tudta, hogy kislányának elrablása csak figyelmeztető intés volt, és nem zsarolási szándékból történt. De az a félelmetes banda habozás nélkül újra megkísérli Viola elszöktetését, ha Ezekiel legközelebb megtagadná a fizetést. S ha valaha is kétségei voltak az elvetemült gengszterek félelmetes erejében – az a hideg, fenyegető hang, amely ma reggel a telefonba kötelességére figyelmeztette, minden kétséget eloszlatott. Ez a szörnyű tudat Damoklész kardjaként lebegett fölötte, és összeszorította a torkát.

Ezekiel Inselheim szerette volna tudni, mint annyi más gazdag és híres ember már előtte: miért lehetséges az, hogy a világ anyagilag legjobban megszervezett országában egy tisztességes és békés polgárnak adót kell fizetnie a banditák szervezetébe, mint középkori parasztnak, akit a feudális hűbérúr kihasznált. Szerette volna tudni halvány lázadó érzéssel, hogy a rendőrség miért tud olyan remekül megtorolni egy forgalmi balesetet, vagy vigyázatlanságot, miért tud erélyesen fellépni azok ellen, akik házasságot szegnek meg egy nővel szemközt, s miért tehetetlen a gengszterek ellen. Megtudta, amit egész Amerika tudott, hogy becsületes hivatalnokok, megvesztegethetetlen rendőrség és bíróság elől a gengszterek régen eltűntek volna, mint rossz lidércnyomás. Tudta, hogy ha a vezértelen és beletörődött közönség passzív egykedvűsége megszűnne, és a rémült lakosság lerázná magáról az ijedt gyámságot, a banditák és a korrupt politikai vezetők már régen elpusztultak volna Amerika tájáról – századrésznyi költség árán, mint amennyit a becsületes polgárság „gengszteradóba“ leró. S éppen az utóbbi tény idézte elő arcának keserű, fájdalmas ráncait, és szorította ökölbe a tenyerét. Tudta, hogy ez a pénz sohasem térül meg – s hiába fizeti: nem ad kényelmet, vagy biztonságot, csak szégyennel, fájó megalázással és a reménytelen harag remegő agóniájával tölti meg.

Ha ebben a pillanatban akármelyik zsarolója jelenik meg, feláll és megverekszik vele, még ha tudná is, hogy ez reménytelen és halálos küzdelem lenne…

És most valamilyen hatodik érzéke megsúgta, hogy fordítsa meg a fejét. Hirtelen rémület fogta el. A torkát félelem szorította össze és tágult szemmel meredt…

Magas, karcsú alak üldögélt az ablakpárkányon. Egyik lába vidáman a szobában lóbázott, a másik kint maradt a hűvös tavaszi éjszakában. Ártatlan kék szempár figyelte őt furcsán, s az idegen ajka körül huncut mosoly bujkált. A mosoly tréfás volt, a kék szemben is vidámság rejlett, de Inselheim érezte, hogy ez a vidámság nagyon hamar meg fog változni. A hangja – amikor megszólalt – könnyedén csengett, de a könnyedség alatt nyugalom és keménység volt. Ez a nyugodt hidegség valahogy a sarki holdfény dermesztő hidegére emlékeztette Inselheimet.

– Helló, Zeke – mondta az Angyal.

A hang hirtelen felrezzentette Inselheimet a kábult merevségéből. Agya lázasan dolgozni kezdett… Fent az emeleten a gyerek alszik… S hirtelen megint a rémült öreg ember volt, nem pedig az a férfi, aki az előbb talán megküzdött volna az alvilág minden bandájával. Most félelem tágította tekintettel nézte az újabb fenyegető veszélyt.

– Fizettem! – kiáltott hisztérikusan. – Mit akar? Fizettem? Miért nem hagynak magamra…

Az Angyal másik lábát is a szobába lendítette, és kényelmesen elhelyezkedett a párkányon.

– Ó nem, nem fizettél – mondta komoran. – Egy vasat sem fizettél, testvér.

– De igen! – A kereskedő hangja vadul csengett, s a szavak zavarosan és rémülten folytak ki szájából. – Valami hiba történhetett. Fizettem… ma éjjel, ahogy megmondták. Valami tévedés lehet… Nem az én hibám… Fizettem!

Simon keze a zsebébe nyúlt. Kabátjának belsejéből, oldalzsebéből és a nadrágjából bankjegykötegeket húzott ki egymás után, és szép rendesen leszámolta az asztalra, mint valami bűvész, aki nyuszikat varázsol elő a kalapjából.

– Itt a pénzed, Zeke – jegyezte meg vidáman. – Kilencvenezer dollár, számold csak meg. Utólagos engedelmeddel tízezret a magam részére tartottam meg, mint szerény százalékot. Amint látod, nem fizettél!

Inselheim a pénzhalomra bámult és remegés futott végig rajta. Kísérletet sem tett, hogy megérintse. Ehelyett az Angyalra meredt, s szemében néma ijedtség csillogott.

– Honnan… szedte ezt?

– Azt hiszem, elvesztetted, Zeke – magyarázta az Angyal könnyedén. – Szerencsére mögötted voltam. Nem szabad haragudnod, hogy a tűzlétrán jöttem, de néha rajongok egy kis varieté-mutatványért. Szerencsédre – folytatta az Angyal – becsületes ember vagyok, és pénz sohasem hozott még kísértésbe. De azt hiszem, még jó csomó pénzed kell, hogy legyen, ha ennyi pénztől csak úgy tudsz megszabadulni, ha kies országúton elpotyogtatod…

Inselheim nehezen küszködött. Arca krétafehér lett.

– Azt akarja mondani… hogy felvette a pénzt, ahol kidobtam?

Simon bólintott.

– Azt hiszem, ez a helyes kifejezés. De talán nem értettem meg a dolgot egészen. Amikor láttam, hogy azt a csomagot szórakozottan kihajítod az ablakon…

– Bolond! – mondta Inselheim remegő ajakkal. – Megölt… igen, megölt ezáltal. S megölte a kislányomat is! – Hangja rekedt kiáltássá erősödött. – Ha nem kapják meg a pénzüket… megölnek!

Simon szemöldöke felemelkedett. A karosszék támláján ült.

– Igazán? – kérdezte halvány érdeklődéssel.

– Istenem! – sóhajtott a férfi. – Minek avatkozott bele? Miért tette? És kicsoda maga?

Az Angyal mosolygott.

– Én vagyok az a kis tündér – mondta –, aki nemrég visszahozta a lánykádat…

Inselheim felegyenesedett.

– Az Angyal!

Simon meghajolt. Kinyújtotta hosszú karját és kihúzta az íróasztal fiókját, ahol tapasztalata szerint a szivarokat szokták tartani. Rágyújtott.

– Eltaláltad, Zeke. Megszólal a csengő és a varázsló bácsi visszahozza a pénzt. Remek, mi? E körülmények között, azt hiszem, lassanként világossá válhat előtted, hogy miért választottam a tűzlétrát… – A mennyezet felé fújta a füstöt, és újra mosolygott. – Azt hiszem, jó csomóval tartozol nekem, Zeke. S ha van egy kis Napóleon konyakod, és megkínálsz vele, valamit leírok a számládból.

Inselheim hosszú ideig némán meredt rá. Aztán csak lassan, fokozatosan ébredt tudatára annak, ami történt.

– Tudom, persze – mondta erőlködve. – Sajnálom. Én… én azt hiszem… nagyon sokkal… tartozom magának… De ezt nem érti meg… Ha segíteni akar rajtam… most el kell távoznia… Gondolkoznom kell. Nem maradhat itt. Ha itt megtalálják, mind a kettőnket megölnek…

– Nem mind a kettőnket – mondta az Angyal nyájasan.

Inselheim felnézett rá, és bólintott.

Az Angyal elterült most a karosszékben és az órájára nézett.

Inselheim előre hajolt.

– Miért jött ide? – kérdezte.

Az Angyal hatalmas füstkarikát eregetett a mennyezet felé.

– Hogy visszaszolgáltassam a pénzt, s aztán egy szivart szívjak el, megigyak egy pohár konyakot, amit még mindig nem kínáltál fel. Nagyon feledékeny vagy. De megbocsátok. S szeretném megtudni, hogy a segítségemre lehetsz-e…

– Hogyan segíthetnék? Ha pénzre van szüksége…

– Köszönöm, nem. Már kiszolgáltam magamat – felelt az Angyal, s egyik szemöldökét felhúzva az asztalon emelkedő pénzhalomra nézett. – Amúgy is van egy kedves, bohó milliomosom, aki minden áron rám akar költeni egymillió dollárt. És a bankja mindeddig nem bukott meg. Nem – egy kis szívélyes, őszinte beszélgetéssel lehetsz hasznomra, Zeke…

Inselheim lassan a fejét rázta, ez a mozdulat inkább gépiesnek látszott, sem mint makacsnak, vagy visszautasítónak.

– Nem mondhatok semmit.

Simon a karórájára pillantott.

– Kissé elsietett határozat – morogta. – De még mindig épp elég időd van, hogy meggondold a dolgot…

Az Angyal lassan felkelt a székből, és lenézett a házigazdára, anélkül, hogy mozdulatainak hanyagsága, vagy hangjának hidegsége megváltozott volna: de így nagyobb hatást ért el, mintha fenyegetett volna.

– Tudod, Zeke – folytatta –, ha valaki meggondol egy dolgot, az arra mutat, hogy liberális ember, akinek alkalmazkodó bölcsessége és tapasztalata van. Arra mutat, hogy valaki függetlenné teszi magát korlátoltságtól, gőgtől, hiúságtól és egyéb halálos bűnöktől. Még a tudósok sem olyan dogmatikusok manapság – szívesen bevallják, hogy tévedtek és újra kezdik az egészet.

Teljes magasságában kiegyenesedett – s a hanyagságában is olyan ugrásra készen állt, mint egy nyújtózkodó macska. De egyetlen fenyegető mozdulatot sem tett.

– Biztos vagyok benne, hogy megértetted, mire célzok, Zeke – mondta.

Valami különös belső hang azt súgta Inselheimnek, hogy az összes rettegett és gyűlölt gengszterek sem tudnának olyan könyörtelenek lenni, mint ez a kedves modorú, gúnyos szemű fiatalember.

– Mit mondjak meg magának? – kérdezte Inselheim remegve.

Simon leült az asztal szélére. Viselkedésében nem volt sem diadal, sem elégtétel – és semmi sem mutatott arra, hogy valami más választ várt. Szinte a pszichoanalitikus orvos gyöngédsége volt meg benne, aki ideges betegétől akar megtudni valamit.

– Mondj el mindent, Zeke – mondta az Angyal.

– Hát mit akar tudni? – tiltakozott Inselheim gyöngén. – Elrabolták Violát, mert nem akartam a védelmi pénzt megfizetni…

– A védelmi pénzt – ismételte Simon elgondolkozva. – Igen, erről tudok. No de végre beszólni kezdtél. Folytasd, öregem…

– Mindnyájunknak fizetni kell, hogy megvédjenek. Nincs kivezető út. Maga visszahozta Violát, de nem mentette meg. Ha nem fizetek, most gyilkolni fognak. Maga tudja ezt. Hiszen már megmondtam. Mi van még…

– Kik azok? – kérdezte az Angyal.

– Nem tudom.

Simon derűsen nézett rá.

– Lehetséges, hogy nem? – mondta.

A hitetlen szempár állandó vizsgálódása alatt Inselheim tudat alatt emlékezni kezdett…

– De valami keveset tudnod kell, testvér – folytatta az Angyal. – Valami elképzelésednek kell csak lenni. Egyszer-kétszer kapcsolatba kerültél velük. Nem a mennyezetből szólalt meg a hang és parancsolt rád, hogy fizessél. S még egy ilyen gazdag fickó, mint te vagy, sem autózik ki a külvárosba, százezer dollárral a hóna alatt, mert valami féleszű pasas telefonált és ráparancsolt. De ez csak részlet… Felteszem: nem akarsz százezer dollárt fizetni minden holdtöltekor, egy ismeretlen hang parancsára. Felteszem: nem akarod azzal tölteni életed hátralévő napjait, hogy attól remegj: mi lesz holnap, mi lesz a legközelebbi kívánság… s félj, hogy a kislányodnak mi lesz a sorsa, ha nem teljesíted a kívánságukat. Felteszem: végre már egy kis békét és nyugalmat akarsz – s ezenfelül szeretnéd már, ha ebben a városban sok minden megváltozna! Felteszem: van benned egy kevés férfiasság, amely nemcsak abból áll, hogy nadrágban jársz… S ezért kérlek, hogy segíts…

Inselheim küszködött magával. A fény, amely rávilágított, sajgást okozott a szemében. Heves idegességgel kelt fel, és nagy léptekkel járkált fel-alá.

Simon különösen figyelte. Tudta, hogy miféle küzdelem megy végbe a férfi belsejében…

Végre Inselheim megállt a szoba túlsó felében, és rámeredt. Aztán keze lassan felemelkedett, és megnyomta a csengőt. Megfordult és erőt gyűjtve, ellenségesen állt az Angyallal szemközt.

– Most pedig – mondta s a hangjában különös rekedtség csengett – takarodjék. A csengő egyik detektívemet hívja. Nem akarom bántani magát… nagyon sokkal tartozom magának… egy időre… de nem tudom… nem tudom aláírni saját halálos ítéletemet… és Violáét.

– Nem – mondta az Angyal lágyan –, persze, hogy nem.

Kényelmesen leszállt az asztalról, és az ablakhoz ballagott. Itt átvetette hosszú lábát a párkányon. Változatlanul azúr-színű szeme visszafordult Inselheimhez.

– Talán – mondta nyugodtan – elmondod a többit egy más napon…

A férfi hevesen rázta a fejét.

– Sohasem – nyögte. – Sohasem. Nem akarok meghalni. Nem akarok elmondani semmit. Nem kényszeríthet rá…

Nehéz lépés dobbant a hallban; Inselheim meredten állt, mellkasa fel-alá hullámzott, nehezen zihált és szája félig nyitva maradt.

Tudatára ébredt annak, hogy talán mégsem lett volna szabad ennyire elutasítani ezt a kedves fiatalembert, aki végre is egyik nap a lányát s a másikon százezer dollárját hozta vissza. Talán mégis elmondhatna neki egyet-mást, amivel segíthetne a különösen mosolygó embernek. Inselheim e pillanatban érezte, hogy hiába váltja meg drága pénzen a nyugalmát és kislánya életét, sohasem fog béke költözni a Sutton Place-i villába… Tétova mozdulatot tett az ablak felé, mintha vissza akarná hívni az Angyalt, de aztán erőtlenül lehullott a karja…

Simon ránézett és mosolygott.

– Viszontlátásra – mondta.

Aztán, amikor az ajtón kopogás hallatszott, és a detektív hangja választ kért, leereszkedett a tűzlétrára és útnak indult.

A látogatás eredménye: semmi volt. Sőt ha tisztán kereskedői szempontból nézi, akkor még kilencvenezer dollárt vesztett is. Amikor ügyesen lefelé mászott a létrán, átkozta magát azért a pillanatnyi gyengeségért, amikor alkalmat adott Inselheimnek, hogy megnyomja a csengőt. De Simon érezte, hogy még eljön az idő, amikor Inselheim másképpen beszélhet majd. Például…

Elég sajnálatos, de az Angyal annyira elmerült terveibe, hogy a szokásos elővigyázatossági intézkedésekről megfeledkezve, nem is gondolt arra, hogy ma este még egy társaság érdeklődhet a Sutton Place-i villa iránt. Lelépett az utolsó létrafokról, és elindult a szűk fasor mély sötétségébe. Nem is gondolt azonnali veszélyre, amikor könnyű mozgás hangzott fel mögötte. Megperdült, jobbkezét a zsebéből kirántva, de mielőtt revolverét megérinthette volna, izmos kar fonódott a nyaka köré, és automata pisztoly hideg csövét nyomták a nyakába. Izgatottan durva hang csattant fel a fülében:

– Gyere csak velünk, öregem!…

2.

Az Angyal lelkét a félelemnek s az aggódásnak még csak árnyéka sem sötétítette el, amikor végigment a Charley-bár hátulsó szobáján, és egy pillanatra megállt, hogy végignézzen az előtte feltünedező arcokon. Aztán hallotta a zár kattogását. Becsukták mögötte az ajtót. Az első bárban néhány férfi állt fel, mihelyt foglyul ejtőivel megjelent, követték, és most megálltak a fal mentén. Több mint egy tucatnyi férfi tartózkodott a szobában. Több, mint két tucatnyi szem meredt rá – s ezek a szemek olyan hidegen vizsgálgatták, mint a márvány. Hiányzott pillantásukból a könyörület, s az emberiesség.

Fegyvertelen volt. Csak nyakkendőtűjét hagyták meg – s ezzel aligha szállhat harcba az alvilág színe-java ellen. Revolverét elvették – s a tőrt is, amelynek halálosztó gyorsaságáról néhány életben maradt gengszter mesélhetett volna: Heimie és a többi… Így elkeseredett gyanú ébredt a bandában: hátha még valami eldugott fegyvert rejteget: nem akartak kockázatot vállalni, mint szegény Papulos. Megmotozták, s testének egyetlen négyzetcentiméterét sem hagyták figyelmen kívül: zsebkését, sőt cigarettatárcáját is elvették, nehogy a legkisebb alkalma, vagy eszköze maradjon a menekülésre. A motozás lelkiismeretessége mosolyra késztette Simont, ha jól tudta is, miért van ez. De viselkedése még sohasem volt könnyedebb és hanyagabb, s szemében még sohasem rejlett annyi gúny és humor. Mosolyogva állt az összegyűlt társaság előtt, és meghajolt, mint valami színész a hallgatóság előtt.

– No lám, sápadt arcú testvéreim – morogta. – A nagytanács összegyűlt, de a békepipát még nem vettétek elő! Ejnye, micsoda feledékenység! Minden alkalommal, ha találkozunk, valami új társasjátékot találtok ki a számomra – halandzsázott tovább – mit játszunk ma este? Bújócskát? Zálogosdit?

Heimie Felder szemében, aki friss kötéssel feje körül ült az asztal mellett, ideges fény jelent meg. Előrehajolt, és Dutch Kuhlmannak suttogta:

– Hülye – mondta, szinte bocsánatkérőn. – Ez a fickó hülye. Hallod, miket beszél?

Kuhlmann sápadt szeme állandóan az Angyal arcára tapadt. Nem felelt. Simon a társaság első, általános felülvizsgálása után ügyet sem vetett rá.

Egész érdeklődését az a lány foglalta le, aki szintén az asztal mellett ült.

Különös, hogy micsoda mély hatást tett rá, akárhol is találkoztak. Simon érezte már, de rájött, hogy tulajdonképpen nem ismeri. Hallotta – vagy legalább azt hitte, hogy hallja – a hangját a telefonba. Látta, vagy legalább látni vélte a varázsos, buja hang tulajdonosát a Long Island-i házban, ahol Viola Inselheimet fogva tartották, s ahol Morrie Ualino meghalt. Egyszer érezte keze szorítását a sötétben, amikor revolvert nyomott a tenyerébe. Egy időben mindig csak egy érzékszervével került kapcsolatba, s Simon mégis esküdni mert volna, hogy ez a karcsú, ragyogón szőke hajú lány, akinek ámbra szemében olyan mérhetetlen közöny, s mégis annyi fojtott szenvedély rejlett, az a titokzatos Fay Edwards, akiről Fernack beszélni kezdett. S bár az Angyal agyát bosszújának mechanikus részletei kötötték le, a lány képe egy pillanatra sem távozott el képzeletéből.

Most, hogy itt látta a szobában, a szépség és a szín csodálatos megtestesítőjét a komor és sötétképű emberek között, az Angyal lelkében feltámadt valamennyi kérdés, amelyet a lánnyal kapcsolatban magának és másnak feltett. S minden kérdésre bizonytalan választ kapott. Egyszer, amikor szükségben volt, a lány segített rajta: talán sohasem fogja megtudni, miért. Most újra segítségre lenne szüksége, és Simon úgy szerette volna tudni: mire gondol a lány és mit fog tenni. Arca semmit sem árult el – csak valami meghatározhatatlan kíváncsiság jelent meg egy másodpercre az ámbra-szemben, aztán újra eltűnt…

Dutch Kuhlmann a lányhoz fordult.

– Ez az Angyal? – kérdezte.

A lány felelt – de közben le nem vette tekintetét Simonról.

– Igen. Ez az a férfi, aki Morriet megölte.

Ez volt az első eset, hogy egyszerre látta s ugyanakkor hallotta is; az első biztos érzése most támadt, hogy az ösztöne helyes volt. Különös izgalom szaladt végig a hátán a hang hallatára. Mintha egy festmény elragadta volna, s a kép egyszerre megelevenedne…

– Jó estét, Fay – mondta.

A lány hosszan ránézett, aztán cigarettát vett elő a kézitáskájából, és gyufát gyújtott. Ez a mozdulat elfátyolozta szemét, s az érdeklődő kíváncsiság, amit előbb az ámbra-szemben felfedezni vélt, nyomtalanul eltűnt. Simon azt hitte, hogy csak képzelődött…

Kuhlmann bólintott az egyik fal mellett álló férfinak, s egy másik ajtót nyitottak ki. Rövid szünet után két másik férfi jelent meg…

Egyikük igen magas, tagbaszakadt férfi volt, szürkehajú. Szemöldöke fekete és bozontos, mintha valami szórakozott maszk-készítő ragasztotta volna rá. A másik alacsony, kopasz, nagy, fekete bajuszú emberke – aranyos pápaszemet viselt. Viselkedése Simont állandóan egy menyétre emlékeztette. Együtt úgy festettek, mint vaudeville-duó tagjai, ha véletlen folytán elcserélték egymás maszkjának bizonyos kellékeit. Mindkettőjüknek elég haja volt ahhoz, hogy jólfésült úr legyen belőlük – de így egyenetlenül volt elosztva. Simonnak nehezen fékezhető vágya támadt, hogy a nagy férfi bozontos szemöldökét levegye és odaragassza a kis ember szeme fölé – mert ennek a bajuszához illett volna. Viselkedésük és tartásuk teljesen különbözött a többiétől – az Angyal csak egyetlen percig törte fejét kilétük miatt, aztán hamar felismerte őket. Igen, most már elégedetten megállapíthatta: a tanácskozás teljes. Az egyik Marcus Yeald főügyész volt. A másik New York város politikai feje, maga Robert Ocread – akit saját kívánságára „Tisztességes” Bobnak neveznek.

Nyílt érdeklődéssel vizsgálgatták az Angyalt, mialatt egy-egy széket udvariasan hátrahúztak számukra. Yeald biztos távolból figyelte Simont, és idegesen nézelődött szemüvegén át – Simon alig tudott ellenállni a kísértésnek, hogy kiöltse rá a nyelvét s azt mondja: „Beee!“

Ocread viszont megkerülte az asztalt, és egyenesen szembeállt, anélkül, hogy helyet foglalt volna.

– Szóval te vagy az a fickó, akit keresünk – mondta.

Az Angyal mosolygott.

– Azt hiszem, nagyon is jól tudtad, hogy kit kerestek, Tisztességes Bob – felelte.

– Honnan tudod a nevemet?

– Felismertelek egy karikatúráról, amely a múlt héten a New Yorkerben jelent meg, testvér – magyarázta Simon, és azonnal észrevette, hogy az a kis rajz nem nagyon nyerhette meg a Tammany Hall diktátorának tetszését.

Ocread rágcsálni kezdte kialudt szivarjának végét, és hüvelykujját a mellényzsebébe dugta. Alaposan végigmérte az Angyalt.

– Jobb lesz, ha fékezed a nyelved – tanácsolta. – Beszélni akartam veled, de csak a te érdekedben. Sok zavart okoztál. Remélem, tudod, hogy ezért a villamosszékbe küldhetlek.

– Lehetséges – ismerte be az Angyal. – De mindezt a tudatlanságom okozta. Amikor idejöttem, nem tudhattam, hogy itt hivatalos engedélyt kell kérnem, mielőtt embert akarok ölni.

– Erre előbb kellett volna gondolnod – mondta Ocread. Hangjának gazdag csengése volt, mint a legtöbb hivatásos szónoknak, de az Angyal érzékeny füle megérezte a növekvő dühöt. – Ez lenne a legkevesebb, amit megérdemel az a fickó, aki idejön és azt hiszi, hogy egyedül megtisztíthatja a várost. Tudod, mit kellene most tennem?

Az Angyal mosolya nagyon ártatlan volt.

– Azt hiszem, kitalálhatom. Rendőrt kellene hívnod és átadni engem. De ez kínos lenne számodra, nemdebár? Úgy értem, az emberek esetleg tudni szeretnék, hogy te magad mit kerestél itt?

– Tudod, hogy miért nem hívok rendőrt?

– Tán a tavasz… – felelte Simon halálos komolyan. – Vagy talán ma volt a jó öreg nagymamád születésnapja, és amikor drága arcába tekintettél, könyörtelen szigorod megpuhult, mint egy túlérett banán…

Ocread kivette a szivarvéget a foga közül, és ujjai között hengergette.

– Megpróbálok tenni valamit az érdekedben – mondta. – Hiszen nem vagy még olyan öreg, mi? Nem akarod hirtelen és hamarosan befejezni az életedet. Nem is lenne helyes, ha a te korodban a villamosszékbe küldenélek. Vagy egy kis kocsikázásra… De miért is?

– Engem ne kérdezz, testvér – mondta az Angyal. – Ha jól emlékszem, ez az ötlet tőled származik…

– Sokat tudnék egy ilyen fickó érdekében tenni, mint te vagy. Ha először hozzám jöttél volna, ezek a dolgok nem estek volna meg. De épp a történtek nagyon megnehezítik a mi dolgunkat. Nem mondom, hogy haragszunk rád. Irboll csak mihaszna bérgyilkos volt, és Ualino már túlságosan nagyfiú lett… előbb-utóbb úgyis elintéztük volna. De te túlságosan gyorsan dolgozol, s nagy lármát keltesz… Az ilyesmihez semmi köze sincs a nagyközönségnek és az én feladatom, hogy a további dolgok megszűnjenek… És Mr. Yealdé is. Ugye Mark?

– Hát persze – mondta az ügyész szárazon, mint egy leckéjét ismétlő papagáj. – Ezeknek a dolgoknak meg kell szűnniük. És meg fognak szűnni…

Ocread vállon veregette az Angyalt.

– Hát ez az – folytatta hatásosan. – Szavunkat adtuk a választóknak, hogy ilyesmi nem fog többé előfordulni, és ígéretünket meg kell tartanunk. De nem akarunk keményen elbánni veled. Hát azt mondtam Marknak: – Idefigyelj, ez az Angyal biztosan értelmes fickó. Tegyünk neki egy ajánlatot…

Simon elgondolkozva bólintott, de Ocread szavai csak felületesen érintették a figyelmét. Okot próbált találni rá, hogy Ocread és Yeald egyáltalán miért jelentek meg a tárgyaláson. S az ok-kutatás közben figyelemre méltó magyarázatot talált. Karrierje alatt először fordult elő, hogy alulértékelte saját magát. Azt tudta, hogy különös megérkezése New York bizonyos köreiben nyugtalanságot keltett, de akkora jelentőségre nem gondolt, hogy Ocread megjelenésére is szükség lehessen.

Azután kezdte csak megérteni, hogy egy kis zavar mennyire felboríthatja egy hatalmas gépezet egyensúlyát, amely a blöff, a közömbösség, a félelem bizonytalan alapjain nyugodott. Ez a kis zavar ugyancsak különös volt. Az újságcímek, amelyeknek csak önző szempontból örült, néhány percig, most már új jelentőséget kaptak. Nem gondolt eddig arra, hogy a megjelenése a kellő pillanatban működését túlzott fontosságúvá tette. Nem gondolt arra, hogy ez a két véres nap felébresztheti végre a New York-i polgárság önbizalmát, bátorságát és most újult erővel kezdhetnek harcot az alvilággal szemben. Az a letargikus közöny, amelyben eddig éltek, s amellyel a gengszterek zsarolását tűrték, most csakhamar megszűnhet, ha látják, hogy egyetlen ember kijátszhatja és az orránál fogva vezetheti az alvilágot. Ez a változás nagyon megingathatja azokat az érzékeny trónokat, amelyeken New York korrupt politikusai ülnek…

Újult érdeklődéssel figyelt Ocread szavára.

– Amint látod, nemes szívűek vagyunk. Kétszázezer dollár sok pénz – mindenki számára. Neked el kell innét tűnnöd. Akárhová – Angliába, vagy ahol éppen jól érzed magad. Olyan fiatalember, mint te, jó hasznát veheti kétszázezer dollárnak. Tessék: az asztalra terítettem a kártyákat…

Simon Templar lassú és kedves mosollyal nézett rá. – Majdnem szentimentálissá teszel, Bob – mondta komoran. – Mi az a szolgálat, amit adományaitokért cserébe végeznem kell?

Ocread elhajította szétrágott szivarvégét, és másik hüvelykujját is mellényzsebébe dugta. Sarkára állt és megkönnyebbülten lélegzett:

– No… semmi különös – mondta. – Csak annyit akarunk, hogy a működésed érjen véget. Illetve ez mégsem teljesen elegendő. Tudni akarjuk, hogy ki áll a hátad mögött – ki a többi a bandában, aki mögötted van – úgy, hogy azoknak ugyanilyen ajánlatot tehessünk, s ezáltal ne kelljen további zavaroktól tartanunk. No, mit szólsz hozzá? Hogy tetszik az ajánlat?

– Te ajánlatnak nevezed – mondta Simon, s lassan a fejét csóválta. – Én pedig megvesztegetésnek. Bob… én nem vagyok megvásárolható.

– Hülye – mondta Heimie Felder a hirtelen támadt csöndben. És Ocread vadul fordult meg a sarka körül.

– Fogd be azt az átkozott szádat! – ordította.

Újra az Angyalhoz fordult, de a jóakaratú, kedves mosoly csak félig jelent meg az arcán; a hirtelen düh kitörés eltorzította vonásait.

– Na, idenézz – dörmögte. – Nem tréfálok. Tudom, mi lehet a hasznodra. Alkalmat adtam, hogy szárazon vidd el az irhádat. Mi nem tetszik rajta?

– Semmi – felelt az Angyal –, csak az, hogy rossz ajtón kopogtatsz. Senki sincs a hátam mögött, s nincs semmiféle bandám – mit tehetek róla? Nem szeretném, ha lelkednek gyöngéd érzései eltűnnének és helyette…

Ocread arcát bizonytalan harag sötétítette el.

– Beszélj értelmesen! – sziszegte. – Azt képzeled, elhiszem, hogy ezt az egész cécót időtöltésből rendezted. Mi a célod, és ki fogadott fel rá?

Az Angyal vállat vont.

– Hiszen már próbáltam megmagyarázni – mondta. – Senki sem áll mögöttem, és nincs bandám. Kérdezz meg akárkit ebből a görlcsapatból, hogy láttak-e valaha mással… Én, magam, személyesen csináltam mindent. Én vagyok a kerék, a kormány, a hűtő, a motor… Én vagyok az egytagú banda… Nincs más dolgod, minthogy add ide a kétszázezret, és lehelj a homlokomra egy búcsúcsókot…

Ocread egy pillanatig rámeredt, s aztán hirtelen elfordult. Keresztülment a szobán, és Yeald meg Kuhlmann között a székbe süppedt. A teljes csöndben Heimie Felder ajka hangtalanul mozgott, de a közel ülők leolvashatták szájáról a szót: „hülye…“

Az Angyal maga elé mosolygott, és a hallgatóság legközelebbi tagjától cigarettát kért. Udvariasan meghajolt. S miközben álmodozva leszívta a füstöt, körülpillantott a lámpák alatti kemény, érzéstelen arcokon és nyugodtan megállapította, hogy a helyzet kedélyes voltát kizárólag saját humorának köszönheti.

Nem mintha idegenkedett volna a veszélytől, s a válságos pillanatoktól – egész élete az ilyen percek hosszú sorozatából állt. De arra gondolt, hogy az este hasznos és szórakoztató része véget ért. Kétségen kívül megállapíthatta, hogy Ocread és Yeald nyakig benne vannak a bandában, de ennek a megállapításnak nagyon is akadémikus jellege volt, és nem sok hasznot jelentett. Sokkal fontosabbnak látszott, hogy sürgősen megállapítsa saját cselekvési lehetőségeit. Rájött arra, hogy elmélkedései színhelyéül sokkal kellemesebb színteret is választhatna. Egy pillanatig Chris Cellini kiváló sültjei merültek fel emlékezetében, majd az a remek, aromás kávé, amit a Waldorf Astoriában szolgálnak fel a reggelihez… Röviden: egyetlen okot sem talált erre, hogy továbbra is a Charley-bár hátsó helyiségében tartózkodjon. Az egyetlen nehézség abban rejlett, hogy miképpen távozhat…

Az asztalnál folyó beszélgetés töredékeiből megállapíthatta, hogy már különböző terveket szőnek a probléma megoldására.

Simon mélyet szippantott a cigarettából, és körülnézett. Tekintete sokáig pihent a lány arcán. Fay Edwards felhúzott szemöldökkel, keresztbe tett lábbal ült; néha felpillantott, sőt egyszer Simonra is nézett, de az Angyal nem sok biztatót olvasott ki a tekintetéből. A lány alig hallhatót sóhajtott.

Simon tekintete tovább vándorolt. A fal mentén magas, sötét arcú férfiak álltak, szemre húzott kalappal. Jobb kezük a kabátzsebükben pihent, és kifejezéstelen tekintettel néztek a semmibe. Az ajtónál két újabb gorilla tornyosult – keresztbe font karral álltak, mint valami szultán háremőrei…

Simon figyelme újra az asztalnál folyó beszélgetésre terelődött.

– Honnan tudjuk, hogy nem fog a falhoz állítani? – hallhatta. – Egy ember nem csinálhatta mindezt végig…

Az ügyész köhintett. Válasza úgy hangzott, mintha száraz falevelek zörögnének:

– Személyileg, azt hiszem, igazat mondott. Figyeltem egész idő alatt. S tényleg soha senkivel nem látták…

– Ez igaz – helyeselt Kuhlmann. – Csak egy ember… szerencséje volt, s mindenkit sikerült meglepnie. Majd én ellátom a baját…

Ocread aggódni látszott. Tenyerébe támasztotta állát.

– Remélem, igazad van. De ez nem minden. Olyasmit kell tennünk, ami kielégíti a közönséget. Ha mártírt csinálunk belőle, az még súlyosbítja a helyzetet. De ha a törvényszék elé állítjuk, kifigurázhatjuk, nevetségessé tehetjük, s azt mondhatjuk:

– Mi megtettük a kötelességünket. Elcsíptük azt a fickót, aki minden bajt okozott. S nézzetek rá! Majd úgy rendezzük, hogy ne nyerjen semmi rokonszenvet…

– Kétlem – mondta Yeald. – Ha már egyszer a törvényszéken van, nehéz lesz megakadályozni, hogy beszéljen. Nem mernék ellene vádbeszédet mondani… S az újságírók kérdéseket tennének fel… Nem tarthatod távol őket…

– Példát kellene állítanunk. Mi lenne, ha…

A suttogás és a dörmögés tovább folyt, és Simon az érdeklődés minden külső jele nélkül szívta cigarettáját. De egy pillanatra sem hagyta el az a gondolat, hogy az a bizonyos úriember – a kaszával –, akit szövetségesének akart megnyerni, nagyon is közel áll hozzá ezen az estén. A mosolya azonban változatlan maradt, és a szeme olyan volt, mint a jéggé fagyott tenger, miközben azokat az embereket figyelte, akik róla tárgyaltak: hogyan szolgáltathatnak igazságot felette. Hideg, halálos megvetést érzett velük szemben…

Több, mint egy tucat ember volt, akinek élete rablásban és gyilkosságban találta meg a célját, a bűn félelmes légiójának haramiái – a legijesztőbbek, akiket a modern világ valaha ismert. Akik bizalmi tiszteket töltöttek be. Akikre a vak társadalom vezető állásokat bízott. Akiknek fizetése – hatalmas vagyon – becsületes polgárok zsebéből került ki. Akiknek közreműködésével rablás és gyilkosság megtorlatlanul történhet. A törvény semmit sem jelentett a számukra.

Kint pedig, túl a szobán a nagy város. Tégla- és kőóriás, amely emberek százezreinek ad szállást és menedéket. És ebben a városban hétmillió ember fizet adót törvénytelen kezeknek. Az Angyal sohasem magasztosította fel magát lovagias hőssé – végeredményében ő is csak felbérelt gyilkos volt, akit Valcross megfizetett, hogy bandita-munkát végezzen. De ha valaha kétkedett volna feladata igazában, ma este minden kételye eloszlott. Maga ráeszmélt-e vagy sem, a gengszterek tudták-e vagy nem – hétmillió embertársáért küzdött, és ezért a hétmillióért is utasította vissza Bob Ocread ajánlatát – olyasmiért, amit a hétmillió közül talán egy sem tudott volna szavakba önteni.

Még sohasem ébredt benne nagyobb cselekvési vágy, hogy folytassa a küzdelmet…

Nemrég érkezett. Megbízták egy feladattal. Millió dollárt kap érte. Valakinek megölték a fiát – aljas, gyalázatos módon. De hány fiú marad bosszulatlanul. Az Angyal nem gondolt magasabb célra, amikor nekiindult a New York-i éjszakának. A Kaland izgatta, a vállalt feladat nagysága és merészsége. És a millió.

De most látta csak, mivé nőtt ez a családi bosszú. Három perce ajánlatot kapott. Kétszázezer dollárt ígértek. Ha abbahagyja működését, az alvilág tovább folytatja kíméletlen hadjáratát az Erkölcs, az igazság és a Törvény ellen. Ha nem hagyja abba: talán sikerül rést ütni a gyilkos polip páncéltestén, amely behálózza hétmillió ember éjszakáját.

Simon megnyugodott. Érezte, hogy most nem csak a saját életéről, nem csak a kis Valcross-fiú megbosszulandó holttestéről s a millió dollárról van szó, hanem talán hétmillió ember eljövendő nyugalmáról és biztonságáról…

Mintegy válaszként Ocread hangja újra eszméletre térítette és kizavarta töprengéséből.

– Hallottad, amit mondani akartam, Angyal. Két út van számodra – az enyém s a tied. Újra dönthetsz, ha tetszik.

– Mindent megtettem, ami tőlem telik. Nem mondhatok többet – felelt az Angyal.

– Okay. Alkalmat adtam…

Nehézkesen felállt, és ugyanazzal az aggódó tekintettel nézett Simonra, mint amikor belépett. Nem volt megelégedve, pedig az igazat hallotta. Marcus Yeald is felállt. Kesztyűjét húzogatta, és az ajtó felé pislogott szemüvegén keresztül.

Ocread még egyszer megfordult, s aztán Kuhlmann felé bólintott.

– Okay, Dutch – mondta, és kiment. Yeald követte. Az ajtót becsukták és bezárták utánuk. A feszültség enyhülni látszott a szobában. A tanácskozás véget ért.

– Gyere ide, Angyal – mondta Kuhlmann vigyorogva.

A feszültség, amely feloldódott Ocread távozása után, most újra feltámadt – de nagyon különbözött az előbbitől. Kuhlmann szenvedélymentes hangja sem szüntette meg.

A többin is látszott, hogy érzi ezt a feszültséget – egyedül az Angyal maradt hűvös nyugalmú, fölényes, amikor néhány lépést tett előre és megállt a bandita előtt.

Tudta, hogy nincs semmi esélye a menekülésre. De nyugodtan mosolygott, amikor Kuhlmann felnézett arcára.

– Jó fiú vagy – mondta Kuhlmann. – Egy kis zavart okoztál, s ez bizony nem volt szép tőled. De itt nem fejezhetjük be a beszélgetésünket.

Hangja elakadt egy percre s aztán meghatottan folytatta.

– Azt hiszem, legjobb lesz, ha kimégy és vársz ránk egy percig…

Gyors kezek kapták el az Angyal csuklóját, és hátracsavarták, de ő nem küzdött. Az ajtóhoz vezették, s amikor kiment, Kuhlmann bólintott, két férfire pislogva, akik a fal mentén álltak.

– Te, Joe és te, Maxie – ti intézitek el. Utána itt találkozunk.

A két férfi arca meg se rezdült. Szó nélkül elváltak a fal árnyékából, és követték az Angyalt, kezüket zsebükbe dugva. Az ajtó becsukódott mögöttük s egy percig senki sem mozdult.

Aztán Dutch Kuhlmann hatalmas, fehér zsebkendőt vett elő, és a szemét törölgette. Alig hallható zokogás hangzott fel a szobában. A többi gengszter egymásra nézett, s bárgyún vigyorgott.

Dutch Kuhlmann sírt.

3.

A hold, amely lágy fényt sugárzott a koraesti órákban, és oly romantikus-hangulatra indította Mr. Bungstattert is, eltűnt. Felhők takarták el a csillagokat, és az éjszaka fekete palástját a városra terítette. Valahol egy toronyból mély gongszerű ütés hangzott: éjfél után egy…

A város különféle részeiben becsületes emberek most fordultak a másik oldalukra. Bronxban, Long Island belsőbb részeiben, Hobokenben, Peekskillben és Poughkeepsieben a családok békés álmot aludtak. Brooklynban, Mr. Theodore Bungstatter valami izgalmasat álmodott, és valljuk be, horkolt. És Simon Templar, akinek bordái közé Maxie revolverének barátságtalanul kemény csöve nyomódott, a Charley bárja előtt várakozó autó felé sietett.

Joe maradt a másik oldalán, s egy harmadik férfi ült a volán mellé. Még egy revolver nyomódott oldalába, és az Angyal látta kísérete szemében a hideg elhatározottságot, amely arra mutatott, hogy a gengszterek ujja már a ravasz köré fonódott. Ezen az úton nem fognak semmit sem kockáztatni…

Simon kinézett az ablakon, míg a vezető lába a gázra lépett. Az a néhány járókelő, aki elhaladt mellettük, ügyet sem vetett rájuk. Ha oda is néznek: semmi különöset nem láttak volna. Ha látnak is valami különöset, elrohantak volna ijedtükben. Az Angyal mosolygott. Olyan játékba kezdett, amelyben egyedül kell játszania, és senkitől sem várhat segítséget…

De amikor visszapillantott, Fay Edwards karcsú alakja jelent meg a sötét kapualj fekete keretében – s újra kérdés támadt fel benne…

A lány kalapjának kis karimája árnyékot vetett a szemére, így nem tudta megmondani, hogy Fay egyáltalában feléje néz-e, vagy sem. Nem talált okot rá, hogy miért is tekintsen az autó felé. Ocreaddal való beszélgetése alatt közömbösen nézte őt, cigarettázott, s látszólag a saját gondolatai foglalták le. Amikor Kuhlmann kimondta a halálos ítéletet, Fay újabb cigarettára gyújtott; nem is pillantott fel, keze meg se remegett. Amikor pedig Simont megfordították és kituszkolták a szobából, a lány lassan felemelte tekintetét, s újra ránézett, azzal a hideg, személytelen nézéssel, amellyel a kígyó nézheti áldozatát.

– Jól nézd meg magadnak! – tanácsolta Maxie. – Utoljára látod.

Hangjában nem volt kegyetlenség, vagy durvaság – csak gúnyos figyelmeztetés, hogy Simon Templarnak nem sok kellemes látványban lehet már része.

Az Angyal mosolygott, és látta, hogy a lány elindult az úton, s a kocsi mögé tart, anélkül, hogy körülnézne, amikor Joe összehúzta a függönyöket.

– Ezen a lányon van mit nézni! – morogta Simon, és felhúzta a szemöldökét, amikor az összehúzott függönyök az egyik oldalon eltakarták előtte az utcát.

Joe értelmetlenül dünnyögött. A kocsi elindult a járda mellől, és befordult a háztömb köré. Broadway ragyogó fényei tűntek fel egy pillanatra, mint amikor valami nagy tűz támad valahol, s befesti az eget. Aztán újra fordultak és nyugat felé indultak. Az Angyal hátradőlt, és amilyen kényelmesen csak lehetett, elhelyezkedett.

A helyzetben tulajdonképp semmiféle kényelem nem rejlett. Olyan üzletszerű, mindennapi és megszokott volt őreinek a viselkedése, hogy örök bizakodása ellenére az Angyalon most hideg borzongás futott végig. Azonkívül, hogy a Törvény láthatatlan, de messzire nyúló keze szentesítette is ezt a különös kivégzést, némely tekintetben furcsamód hasonlított valami törvényes hivatásszerű agyonlövetéshez…

Azelőtt már volt zsákutcában, ahonnan a Törvény kiszabadíthatta, ha épp a segítségét kérte. De ebben az esetben hiába fordult volna a Törvényhez. Ha sikerülne is valahogyan összeköttetésbe lépnie a rendőrséggel, az letartóztatást és tárgyalást jelent. És ez a rövid ismeretség, amit Ocreaddel és Yealddal kötött, eléggé megmutatta: milyen keveset várhatna ettől a New York-i igazságszolgáltatástól. Nem mintha ebben az esetben az igazságra hivatkozhatott volna. Még a világ legkorruptabb törvényszéke is legalább húsz évi fogházat rótt volna ki rá – ezt be kellett ismernie – ha ugyan nem halálbüntetést. De hát nem először történt, hogy élettel és halállal játszott, és biztos kézzel adta ki a kártyáit, nem törődve a szerencsével. S most újra ezt teszi, bár a leghalványabb ötlete sem volt, hogy mit fog csinálni. És hosszú évek óta először kérdezte: vajon nem számította-e el magát?…

De az arcán még csöppnyi jele sem mutatkozott annak, ami a lelkében végbement. Hátradőlt, nyugodtan és hanyagul, mintha egy baráti estélyről indulna haza. Egy pillanatra sikerült kipillantania az utcára és felismerte a környéket. Tréfás tekintettel fordult Maxiehoz.

– Úgy, szóval ezúttal Jerseybe megyünk?

– Igen – mondta a gengszter, és hangjában humor csengett. – Gondoltuk, egy kis változatosságnak örülne…

Jó alakú, kék-kabátos rendőr állt alig négy méternyire tőlük. De semmiféle hatodik érzék nem intette hogy jobban megfigyelje azt a fekete csukott kocsit, amely elgördült előtte. A felügyelőségről álmodott – olyan kerületben, ahol csupa értelmes és békés polgár lakna, akik értékelik azt a gondos őrködést, amellyel életükre és vagyonukra vigyázna… S az Angyal kísérletet sem tett, hogy felriassza álmodozásából.

A vámhoz értek. Egy pillanatra megálltak az őrháznál a többi kocsi között. A sofőr kifizette a díjat, és egy keveset várakozniuk kellett a sorompó mögött.

Simon kipillantott a kissé félrehúzott függöny mögül a Hudson kék vizére. Sokat hallott arról a hatásos módszerről, ahogyan egy áldozatot sikeresen és feltűnés nélkül elintéztek… Kis autókirándulás… Bár gyakran és könnyed hangon beszélt erről Valcrossnak, nem gondolt rá, hogy alkalma lesz kitapasztalnia a különös módszert. Úgy érezte, mintha ez az ország, amely szinte nemzeti sportjává tette az ilyen „autózást” különösen esős hétvégeken, szinte igyekszik bemutatni a kedves idegennek: hogyan csinálják gyorsan, feltűnés és fennakadás nélkül. Az Angyal még remélt. De kellemetlen érzéssel töltötte el, hogy nem érezheti tőrének megnyugtató, hideg nyelét, amely ott pihent mindig alsókarján. Szeme nagyon hideg és nyugodt maradt, amikor a cigarettacsikket az ablakon kihajította az útra, és figyelte, hogy vörös, izzó golyóként parázslik fel…

Maxie a zsebében motoszkált szabad kezével, összenyomott cigarettadobozt vett elő és udvariasan feléje tartotta.

– Még egyet?

– Utolsó cigaretta az elítélt számára, mi?

Az Angyal épp oly udvariasan és zavartalanul nyúlt előre, kihúzott egy Chesterfieldet a csomagból, és gondosan kiegyenesítette. Maxie öngyújtót tartott eléje, s aztán maga is rágyújtott. De mozdulatain mindig gondos ügyelés látszott – egyetlen alkalmat sem adott az áldozatának, hogy valamilyen támadó-kísérletet tehessen. Simon érezte, hogy Joe revolvere változatlan biztonsággal nyomódik oldalába. Tudta, hogy a két férfi mindenre felkészült, és semmit sem akarnak kockáztatni. Sóhajtott, és újra hátradőlt, miközben az orrlyukain át engedte ki a kettős füstcsíkot.

– Mi ez a Fay-lány? – kérdezte közömbösen, mintha a gengszter megjegyzésére jutott volna az eszébe.

Maxie hátratolta kalapját.

– Hogy érted ezt? Hogy micsoda? Jó nő.

Simon érezte: fáradságába kerülne, hogy megértesse Maxieval, mit is szeretne tudni… Jobban tudta, mint akárki más, hogy az a titokzatos, gyönyörű nő, akinek nőies bája a kemény és elszánt desperádók felett uralkodik, s akinek ragyogó szellemi képességei felülmúlják az összes detektívekét, csakis a regényirodalom lapjain található meg. A New York-i alvilágban az ilyen nők jelentéktelen szerepet töltenek be. Amerikai bandita, gengszter számára a nőnek kizáróan egy feladata lehet: megédesíteni a pihenés óráit. De magasabb szellemi képességet és különleges egyéniséget egyáltalában nem kívánnak meg. Maxie megjegyzése – „jó nő“ – teljesen kimerítette és fedte azt a fogalmat, amit a New York-i gengszterlány képvisel. Könnyűvérű, csinos jószág, aki szórakoztatja, s akire a könnyen keresett pénzét kiadhatja; aki érezteti vele azt, hogy milyen nagy ember… De a hivatásában legfeljebb a kém szerepét játszhatja. Eszköz arra, hogy talán valamelyik vetélytársát csapdába ejtheti. De a tanácskozásokon nem vehet részt…

Az Angyalnak nem volt könnyű, hogy Maxieból mást is kiszedjen. Így folytatta:

– Remek külseje van. De nem tudom megérteni, mi hasznát veszitek. Én nem engedném, hogy beleszóljon a dolgomba – az ember sohasem bízhat meg az ilyenben…

Maxie sajnálkozva nézett rá.

– Hát nem érted? Ennek a hölgynek itt kell lennie nálunk! – A homlokára ütött, ahol az agynak kellene helyet foglalnia. – Több esze van, mint neked, vagy akárkinek…

Simon kétkedőn vállat vont.

– Neked kell tudnod. De én még sem engedném meg. Minél okosabb, annál veszélyesebb. Az ember sohasem lehet eléggé óvatos. Egy ideig veled marad s aztán beleszeret egy másik fickóba, s mindent elkövet, hogy becsapjon…

– Micsoda? Ez a lány?… – Maxie csodálkozásában nemcsak méltatlankodás, de harag is rejlett. – Azt hiszem, Heimienek igaza volt – hülye vagy. Kit csapna ez be? Hiszen a Nagy Főnök jobbkeze.

Az Angyal arca kifejezéstelen volt.

– Jobbkeze? – ismételte lassan.

– Igen. Ő beszél helyette. Ha a Nagy Főnöknek valami üzennivalója van, a lány mondja el helyette. Ha nekünk van valami válaszunk, a lány adja át. Ő az egyetlen az egész bandában, aki tudja, hogy tulajdonképp mire megy ki a játék…

Simon nem mozdult. Nyugodtan ült, amikor a sorompót végre felhúzták, és az autók elindulhattak. Figyelte a folyópart fényeit. Maxie őszinte bőbeszédűsége furcsa, meglepő érzést keltett benne. Szinte lélegzetvisszafojtva gondolkozott.

Ez volt a legkevésbé várt dolog, amiről – azt hitte legalábbis – ezen az autózáson tudomást szerezhet. A következő pillanatban ráeszmélt: hogyan történhetett meg, hogy Maxie ilyen fontos titkokat elárult. Más körülmények között a legszörnyűbb kínzás, vagy fenyegetés sem tudta volna szólásra bírni a gengsztert. De egy halálraítélt fogolynak, akit utolsó útjára kísér, nyugodtan elmesélhet mindent. Sőt, bizonyos örömöt jelentett Maxie számára: fontossá tette magát azáltal, hogy megmutatta: mennyit is tud.

Simon mélyet sóhajtott. Ez a felületesen kiejtett pár szó valósággal felvillanyozta… Fay Edwards a Nagy Főnök jobbkeze… Ő az üzenetközvetítő… az egyetlen, aki ismeri a szervezet fejét… s csakis rajta keresztül juthat el hozzá. Arra a Long Island-i éjszakára gondolt, amikor a lány revolvert dugott a kezébe, s úgy érezte: talán nem is lesz olyan nehéz, hogy a Nagy Főnökhöz jusson.

– Sajnálom, hogy nem ismerkedhettem meg ezzel a Nagy Főnökkel – jegyezte meg, és a társalgás közömbös hangján nem változtatott. – Megismerésre méltó fickó lehet…

– Már amúgyis közel kerültél hozzá – mondta Joe nyugodtan. – Jobb lett volna, ha meg se próbálod, cimbora.

– Különös ember lehet – folytatta Simon, és Maxie vigyorogva vette ki szájából a cigarettát.

– Micsoda beszéd: különös – ez nem a helyes kifejezés… Mondd, te nem is tudod, milyen jók voltunk hozzád? Szerencsés vagy, hogy meglógtál Morrietól… Képzeld csak, ha a forró dobozra került volna a sor…

Aztán mintha akarta volna mutatni hatalmát és kegyetlenségét, újra előhúzta a Chesterfield-dobozt és megkínálta Simont, aki kivett egyet, rágyújtott – és ugyanolyan óvatossággal folytatta a kérdezősködést.

– Igen – mondta elgondolkozva – ez a ti Nagy Főnökötök igazán nem az a fickó, akivel ajánlatos lenne kikezdeni…

– Későn jöttél rá – helyeselt Maxie lakonikusan.

– No de mindegy – folytatta az Angyal. – Csak azt nem értem, hogy miért követitek, te meg a banda, egy olyan fickó parancsait, aki nem is vesz részt a munkában – akit még csak nem is láttok? Úgy értem, mi hasznotok van ebből?

Maxie megfordult, és mutatóujjával újra a homlokára bökött – úgy látszik – ez a mozdulat jelezte nála az ész és az értelem iránt való tiszteletét.

– Ez a fickó érti a dolgát. És ha egy fickó tudja, mit csinál, és nem csapja be az embert, akinél keresni lehet, annak a fickónak követem a parancsait. S ez Joera, meg Heimiere, Dutchra és a banda többi tagjára is vonatkozik. Nehéz ma dohányt keresni, amióta szabadon folyhat az alkohol…

Az Angyal érdeklődve bólintott. Maxienak hízelgett ez az érdeklődés, és folytatta:

– Amikor prohibíció volt, az alkoholcsempész és bandája gond nélkül élt, érted? Áthágták ugyan a törvényt, de ezzel a törvénnyel senki sem törődött. Mindenki, tiszteletreméltó polgárok, akik a Park Avenuen laknak, ismerték a csempészeket, felhívták őket telefonon, és büszkék voltak rá, hogy ismerik őket. Igen, az embereknek éppúgy volt csempészük, mint háziorvosuk, vagy ügyvédjük, sőt összevesztek egymással, hogy kinek a csempésze szállít jobb itókát. Megfizették a pénzt, és nem morogtak, mert tudták, hogy mekkora kockázatot vállalunk, amikor megszerezzük azt, amire nekik szükségük van. És a rendőrök közellenségeknek számítottak, mert meg akarták akadályozni a csempészést – néha. Érted?

– Ühüm – felelte Simon.

– No, amikor a prohibíció megszűnt, minden megváltozott, érted? A csempésznek már nem voltak többé úri barátai. Egyszerű gengszter lett belőle, aki mindenfélét megpróbált. Állást keresett, talán becsületes életet alkart élni, de a rendőrök mindenütt utána jártak és megakadályozták. Mindenki elfelejtette, mit tettünk értük annyi éven át, és ellenünk fordultak. – Maxie dühösen dörmögött, amikor az emberi hálátlanságra gondolt. – No hát, tennünk kellett valamit, nem igaz? Az embernek meg kell élnie…

– Én is azt hiszem – mondta az Angyal.

Maxie az orrát vakarta.

– Abban az időben sokan pácba kerültek – mondta visszaemlékezve. – Nagy hajsza indult meg utánunk. A helyzet mindig csak rosszabbodott. Egy csomó fickó éhezett, mert nem kapott állást, vagy nem akart dolgozni, hisz a könnyű pénzhez szokott hozzá. Itt kellett volna lenned. – Újra a homlokára mutatott rejtélyesen. – Az üzlet sehogyse ment, és annyi pénzünk sem volt, hogy a rendőröket lefizessük. Így hát – minthogy nem kaptak pénzt – a nyomunkba indultak, és kellemetlenkedni kezdtek. – Maxie sóhajtott. – Aztán jött a Nagy Főnök – folytatta felvidulva –, és minden rendbe jött.

– Miért?

– Újra nagy pénzhez juttat minket. Nagyon ügyes. Sok esze van. Nagyszerűek az értesülései. Mindent megtud! Ha azt mondja: ide menjetek, ezt csináljátok, így és úgy – akkor tudjuk, hogy ott hiba nem lehet.

Lassanként elmaradoztak a házak, és a többi autók is. A Jersey-tengerpart kanyargós útján haladtak felfelé, és csakhamar a Jersey-rétek között vágtattak. Az utazás monoton hajszává vált – amely ismeretlen környéken vezetett keresztül – Simon csak a holdfényben ragyogó fehér országutat tudta megfigyelni. Szürke külvárosokon vágtattak keresztül, és néha felvillant egy-egy szembejövő autó reflektora. A hatalmas csukott autó, amelyet a hallgatag sofőr remekül vezetett, le-lelassított, ha faluba értek, s aztán a nyílt országúton búgva száguldott előre. A sebesség ellenére az idő mintha csak megállt volna.

Simon a teljes elzárkózottságot érezte, mintha valami lakatlan szigeten távol a többi embertől, civilizációtól kellene a biztos halál elé mennie…

Nem tudta, mikor érnek a kivégzés színhelyére, és a hideg fatalizmusa nem is engedte, hogy erre gondoljon. Tudta, hogy nem lehet nagyon messzire – tudta, hogy rövid az ideje, és sürgős cselekvésre volna már szükség – de még a legcsekélyebb alkalom sem nyílt a menekülésre. Az őrök ébersége egy percre sem lankadt, s ha a legkisebb fenyegető mozdulatot tette volna, ott ültő helyében lelövik, és kihajítják testét az útra, amelyen az autó változatlan sebességgel robogott.

Hiszen ez már régen megtörténhetett volna… Simon nem tudta, hogy miért viszik egy különleges kivégzési helyre, miért ragaszkodnak az alvilág furcsa szabályaihoz.

Lopva gyors pillantást vetett Maxiera. A gengszter hanyagul a sarokba támaszkodott, kalapját hátratolta kobakján, és a szája sarkában vöröslő szivar égett. Hidegen hagyta a feladat különlegessége. Sőt, láthatóan unatkozott.

Simonnak küzdenie kellett, hogy külső nyugalmát megőrizze. Az út hosszúsága lassanként felőrölte idegeit, de mindenáron uralkodni akart magán. Nagyon csekély az esélye, ha egyáltalában sor kerül rá… S a pánik legkisebb jele, az ijedelem, az idegesség teljesen megsemmisíthetik a kedvező alkalmat. Most egyedül azon igyekezett, hogy Maxie és Joe úgy tekintsék őt, mint egészen tehetetlen embert…

Az Angyal torkát köszörülte, és össze akarta foglalni az előbb lefolytatott beszélgetés eredményét. Meg kell tudnia minél többet, bár könnyen lehet, hogy sohasem veheti hasznát – mégis valamivel el kell foglalnia gondolatait, hogy meg tudja őrizni önuralmát.

– Hogy is érted azt, hogy aztán jött a Nagy Főnök? – kérdezte. – Ha nem volt a banda tagja és sohasem hallottatok róla azelőtt, még csak nem is láttátok – honnan tudtátok, hogy megbízhattok benne? Honnan tudtátok, hogy a hasznotokra lehet?

– Honnan tudtuk? – ismételte Maxie csodálkozva. – No hallod, hát megmutatta, mit tud. A tényeket nem lehet letagadni. Mindent előre kidolgozott…

– Igen, értem. De valahol el kellett kezdenie. Hogyan került kapcsolatba veletek? Mikor hallottatok először róla?

Maxie dörmögött valamit és kinézett a szélvédő felé.

– Ezt magadtól kell kitalálnod… épp elég időd lesz rá – mondta.

Simon kinézett, és látta, hogy az autó lassít.

HETEDIK FEJEZET

amelyben Dutch Kuhlmann kísértetet lát, és Simon Templar hazatér

1.

Az Angyal először nem látott mást, csak elhagyott országutat, amely végtelen mérföldekre húzódhatott. Aztán a sofőr élesen jobbra fordult, és az autó letért az útról egy kis mezőre.

Simon nem tudta meghatározni, hol lehetnek. A fák lehajló ágai majdnem a dűlőutat érintették, a lombozat végigsúrolta a kocsi tetejét és oldalát, amikor ugyancsak mérsékelt gyorsasággal haladtak előre. Alig mentek néhány méternyit, eltűnt az országút – ha véletlenül egy kései autó halad el arra, már semmit sem lát az utasa: legfeljebb távoli motorzúgást hallhatott volna…

A sofőr mind beljebb vezette az autót, és a göröngyös úton mindkét kézzel alaposan meg kellett markolnia a volánt. Ha Joe és Maxie nem fogták volna maguk közé az Angyalt, talán kiesett volna az ülésről, annyira rázkódott a kocsi.

Simon Templar szíve sokkal gyorsabban kezdett dobogni. A torka kiszáradt, és furcsa, fojtogató érzés ült a mellén, amely meggyorsította lélegzetét. De ez a lihegés egyenletes és nyugodt maradt – nem fúlt el a félelem miatt. Az idegek feszültsége vibráló pontra ért el. A várakozásnak vége.

Most már csak az utazás vége következik. De ha a sors úgy akarja, mégis sikerül kiszabadulnia… És ha nem lesz alkalma rá, akkor a kalandok véget érnek örökre…

Az út egészen összeszűkült – fák és bozótok szinte átölelték a nagy fekete autót. Ez a környék teljesen elhagyatott volt. Itt valaha dűlőút vezetett, de most már csak a modern, makadám országúton bonyolódott le minden forgalom. Végre, amikor a csukott autó áramvonalas teste nem tudott továbbhaladni, a sofőr fékezett, és lassan megállt. Eloltotta a reflektorokat, csak egyetlen hátsó lámpa égett, hogy a színteret megvilágítsa.

Jó hely a gyilkossághoz – kénytelen volt az Angyal elismerni. És szerette volna tudni, hogy hány más férfi hívta ki maga ellen Dutch Kuhlmann és a Nagy Főnök bosszúját, míg végre ezen a magányos helyen fejezték be az életüket…

A búgó motor megállt. Hirtelen mintha minden zaj és nesz elcsendesült volna az éjszakában, mintha a világot egyszerre sűrű, nehéz gyapjútakaró borította volna. A messzire hagyott országútról sem hallatszott más autó távoli búgása. Amennyire az Angyal megállapíthatta, körülöttük csak elvadult fák, felburjánzott bozótok voltak. Ha valakit megölnek itt – senki se hallhatja, és a teste hetekig itt heverhet, míg véletlenül erre járó meg nem találja, s ezzel új szenzációt nyújt az újságok címlapja számára.

Az Angyal hirtelen rájött, hogy miért vitték olyan messzire, miért voltak ennyire óvatosak, ahelyett, hogy valamelyik külvárosi utcán szitává lőtték volna, mint a néhai Papulost. Elég lett volna rendes esetben – de az Angyalra különösen vigyázniuk kellett. Ez a bánásmód kapcsolatban volt az Ocread és Yeald által említett dolgokkal. Az Angyalnak nem szabad mártírnak, vagy szenzációnak lennie. El kell tűnnie, gyorsan és feltűnés nélkül, éppúgy, mint ahogy jött… akár egy kísérteties lidércálom. Minden kérdés válaszolatlanul marad, talán örökre, és a feledékeny közönség csakhamar a nevére sem fog emlékezni…

Valami megreccsent a kocsi hátulján – és megtörte a csendet. Maxie felkelt. Lassan, kényelmesen kimászott, és azonnal megfordult, mihelyt kiért, s a revolver megcsillant a homályban. Intett az Angyalnak.

– Gyerünk ki, öregem.

Simon hátát Joe fegyvere nyomta, mintha figyelmeztetni akarná a parancs gyors teljesítésére.

Az Angyal lassan összeszedte magát. Az utazás tetőpontja elérkezett, abbahagyta töprengését… Agyának minden kis cellája, mindegyik izma s testének minden sejtje éber és figyelő volt. Agya még sohasem dolgozott tisztábban és pontosabban, teste még sohasem állt jobban készen támadásra és védekezésre. Most a halál sötét árnyékában állt. Lehetetlen volt arra gondolnia, hogy néhány rövid másodperc alatt, egy-két dörrenő-fénylő lövés után egy vibráló-dobogó élet megszűnjék, az éles értelem ne működjék többé, az élet édes ízét ne érezze már, a Kaland örökre véget érjen. Lehetetlen, hogy ne sétáljon többé a Piccadillyn, ne egyék Cellini-féle sültet, ne igyék Frascatit, s ne lássa többé azt a lányt, aki sok-sok ezer mérföldnyire várja…

Lassan lelépett a hágcsóra. Egy yardnyira Maxie revolvere meredt rá. Mögötte Joe fegyvere lökdöste hátba. Egyszerre vad gondolat cikázott át az agyán: leugrik a hágcsóról, egyetlen ugrással felborítja Maxiet, mielőtt lőni tudna, s aztán a jótékony sötétség majd csak segít. De a következő pillanatban tudta, hogy nincs semmi remény. Maxie úgy figyelte, mint egy ugrásra kész vadmacska – és épp a köztük lévő távolságot méregette, számolva egy támadókísérlettel. Ha ugrik, egyenest golyónak rohanna, és Joe hátulról szintén eltalálná…

Az Angyal acélvonásai nem rezzentek, amikor lassan leereszkedett a földre, és nyugodtan Maxiera nézett.

– Nem megyünk tovább? – kérdezte.

– Ahogy mondod – felelt Maxie.

Simon hallhatta hátulról a cipő csikorgását: Joe is követte. Kattogás. Bevágták az ajtót. A pisztolycső újra a hátát nyomta. Két tűz közé került. Most másodszor fogta el a kétkedés és sajgó érzéssel töltötte meg a gyomrát. A gengszterek minden mozdulatukat olyan tökéletes pontossággal, lankadatlan éberséggel végezték, amivel még sohasem találkozott. Nem volt még két ember, aki ilyen hosszú úton, cigarettakínálás, beszélgetés közben egyetlen alkalmat se adott volna, hogy megszabaduljon tőlük. Nem volt még két ember, akik ilyen hidegvérrel végezték volna a borzalmas feladatot. Simon mindig tudta, érezte, ha homályosan is, hogy egy szép napon eléri a Végzete, s a szerencse, amely hűségesen nyomába szegődött egész élete során, egyszer csak elhagyja – mint minden játékost és kalandort, ha nem ismer határt. De nem tudta elhinni, hogy itt történjen… éppúgy, mint ahogy senki fia nem hinné el, hogy holnap meghal, pedig tudja hogy eljön egyszer az a holnap, amikor nincs tovább… A régi angyali mosoly árnyéka bujkált ajka körül, de a szeme komoly maradt.

– Remélem betartjátok az összes szokásos formaságokat – mondta halkan. – Mindig szerettem volna tudni, hogyan csináljátok. Szörnyen csalódnék, ha nem a kívánt stílusban puffantanátok le.

Joe kuncogni kezdett mögötte, de Maxiera nem tett hatást Simon akasztófahumora.

– Hát persze – mondta nyugodtan. – Majd egy kis revüt mutatunk be neked… De nincs valami sok tennivaló. Üzletszerű az egész…

– Értem – mondta az Angyal nyugodtan.

Maxie válaszának tökéletes nyugalma és óvatossága, mintha csak jéggé dermesztette volna Simon belsejét. Már állt szemben a halállal, amely forró gyűlöletből, vagy jeges számításból fakadt. Maga is osztott halált, épp elég különböző módon. De még sohasem találkozott olyan emberrel, aki ennyire közönyösen akarta volna a másiknak életét kioltani, ennyire unatkozó személytelenséggel mint ez a hidegvérű gyilkos, aki néhány másodpercen belül golyót fog beléje ereszteni.

Az Angyalnak meg voltak a maga játékszabályai – de ebben a percben elfelejtette azokat. Ha valaha kiszabadul ebből a csapdából, gondolta, s ha a Végzet még csak egyszer alkalmat ad a menekülésre, akkor újra harcot kezd, és ugyanolyan eszközökkel fog dolgozni, mint ellenfelei – minden könyörület nélkül. Csak egyetlen orvosságot fog ismerni a hibák ellen – ugyanazt, mint ők…

A homályban eltűnt szeméből minden kifejezés.

– Gyerünk oda a fához – parancsolta Maxie társalogva. – Az a legjobb hely.

A szavakat különös nyomatékkal ejtette ki. De különben annyira közönyös volt, mintha egy fényképfelvételt akarna az Angyalról készíteni.

Simon ránézett egy percre, s aztán elfordult. Nincs semmi tennivalója. Néha szerette volna tudni, hogy az ember még a biztos halál percében is miért engedelmeskedik a revolver parancsoló csövének, miért nem próbál meg valami elszánt kísérletet, és miért hagyja, hogy tehetetlenül lelőjék. S most kapott rá feleletet. A legutolsó másodpercig is valami távoli, lehetetlen csodában hisz az ember, aminek meg kell történnie. Így olykor vakon és ellenkezés nélkül tűri, hogy odaállítsák valahová, és egy-két golyót eresszenek beléje…

Maxie fegyverének emelkedő csöve előtt az Angyal odaállt egy magas tölgyfa törzséhez, és megfordult. Joe helyeslőén bólintott és Maxie intésére közelebb lépett, hogy előkészítse az áldozatot az alvilág szabályai szerint.

Gépiesen kigombolta az Angyal kabátját, és kinyitotta ingét is.

– Volt már olyan pasasunk, aki golyóbiztos mellényt viselt – magyarázta Maxie vidáman.

Simon idegei az utolsó kétségbeesett erőlködést végezték. Pattanásig feszültek. Teste merev volt, mint az acélrács.

Most már csak Maxie áll vele szemközt fenyegetően. Joet teljesen a motozás foglalta el. A néma sofőr felemelte az autó hűtőjét, és valami hibát keresett, amelyet nemrég vett észre a motorban. Ha valaha alkalma lehet a menekülésre, hát most van az a pillanat…

Könnyedén megmozdult, mintha Joenak segíteni akarna a kigombolkozásban. Aztán egy pillanatra megfeszült a teste, és a balkeze előrevágódott. Gyors ujjai Joe csuklója köré fonódtak és egyetlen rántással kicsavarták… Ugyanakkor a másik karja is lecsapott. A hirtelen ütés miatt Joe elvesztette egyensúlyát, és oldalvást bukott Simon kinyújtott karjára. Jobbkezében a fegyver eldördült. Simon hallotta a dörrenés lármáját, és látta a kicsapódó lángot, de tudta, hogy a golyó nem találhatja el – a lövés tőle jobbra csapódott a bokrok közé.

Simon ökle újra lecsapott a gengszter nyakára. Az ütés annyira erőteljes volt, hogy az Angyal érezte: Joe csigolyái nagyot roppantak. A férfi tompán felnyögött és előrehanyatlott. De Simon balkarja körülfonta felsőtestét, és emberi pajzsként tartotta maga elé, míg jobbkeze a férfi revolveres csuklóját csavarta hátra és tartotta el magától, hogy ezzel megakadályozza a telitalálatot, ha Joe újra tüzelni akarna. Nem volt ideje utánanézni, mit is csinál Maxie. Az egész akció másodperc alatt játszódott le. Amikor az Angyal végre felpillantott, látta a másik férfit, aki három yardnyira állt – balkezében a fegyver. De az első villámgyors mozdulat, amely Joet a tűzvonalba dobta, nem sok hasznot hozott. Simon kipillantott Joe válla felett és most nem látta Maxiet.

Lihegett. Kissé lehajolt és megfeszítette izmait. Az élő pajzs egyszerre megperdült a karján. Késő volt. Hallotta a revolver tompa dörrenését valahol közel a jobboldala mögött, s valami szörnyű erővel ütötte meg a hátát a válla alatt.

Az Angyal megtántorodott, és lélegzete elakadt, amikor forró fájdalom szalad végig a testén – attól a ponttól lefelé, ahol a lövés érte. Ugyanakkor szinte megmerevedett a balkeze, amely Joe nyakát fogta, és rettenetes erővel szorította. Joe teste megrángott, lábával rúgott egyet, aztán néma, halálos teher lett belőle. Simon jobb karja elzsibbadt egészen ujja hegyéig. Továbbfordult, és magához húzta Joet. Tompa dobbanás. A revolver kiesett a halott ember kezéből a földre, de Simon nem tudta elérni. Ha megpróbálja, egyetlen használható karjával, elveszti a fedezékét. És tudta, hogy erre nincs is már ereje…

Felnézett. Maxie könyörtelen arcát látta: fehér folt a homályban.

– Két perced van rá, hogy elmondd az imádat, Angyal.

– Hé, Hunk, te átkozott bolond! Hol vagy?

Simonnak egyszerre eszébe jutott a hallgatag sofőr, és ráeszmélt, hogy ez az alkalom, amelyről azt hitte, kedvező is lehet, nem volt egyéb ábrándnál – a végzet utolsó csúfondáros játéka… A két férfi könnyen elintézi. Kettőt nem tud szemmel tartani, kettő elől nem tudja megvédeni magát. Egyikük megkerüli, mint valami asztalt. Minden kockázat és erőlködés nélkül. S ez a vég.

Az Angyal nem imádkozott. Nem volt kihez fohászkodnia, a harc és a gyors halál primitív, pogány istenein kívül, akik eddig kegyesek voltak hozzá, de most zsákutcába vezették, s hagyják, hogy egyedül fizesse ki a számláját a Halállal és Élettel szemben. De felnézett a sötét égre, és látta, hogy a felhő köntös megtört, és a csillagok miriádjai végtelen mérföldeken át varázsos kék fényben tündökölnek. Könnyű szél támadt, és feléje hozta az éjszaka friss illatait.

– Hunk! – kiáltott Maxie újra dühösen.

Nem merte elfordítani a fejét, hogy levegye szemét az Angyalról. De az Angyal mögéje nézett, és különös dolgot látott.

A sofőr már nem állt a hűtő mögött, hogy hibát keressen, mint eddig. Még csak nem is közeledett feléje, hogy végrehajtsa a halálos ítéletet. Egy-két másodpercig tartott, míg az Angyal felfedezte, merre van – egy-két másodpercig tartott, míg felismerte abban a sötét tömegben, amely a kocsi mellett feküdt… mintha aludnék.

S aztán valami mást látott – karcsú, bájos alakot, amely nesztelen léptekkel jött feléjük Maxie mögött. Hangot hallott.

– A Nagy Főnök azt mondja: várj egy percig, Maxie!

2.

Maxie szeme tágra nyílt a hirtelen meglepetés miatt, s álla bambán leesett. De a revolverének csöve nem rezzent. Mintha csak jelezni akarná, hogy az agya nem akart a fülének hinni. És elámult tekintete nem mozdult az Angyal arcáról.

– Mi… mi… az? – tört ki.

– Én vagyok… Fay – mondta a lány.

Simon Templar kitágította orrlyukait, hogy beszívja az édes levegőt. A hideg, friss légáramlat, amely a földek felől szállt feléje, éteri nektárként hatolt a tüdejébe és a vérét újra keringésbe hozta. Felemelte a fejét, és felnézett az egyetlen, fénylő csillagra, amely a fekete felhő-rongy széle mellett talán ezermillió fényévnyire tőle, mintha feléje integetne. Él!

Szavakkal nem lehet kifejezni, amit érzett. Ha egy férfi megjárja a legnagyobb mélységeket, ha a fekete angyal szárnya kioltotta a remény utolsó sugarát, s hideg lehelete megdermesztette benne az élet-vágyat is, akkor nem valami vad öröm vagy szenvedélyes indulat önti el, hanem csöndes, majdnem alázatos hála. A halálfélelem minden súlya eltűnt, a hősiesen féken tartott idegek feszültsége megenyhült, s az élet-érzet melege öntötte el. Úgy érezte, mintha születésétől kezdve vak lett volna, s élte derekán adták meg a látás ezerszínű ajándékát. Néma és süket volt, ízlő, tapintó, szaglóérzékek nélkül – s mindezt, most ugyanebben a percben kapta ajándékul.

Az Angyal álomban hallotta Maxie tompa, fojtott dühű hangját.

– Hogyan kerültél ide?

– Mindegy – mondta a lány nyugodtan. – Hallottad, mit mondtam? A Nagy Főnök azt üzeni, hogy bocsásd szabadon.

– De… de… – Maxie dadogni kezdett ámulatában. – De… megölte Joet… – nyögte ki nagy nehezen.

A lány nyugodtan előrelépett, amíg egészen mellette nem állt. Az összeroggyant alakra nézett, amely az Angyal balkarján lógott.

– No és?

A rövid, két szó az izgalom legkisebb jele nélkül hagyta el ajkát. Nem törődött azzal, mi történt Joeval. Látszólag esze ágában sem volt kapcsolatot keresni Joe halála és megérkezésének oka között. Maxie beszélni próbált.

Az Angyal ráeszmélt, hogy Joe fegyvere még ott fekszik a földön, ahová leejtette.

Karja már görcsöt kapott a súlyos teher miatt, de feljebb lökte vállára a testet, és új fogással szorította magához, mialatt vizsgáló szemmel kutatott a sötétben. Valahányszor lélegzetet vett, a mellében szúró-égető fájdalom nyilallt meg benne. Végre megtalálta a homályosan csillogó fémtárgyat valahol a baloldala előtt.

Lassan feléje hajolt, centiről-centire, végtelen türelemmel. Minden ösztöne arra sürgette, hogy ledobja súlyos terhét, s gyors, kétségbeesett mozdulattal kaparintsa meg a fegyvert, de tudta, hogy akkor végérvényesen elvesztette a játszmát. Minden izma megfeszült, amikor lassan és óvatosan mozdult előre – senki sem vehette észre… Körülbelül másfél yardnyi távolságot kellett megtennie, de úgy érezte, mintha hét mérföld választaná el. Maxie végre szóhoz jutott.

– Hát mit akar a Nagy Főnök? Mit csináljunk vele? Csókoljunk kezet neki? – kérdezte durván.

– A Nagy Főnök azt akarja, hogy engedjétek szabadon.

A homályos fényű fém csak néhány centiméternyire volt már tőle. Simon óvatosan kinyújtotta a lábát, és ide-oda tapogatózott vele, aztán kemény tárgyat ért, s lassan maga felé húzta. A keresett revolver volt. Jobbkeze még mindig használhatatlan. Ha csak ledobhatná Joet és a ballal kaphatna utána – majd ha Maxie figyelme elterelődik… aminek hamar el kell következnie.

– Engedjük szabadon? – Maxie szeme vadul tágra nyílt. – Ördögöt engedem szabadon! Hülyék vagytok… Megölte Joet. – Maxie alsókarja megmerevedett, s a revolver lassan emelkedett a kezével együtt. – Már elkéstél Fay – már elintéztük volna a dolgot, mielőtt ideérkezel, de… Majd így engedem szabadon, ezt az aljas, piszok…

– Ne bolondozz!

A lány keze szempillantás alatt csuklójára tapadt és lehúzta Maxie karját. S ebben a percben jött el az Angyal nagy alkalma. Ép vállának egyetlen mozdulatával ledobta magáról Joe testét – messzire a fa mellé – és keze máris a revolver felé kapott, amelynek helyét kinyújtott lába jelölte meg. Ujja az agyára tapadt, amikor felegyenesedett.

– Azt hiszem, jó tanácsot adtál, Maxie – mondta halkan.

Hangjában a régi angyali gúnynak a nyoma volt, a diadalmas tréfálkozás árnyalata – újra feltámadt az új erővel és önbizalommal együtt, amelyet a fegyver érintése keltett. Simon ujja a ravaszra fonódott. Megesküdött, hogy nem lesz kíméletes. A gengszterek könyörtelensége elvitt minden sajnálatot és könyörületet.

– Nem két percnyi időt beszéltünk meg az ima elmondására. Maxie? – suttogta.

A gengszter lángra lobbant szemmel meredt rá. Aztán egyszerre megértette a helyzetet – az Angyal életben van, szabad és fordult a kocka. Teljes erejéből, – nem törődve az Angyal fegyverének fenyegető csövével – kiszakította magát a lány karjából és felemelte a revolvert.

Simon mutatóujja egyszer húzta meg a ravaszt. Maxie fegyvere már nem tüzelt. Karja lehullott oldala mellé és feje hátracsapódott. Egyetlen néma pillanatig az Angyalra bámult – és villogó szemében a pokol minden dühe rejlett – aztán homályos, üveges fény borította el a szemgolyóit és a tűz is kialudt benne. Feje előrehanyatlott, mintha fáradt lenne. Térde megroggyant és végigvágódott a földön.

Simon egy-két percig szótlanul nézte a két elterült alakot és szemében nem enyhült meg a dermesztő könyörtelenség. Vállat vont, de a mozdulat, amely újra fájdalmat keltett sebesült vállában, visszatérítette a valósághoz. Alig hallható sóhajjal visszatette a fegyvert zsebébe és most a lányhoz fordult.

Nem mozdult onnan, ahol legutóbb látta. Maxie holtteste a lábánál hevert. De nem nézett le rá. Túlságosan erős volt a homály, hogy Simon az arcának kifejezését láthatta volna – de testének tartása arra az éjszakára emlékeztette, amikor a lány nyugodtan figyelte: hogyan öli meg Morrie Ualinot vagy egy-két órával ezelőtt, amikor kivezették a Charley-bár hátsó szobájából. Ugyanaz a kifejezhetetlen könnyedség, furcsa közömbösség látszott meg a tartásán, mintha elkülönítette volna magát minden emberi érzéstől. A férfi lassan hozzá lépett, – lassan, mert fájdalmat okozott, ha gyorsabban kellett lélegeznie – míg csak nem láthatta ámbra-szemének csillogását – de ez a szempár nem mondott semmit.

A lány hallgatott. Simon alig tudta, mit tegyen. Bizonytalanul meghajolt és karját leejtette.

– Köszönöm – mondta.

A lány szeme találkozott az övével.

– Ez minden? – kérdezte halkan.

A férfi újra azt a különös várakozással teli izgalmat érezte a hang melegmély csengése után. Tehetetlen mozdulatot tett a kezével.

– Azt hiszem, igen. Másodszor segít rajtam – nem tudom, miért. Nem is kérdezem.

– Mi a véleménye erről?

Hirtelen, mielőtt a férfi tudta volna, mit tesz a lány karja átölelte nyakát, lágy, macskaszerű, karcsú teste hozzásimult, s arcának bársonyos puhaságát érezte. Egy pillanatra jobban meg volt lepődve, sem hogy mozdulni tudott volna. A lány bőrének fanyar parfümje, s a selymes haj érintése villámként futott végig idegein, és egyszerre elöntötte a forróság. Puha, meleg száj simogatta az övét, lassan és békésen, mintha el akarná felejteni mindazt a rosszat, ami történt. Egyetlen őrült pillanatig összefonódva álltak. A lány keze szinte görcsösen szorította magához. Most a férfi alig hallhatóan nyögött, mert nyilallás hasított végig a vállán. A lány hátralépett.

– Sajnálom – suttogta a férfi. – Nem érkezett meg idejében. Golyót kaptam.

A lány egyszerre minden mást elfelejtett. Az autó felé támogatta a férfit, meggyújtotta a reflektorokat, és lesegítette Simon kabátját.

Egy pillanatra megállt, a keze mintha remegett volna, aztán gyors, gyöngéd mozdulattal lehúzta az inget hátáról – a férfi érezte, hogy a hátán meleg vércsík fut végig. Lent a földön, mellettük a sofőr feküdt csöndesen, mintha aludnék.

– Jobb lenne, ha biztosítanánk magunkat, hogy fel ne ébredjen, míg az elsősegélyt adja – mondta, és gyönge mozdulatot tett.

– Nem fog felébredni – felelt a lány nyugodtan. – Megöltem.

És Simon észrevette azt a keskeny árnyékot, amely a férfi vállán lapult meg: vékonypengéjű tőr nyele volt. Új izgalom szaladt végig rajta.

A lány keze tökéletes biztonsággal mozgott a hátán – nem láthatta arcát, mert háttal fordult feléje, de tudta, hogyha megfordul, mit fog látni: ugyanaz a hideg szépségálarc fedi majd a lány arcát, amelyen mély megvetés tükröződik vissza – élettel-halállal szemben, s amit csak egyszer látott megtörni, megváltozni – mily különös módon, néhány pillanattal előbb.

A lány két zsebkendőt kötött össze, és átkötözte a sebet. Aztán visszahúzta az inget és vigyázva ráterítette a kabátot. Keze könnyen ott nyugodott.

– Orvos kell – mondta. – Ismerek egyet Passaicban.

A férfi bólintott, és megkerülte a kocsit. A lány ügyesen leengedte a hűtő fedelét, és leült a volán mögé, Simon mellé.

Lehetetlen volt a kocsit ezen a szűk helyen megfordítani, s ezért a lánynak háttal kellett kidöcögtetnie az országútra. A férfi még sohasem találkozott nővel, aki így tudott volna autót vezetni.

Autó sehonnan nem közeledett az úton. Megismételte Maxie kérdését.

– Hogyan került ide?

– Hátul elrejtőztem a csomagtartóban – magyarázta a lány. – Hunk annyit mászkált körülöttem, hogy azt hittem: már sohase kerülök ki. Ezért késtem.

Simon hátradőlt a sarokban és cigarettára gyújtott. Válla még inkább nyilallott, és boldog volt, hogy pihenhetett. De a fejét kellett törnie. A lány már másodszor lépett közbe, s ezúttal is megmentette az életét – és talán még mindig nem tudja meg az okát. Kivéve – a nagyon is nyilvánvalót. Efelől nem lehetett kétsége – bár addig a pillanatig egy szót sem váltottak. Az Angyal eddig kihasználta az életét. Mindig és mindenütt a legjobbat kapta – de amikor a lány csókját érezte abban az őrült másodpercben, arra gondolt, hogy ilyen még nem volt, ez valami egészen új, s épp ezért félt tőle…

De túlságosan fáradt volt, semhogy tovább tudott volna töprengeni. Lehunyta szemét, és kábult fáradtság lepte el: csak akkor rezzent fel, amikor Passaic fényei villóztak már körülötte.

A lány megállította az autót egy kis ház előtt, amelynek teljesen külvárosi jellege volt, és kimászott. Simon habozott.

– Nem lenne jobb, ha itt várna? – tanácsolta. – Ha ez a fickó kapcsolatban áll a bandával…

– Ne féljen. Jöjjön.

A lány csengetett, amíg Simon oda nem ért. Hosszú szünet után az orvos álmosan és kócosan kinyitotta az ajtót; nadrágban és ingben állt előttük. Alacsony, duzzadt ajkú emberke volt és kidülledő szeme közömbösen nézte őket, a vastag szemüveg alól. Simon nem merte volna valami rokonát idehozni, de az orvost el kellett fogadnia, úgy ahogy volt, mert a válla újra lüktetni kezdett. Az orvos is csak egy pillantást vetett szakadozott ingére, üres kabátujjára, s aztán bevezette őket. A fertőtlenítő-tál alatt meggyújtotta a lángot.

Nagy pohár konyakot adott az Angyalnak, és aztán nyugodtan kezét mosta a repedezett mosdóban.

– Mi újság, Fay? – kérdezte.

– Semmi különös – felelt a lány közönyösen. – És nálad?

A férfi mosolygott és kezét törölgette.

– Nagyon sok a dolgom. A chicagói kiállítás óta nem mentem szabadságra.

A golyó Simon hátába hatolt, érintett egy bordát és néhány centiméternyire lejjebb a mellkasban állt meg. Simon tudta, hogy a tüdeje nem sérült meg – különben talán már rég halott lenne. Az orvos közömbösen, de gyorsan és ügyesen dolgozott. A lány cigarettára gyújtott és figyelt. Közben mindent odanyújtott az orvosnak, amire épp szükség volt. Simon az arcára nézett – mozdulatlan volt.

– Még egy italt? – kérdezte az orvos, amikor a sebet kötözte.

Simon bólintott. Arca halálsápadt volt az olajbarna szín alatt.

Fay Edwards kiöntötte a brandyt, az orvos pedig visszament a repedt mosdóhoz és újra kezet mosott.

– Érdemes volt arra a kiállításra menni – mondta. – Túlságosan meleg volt ugyan, de nagyszerű látnivalók is akadtak…

Visszajött, és a vastag lencsén keresztül az Angyalt vizsgálta. Szeme még kisebbnek látszott a szemüveg mögött, mint amilyen valójában volt.

– Ezer dollárt fizet – mondta röviden.

Az Angyal zsebét tapogatta és eszébe jutott, hogy nincs egy vasa sem. Tízezer dollárját szerencsére biztos helyen rejtette el, mielőtt távozott volna Inselheimtől, de minden aprópénzét elvették a motozás közben. Régi alvilági szokás, hogy az ilyen halálos autóutak előtt minden pénzt elszednek az áldozattól, hogy – akár vesztegetés útján – fegyvert ne szerezhessen…

Simon mosolygott.

– Van hitelem?

– Hát persze – mondta a sebész habozás nélkül – küldje el holnap. Kis bankjegyekben kérem. A kötést hagyja rajta néhány napig, és ne erőltesse meg magát. Holnap lesz egy kis hőemelkedése. Vegyen be aszpirint.

Lekísérte őket az előszobába, és kezet fogott a lánnyal.

– Ha valamire szükséged van, mindig megtalálhatsz, Fay. Jó éjt.

A látogatás alatt szemöldökét sem húzta fel, s egyetlen kellemetlen kérdést sem tett. Világos, hogy nem először fordult elő nála az ilyesmi s régóta hasznosnak és jövedelmezőnek tartotta, hogy ne kérdezősködjék, csak a saját dolgával törődjék.

Az autóban ültek, és Simon cigarettára gyújtott. Az orvos konyakja megszüntette azt a halálos zsibbadást, amely életerejét megbénította. Tudta, hogy ez a kábulat csak időszerű. De még akad dolga. Itt van még Fay Edwards rejtélye is, amelyet meg kell fejtenie. Nem tudta, mit fog mondani a lánynak. Szerette volna, ha ideje lenne a gondolkozáshoz, bár tudta, hogy az idő s a gondolkozás nem fogja közelebb hozni a megoldáshoz.

– Merre akar menni? – kérdezte a lány.

A férfi nyugodtan tovább cigarettázott, és elkerülte Fay pillantását.

– Vissza New Yorkba. Ma éjjel még nem fejeztem be a munkámat. De akárhol letehet, ahol épp megfelel…

– Nem elég erős ahhoz, hogy tovább dolgozzon.

– Még nem fejeztem be… – mondta a férfi komoran.

A lány furcsállva nézett rá – a lelke talán ezer mérföldre volt Simontól, de testének édes frissessége jóleső melegséggel töltötte el.

– Miért jött ide?

– Megbíztak egy feladattal.

A férfi a kabátzsebébe nyúlt, elővette pénztárcáját és a térdén kinyitotta. A lány odahajolt – bársonyos, puha haja végigsimított az arcán – és vállán át nézte a papírdarabot. A férfi mutatóujja végigszaladt a hat néven.

– Azért jöttem ide, hogy hat embert megöljek. Hármat megöltem már. – Jack Irbollt, Morrie Ualinot és Eddie Voelsangot. Marad három.

– Hunk is halott – mondta a lány, a listára mutatva. – Hunk Jenson, az a férfi, aki ma este az autót vezette.

– Marad kettő.

A lány bólintott.

– Nem tudom, hogyan lehetne Curly Ippolinót megtalálni. Legutoljára azt hallottam, hogy Pittsburgban van. – Tehát Kuhlmann a következő.

Az Angyalnak rá kellett néznie.

– Mit akar tenni? Hiszen az egyik barátja, nem?

– Nincsenek barátaim.

Csönd támadt.

Simont újra megzavarta a lány hangjának muzsikája.

– Szóval?

– Odavezetem. Épp most unja meg, hogy Maxiera és Joera várjon – épp amikor megérkezünk. Azt hiszem, akkor csípjük el, amikor kijön.

Simon előrenézett a semmibe. Nem tudott a lányra nézni. Ha most visszamennek Dutch Kuhlmannhoz, akkor a lány teljesen melléje áll… Most még megszökhet. De Simon tudta, hogy a lány sohase vezetné csapdába – fantasztikus elképzelni, hogy azok után, amiket tett, elárulná. Igaz ugyan, hogy semmiféle magyarázatot nem adott a viselkedésére. Nem okolta meg a furcsa közbelépéseit. De a férfi úgy érezte, a lány nem is törődik okokkal. Gyűlölet, féltékenység, bosszú – akármelyik lelki vagy érzelmi ok, amelyre az ésszerű következtetés alapján hivatkozni lehet, távol állt ettől az ámbraszemű lánytól…

A lány várt. Kezét a slusszkulcsra tette. Most az Angyal lassan bólintott.

– Menjünk vissza a Charley-bárhoz – mondta.

Alig egy óra múlva, Dutch Kuhlmann kihörpintette italának utolsó cseppjeit, megfordította poharát, aztán kivette régimódi aranyóráját, és nagyot ásított. Aztán letápászkodott a magas bárszékről.

– Hazamegyek – mondta. – Hé, Tony – ha Joe és Maxie megérkeznek, mondd meg nekik, hogy jöjjenek el azonnal a lakásomra.

A mixer bólintott, és gépiesen végigtörölte a pultot.

– Rendben van, Mr. Kuhlmann.

Kuhlmann elindult, és a két szfinxarcú fiatalemberre nézett, akik türelmesen ültek az egyik asztalnál. Sietve kiitták az italt és követték a banditavezért, mint jól idomított kutyák. Mindenfelé jóéjt köszöntek, amerre elhaladtak.

Az előcsarnokban Kuhlmann megvárta őket. Odaléptek hozzá. Közötte és az ajtó között álltak, amikor kinyitották a kaput. Ők mentek ki először, és figyelmesen megvizsgálták az utcát, azután intettek csak Kuhlmannak, hogy követheti őket. Kuhlmann kiment, és közéjük állt a gyalogjárón – személyi elővigyázatossága már gépies módszerű volt, s talán ennek köszönhette, hogy kiskirálysága ilyen sokáig fen állt. Újra meggyújtotta szivarját.

– Hozd ide a kocsit, Fritzie – mondta.

Az egyik szfinxarcú fickó elindult, és bemászott Kuhlmann Packardjának vezetőülésére. Beindította a motort, és várta, hogy bemelegedjék. Jól megfizették ezért az állásért, de elég veszélyes volt a helyzete. Elődjét alig három héttel ezelőtt robbantották fel…

Kuhlmann halvány, nyugtalan szeme végigvándorolt az utcán, és ő vette észre a fekete, csukott kocsit, amely végigrobogott az utcán feléjük. Bólintott a kísérőjének, aki mellette állt.

– Épp idejében – mondta kedélyesen. – Joe és Maxie érkeztek meg.

Előrelépett a közeledő kocsi felé, amikor az közelebb siklott a gyalogjáró széléhez. Alig két yardnyira volt tőle – amikor meglátta a kísértetet. Túl későn, semhogy megfordulhasson vagy kiálthasson. Látta annak a férfinak az arcát, akit kivégzésre küldött, egy halvány kísértet, amelynek hideg kék szeme, könyörtelen ajka volt, s azonnal tudta, hogy az életének homokórája lepergett. Egyetlen lövés éles dörrenése hangzott fel az utcában.

A fekete kocsi tovább robogott kelet felé, még mielőtt Dutch Kuhlmann teste a földre zuhant.

3.

A rendőrkocsik szirénája távolról búgva hallatszott feléjük, amikor Fay Edwards megállította az autót a Central-Parkban; Simon hirtelen arra az éjszakára emlékezett, amikor ugyanezen a helyen ült Fernack felügyelővel – alig harminchat órányival korábban, s azóta annyi történt, mintha harminchat év múlt volna el. Szerette volna tudni, mi történt Fernackkal, s mit gondol az a komorképű, nehéz csontú detektív arról a rémület-vulkánról, amelyet az ő működése indított meg az alvilág körében az emlékezetes beszélgetésük óta. Talán Fernack épp őt hajszolja város-szerte ebben a pillanatban. Legközelebbi beszélgetésük – ha valaha sor kerül rá – kevésbé barátságos és türelmes lesz, mint az első. De ez is olyan messzinek látszott, mintha másik évszázadban történt volna meg.

Fay Edwards várt.

Leállította a motort, és cigarettára gyújtott. A férfi látta hideg, és most szinte viaszbábosan merev szépségét, amikor a gyufaláng megvilágította arcát, szemének zavartalan nyugalmát… arra kellett emlékeznie, hogy a lány ma este már gyilkolt, és segített neki is a gyilkolásban.

– Itt nyugodtan beszélgethetünk – mondta a lány.

– Igen.

– Láttam a listáját – folytatta Fay elgondolkozva. – Az én nevem is rajta van. Hát én mit tettem? Feltételezem, hogy tőlem is akar valamit. Hát tessék… most itt vagyok.

A férfi a fejét rázta.

– A neve után kérdőjelet kellett volna tennem, mint valami rejtélyes kérdés után. Hallgattam a hangját, amikor Natherrel beszélt – akkor hallottam először a nevét. Figyeltem, amikor Morrie Ualino mellett ült. Fegyvert nyomott a kezembe, amikor menekültem. Szerettem volna tudni – kicsoda maga… ki volt… miért tagja a bandának? Csak kíváncsiságból.

A lány vállat vont. Lassan Simon szájára nézett.

– Most már tudja a választ.

– Igazán? – A válasz gépies volt, s a férfi azonnal megbánta egy kicsit, hogy kiejtette ezt a közömbös szót. Gyorsan hozzátette: – amikor ma este megérkezett, azt mondta Maxienak, hogy a Nagy Főnök a szabadon bocsájtásomat kívánja. Ez igaz?

– Mit gondol?

– Csak találgattam. De fogadni mernék, hogy…

Elharapta a mondatot, amikor a lány újra ránézett.

– Persze, hogy nem volt igaz. A Nagy Főnök is a listáján van, nem? – folytatta következetlenül. – Őt is akarja?

– Leginkább.

– Értem. Maga nagyon határozott… nagyon különleges… ugye?

– Ilyennek kell lennem – mondta az Angyal. – És be akarom fejezni ezt a munkát. Véget akarok vetni neki és… újat kezdeni. Kissé fáradt vagyok.

A lány elgondolkozva cigarettázott, s látszott, hogy közben töpreng – s szemöldökei között kis ránc jelent meg – az egyetlen ránc a tökéletes simaságú arcon. Mintha csak egyedül lenne a szobájában, és távozás előtt a ruhái között válogatna.

– Azt hiszem, meg tudom találni a Nagy Főnököt – mondta.

A férfi megpróbált éppoly közömbösen beszélni, mint a lány.

– Ismeri őt, ugye?

– Én vagyok az egyetlen, aki ismeri.

Furcsa és nyomasztó volt. Itt ült a lánnyal sebesülten és fáradtan, s közben a legnagyobb rejtélyt beszélik meg, ami New York bűnkrónikájának lapjain valaha is szerepelt.

– Ritka rejtély a Nagy Főnök, ugye – kérdezte az Angyal. – Mióta ismeri?

– Majdnem három éve – mielőtt még Nagy Főnök volt – mielőtt egyáltalán ismertté vált. Felszedett, amikor egészen lent voltam. – A lány alig hallhatóan sóhajtott. – Elmondta az elgondolásait. Az ötlet jónak látszott. Segítségére tudtam lenni, mert ismertem azokat az embereket, akikre szüksége volt. Én voltam az üzenet-vivője – ma estig.

– Ma estig?

Csönd támadt.

– Úgy érti… hogy már nem társak többé?

– Ó, nem. Csak… meggondoltam a dolgot.

Az Angyal nem nézett feléje.

– Különös fickónak kell lennie… – mondta azután.

– Az is. Amikor elkezdtem a munkát, nem hittem, hogy csak egy hétig is sikerülni fog, bár az ötlet, mondom, jónak látszott. Hogy valaki egy egész banda-szervezetet a kezében tartson, ahhoz nem csak jó ötletre van szüksége. De sikerült. Elhatározta, hogy elejétől fogva végig az ismeretlenségben marad. Talán – mert ismeri magát, és tudja, hogy személyi varázs nincs benne. Talán ezért csinál mindent rajtam keresztül. Még csak telefonon sem beszélt a banda akármelyik tagjával. Talán olyan ember, aki álmaiban Napóleonnak képzeli magát, de ha szemtől-szembe kerül valakivel, kispolgár lesz belőle. És a Nagy Főnök rájött a módjára, hogy ezt a hibát elkerülje. Sohasem találkozott senkivel szemtől-szembe – kivéve engem. Én meg nem törődtem a személyével.

Simon Templar értelmében halvány fény kezdett derengeni.

– Hát tényleg olyan okos ötletei voltak? – kérdezte.

– Módot talált arra, hogy az embereivel úgy közlekedjék, ahogyan még senki – felelt a lány egyszerűen. – Morrie Ualino próbálta megtudni, hogy kicsoda… Kuhlmann is. Minden trükköt megkíséreltek, csapdát állítottak fel, de egyik sem sikerült. Ezt okos eljárásnak nevezem. Később rájött arra, hogy a zsarolás útján szerzett pénzt, hogyan kezelje helyesen – a banda is megkapta pontosan a részét, s ő is a magáét. Tudja, ilyen zsarolásból szerzett pénznek az volt a baja, hogy feljegyezték a bankjegyek számát, és a rendőrség ezen a nyomon kideríthette a zsaroló személyét. De a Nagy Főnök túljárt az eszükön. A legkisebb kockázatot sem vállalta. S ez csak egyik módszere a sok közül… Igen, okos fickó…

Simon bólintott.

Világosan megértette a lányt. Furcsának és lehetetlennek látszott, olyasféle dolog, ami ritkán történhet meg, de érezte már az elejétől kezdve, hogy ilyesmi rejlik a Nagy Főnök tökéletes tekintélye és hatalma mögött. Ahhoz, hogy valaki egy csomó gyilkost, minden hájjal megkent csirkefogót lelkiismeretlen és megbízhatatlan fickót a kezében tartson, ahhoz nem csak szervezőerő kell, hanem valami olyan tulajdonság, amely megérteti az alvilági hiénákkal, hogy ezzel az emberrel érdemes dolgozni, mert olyat nyújt, olyasmihez juttat, amire addig senki sem volt képes. De ez a férfi, akinek más téren is sikerei lehettek volna, aki egy gigantikus szervezetet ki tudott építeni, és a kezében is tartja, aki aranytrónokat ingatott meg – talán elvérzett volna az első alkalommal, amikor szemtől-szembe kell állnia a bandájával. A Nagy Főnök a legegyszerűbb módon oldotta meg ezt a nehézséget – sőt még növelte a tekintélyét, azáltal, hogy rejtélyes maradt. Félhomály fedte a személyét, s egyúttal gyöngéit is. De az a kérdés, amire Maxienak már nem volt ideje válaszolnia, még válasz nélkül maradt.

– Hogyan kezdte el a Nagy Főnök? – kérdezte az Angyal.

– Százezer dollárral.

A lány mosolygott, amikor a férfi meglepődését látta és így beszélt tovább.

– Ez volt a tőkéje. Morrie Ualinóhoz mentem először, és megmondtam, hogy egy férfi, akinek a nevét nem árulhatom el, egy ismert gazdag embert el akar raboltatni s talán meg is öletni. Megbízatásom volt, így hát egyenesen beszélhettem Morrie-val. Az ember nem egy fickót talál, aki ötven dollárért is lepuffantana akárkit. De a legtöbben néhány százat kérnek – attól függ, hogy a gyilkosság mekkora port verhet fel. Ez az áldozat jelentős ember volt – talán tízezerért elvállalták volna. De a Nagy Főnök ötvenezret ajánlott fel, készpénzben. Mindent tudott – a belső információkat, tudta, hogy ez a férfi mit szokott csinálni, kivel, mikor, hová jár – s a tervet részletesen kidolgozta. Morrienak és a bandának csak végre kellett hajtania, és főleg nem kérdezni semmit. Azt hitték, hogy valami magánügyből származó bosszú… Hatalmukba kerítették azt az embert, mire ismét meglátogattam őket, és átadtam a zsarolólevelet, amit elküldtek – úgy, ahogy a Nagy Főnök mondta. Harminchat órán belül kellett volna fizetni, de nem fizettek. A Nagy Főnök üzent, hogy öljék meg a foglyukat, s így is történt. Autózni vitték, és a saját háza előtt dobták ki a holttestét. Flo Youssine volt.

– A színigazgató?… Emlékszem. De ez a zsarolási história napfényre került, mihelyt megtalálták a holttestet…

– Hát persze. De aztán Morrie üzenetet küldött a Nagy Főnöknek, hogy ilyesmit ő is megcsinál, anélkül, hogy más tanácsát kelljen megfogadnia. A Nagy Főnök felelete ez volt: „Hát akkor miért nem csinálod?” – Ugyanakkor egy másik ember elrablását rendelte el, ugyanannyiért. Morrie megtette. Ezúttal éppolyan pontos és tökéletes tervet kellett végrehajtaniuk, mint az első esetben. Hajszálnyi hiba sem esett. Youssine meggyilkolása figyelmeztető volt, s ezúttal megfizették a pénzt.

– Értem – mondta Simon ámultan. – S aztán Kuhlmannal is összeköttetésbe került.

– Úgy van. Természetesen semmi sem ment egyszerre, mindenhez idő kellett. De a Nagy Főnök sohasem követett el hibát. Miután Youissinet megölték, senki sem merte megtagadni a fizetést. Végre Inselheim egy szép napon megunta a zsarolgatást, és nem fizetett többet. A banda már azt hitte, hogy a Nagy Főnök – istenük – ördög kell, hogy legyen. De pénzt hozott a házhoz, s ez volt a fontos. Okosabb volt, mint akárki előtte, s nem voltak olyan ostobák, hogy be ne lássák…

Mindez olyan egyszerűen hangzott, hogy Simon szája tátva maradt. Az egyszerű dolgok tökéletessége volt benne. Szerette volna fejbe vágni magát, hogy volt idő, amikor érthetetlennek tartotta, hogy New York hiú és gőgös banditái egyetlen, általuk nem ismert férfi vezetése alá tömörülnek, minden parancsát követik, és eszük ágában sincs egyéni akciókat kezdeni. Rájött, mint már annyiszor életében, hogy semmi sem rejtélyesebb az egyszerű dolgoknál.

Megértette azt a gondolatsort is, amelyet Papulos indított meg benne.

– Így volt azóta mindig? – kérdezte Simon a lánytól.

– Nem egészen. Ez csak a kezdet volt. A bandát maga a Nagy Főnök szervezte meg. Nem volt semmi új benne – már évek óta ezt csinálta a többi is –, de egyik sem ily tökéletesen. A Nagy Főnök ipart csinált a zsarolásból. De nem engedhette, hogy csak Ualino és Kuhlmann végezze el a munkát. Feladatuk túlságosan gépiessé vált volna: – megunják és hibákat követnek el, amelyek végzetessé válhatnak… A Nagy Főnök jól válogatta meg áldozatait – egyik sem volt ismert közéleti alak, egyik sem támasztott iszonyú újsághadjáratot, és egyiknek sem voltak befolyásos politikai barátai – de mind-mind gazdag volt, így aztán a többi banditavezérek is a szolgálatába álltak.

– A jövedelmeket hogyan osztották el?

– Minden pénzt egy bankba fizettek be, s az összes bandavezérnek folyószámlájuk volt… minden héten ugyanennyit kaptak. A Nagy Főnök jövedelme sem volt nagyobb a többiénél… hiszen én vettem fel a pénzt a számára is. A jövedelem megmaradó részét egy számlán gyűjtötték össze. Megbeszélték, hogy ez a hadjárat három évig tart, s utána az összegyűlt megmaradó összeget egyenlően felosztják. S aztán – ha akarják – újra megszervezik az egészet. Amióta maga megérkezett – tette hozzá a lány szenvedélytelenül – nem sokan maradtak az elosztáshoz. Ez rengeteg pénzt jelent egyvalaki számára. A múlt havi kimutatás szerint tizenhétmillió dollár volt ezen a számlán.

Az összeg nyugodt megjelölése elámította Simon Templart. Noha bizonytalanul emlékezett azokra a csillagászati számokra, amelyek Amerika bűnözőinek sokmillió dolláros jövedelmeit mutatták, egy kicsit mégis levegő után kellett kapkodnia, amikor Fay a hatalmas összeget megnevezte. Szerette volna tudni, hogy hányan várnak még a hatalmas vagyon szétosztására, miután Morrie és Dutch Kuhlmann nincsenek többé. Nem lehetnek már sokan. A lány szeme nyugodtan és vidáman fordult feléje.

– Akar még valamit tudni?

– Ó, sok mindent – felelte, és visszanézett rá. – Meg tudja mondani… ki ez a Nagy Főnök?

A lány a fejét rázta.

– Nem.

– De hiszen azt mondta: megtalálhatja a számomra.

– Azt hiszem, igen. De amikor együtt kezdtünk dolgozni, megígértem neki, hogy senkinek sem mondom meg a nevét, s azt sem árulom el: hogyan kerülhetek vele személyes kapcsolatba.

Az Angyal cigarettát vett elő. Keze szilárd volt, de a nyugalmát erőltetnie kellett magára.

– Szóval: ha megtalálja őt és én is ott leszek, mintha véletlenül találkoznánk és maga értésemre adja valamiképp: ez az az ember, akit keresek, a Nagy Főnök – akkor tiszta lesz a lelkiismerete?

– Miért ne? – kérdezte a lány naivan. – Ha ezt kívánja tőlem, megteszem.

Az Angyalon könnyű borzongás futott végig – nem tudta, hogy az éjszaka fordult hidegre, vagy a lány egyszerűen hangzó szavainak jelentősége idézte elő a borzongást.

– Nagyon kedves – szólt. – S aztán?

A lány nem felelt azonnal.

– És ezután – mondta végre –, be fogja fejezni a cécót?

– Igen.

– Köszönöm.

Simon csak lassan értette meg a lányt, aki most elhajította cigarettáját, és egy percig elgondolkozva csöndben ült. Lehajtotta fejét, és Simon a profilját nézte, amelynél tökéletesebbet még sohasem látott. Nem látta, de valahogyan úgy érezte, mintha Fay vonásai megenyhülnének.

– Hallottam magáról, mihelyt megérkezett – mondta a lány. – S reméltem, hogy hamar találkozunk. Amikor először láttam, semmi más nem érdekelt többé. S nem is fog… Ha valaki egész életében várt valamit, felismeri, amikor végre eljött.

A legegyszerűbb és a legmegrázóbb vallomás volt, amit a férfi valaha hallott, és életének későbbi napjaiban mindvégig éppoly tisztán hallotta a szavakat, mint egy másodperccel a kimondásuk után. A puszta szavak csak ezerszer kiejtett, unt frázisok – de a lány személye, az idő és a hely, ahol elmondták, furcsa varázzsal vonta be a vallomást. Ezernyi tolongó kérdést ébresztett fel benne, amelyekre sohasem kapott választ. Nem is keresett.

Nem mondhatta meg a lánynak, hogy már nem szabad, hogy odahaza várja valaki, s anélkül is elérhetetlenül távolinak érezte a lányt, bár minden porcikája kívánta. A lány nem is értette volna meg. De nem is várt válaszra, vagy különösebb magyarázkodásra.

A lány újra elindította a kocsit. Dél felé robogtak a Parkon át. Közben a lány úgy beszélt, mintha semmi személyes dolog nem történt volna közöttük. A hangjának meleg, nyugodt csengése nem változott.

– A Nagy Főnök szerette volna megnyerni magát. Csodálta a dolgait. Amikor utoljára láttam, azt mondta: szeretne együtt működni magával. De a többi sohasem egyezne bele. Sőt azt is mondta, hogy könnyítsem meg a helyzetét, és segítsek, ha a többi elfogná. Talán azt remélte, hogy egy szép napon mégis összekerülnek.

A lány megállította a kocsit a Lexington Avenuen, az 5.-ik utca sarkán.

– Hol találkozunk? – kérdezte.

A férfi gondolkozott egy percig. A Waldorf Astoria volt a titkos búvóhelye, és oda kell jutnia először, hogy Valcrossal beszéljen.

– Mikor tud már valami újat?

A lány vállat vont.

– Másfél-két óra múlva.

Simonnak hirtelen eszébe jutott az a békés hely, ahol legutóbb remekül vacsorázott, miután végigsétált a Lexington Avenuen, szembe húzott kalappal, vidáman fütyörészve.

– Hívjon fel Chris Cellininél, East 54.-ik utca – mondta. – Talán még nem leszek ott, de nyugodtan üzenetet hagyhat.

– Okay.

A lány gyöngéden végigsimított a férfi vállán.

– Aztán… talán több időnk lesz magunkra… Simon – suttogta.

A lány arca felemelkedett feléje, és az a fanyar parfüm újra elöntötte. A szomorú, ámbraszem tágra nyílt, s egy pillanatra elhomályosult – a vérvörös ajkak kettényíltak, minden kacérság nélkül, odaadón, és kicsit remegve. A férfi lassan hajolt feléje. Amikor megcsókolta, újra elöntötte a forróság, és majdnem reszkető izgalom futott végig a testén. A lánynak lehetetlenül karcsú volt a dereka, s amikor keze végigsimított Simon nyakán, a férfi nem tudott semmire emlékezni, mást gondolni, vagy érezni. Nem is akart emlékezni, harcolni, gondolkozni – ebben a percben feloldódott valami végtelen békében, amiről nem is álmodott eddig.

– Au revoir – mondta a lány lágyan.

Simon már kint állt a kocsi mellett, a gyalogjárón, és figyelte az autót, amint eltűnt a sötétségben, és maga sem tudta, hol van és hová megy. A száján ott érezte még a lány frissen csillogó ajkának ízét, s a szívében félelem támadt.

Hirtelen arra eszmélt fel, hogy a válla lüktet, és a tagjaiban zsibbasztó fáradtságot érez. Megfordult és lassan a Waldorf-szálló magánlakosztályainak feljárójáig sétált.

– Reggel előtt – mondta magának – találkozni fogok a Nagy Főnökkel, és ezzel minden véget ér.

Pedig tudta, hogy csak most kezdődik a java.

Felment a magán-liften, és még egy cigarettára gyújtott. A zsibbadtság most megszűnt a jobboldalában – ujjait mozgatta, és biztosította magát, hogy már használni tudja a kezét, ha kevés is az ereje. Alaposan fájt, ha mozgatta. De végeredményében boldognak kell lennie, hogy egyáltalán él. Érezte, hogy nincs elég ereje és energiája; ezért haragudott önmagára. Beteg és talán tehetetlen is, mint valami kisgyerek – Maxie lövése előtt az Angyal nem is tudta elképzelni, hogy valami leveheti a lábáról, és ne legyen mindig olyan remekül egészséges. Azt mondta magának, hogy ha a sebesülés nem ütött volna csorbát az életerején, Fay Edwards sem tett volna rá olyan zavaró hatást. De tudta, hogy ez nem igaz.

A lámpák égtek, amikor belépett a lakosztályba, és hirtelen ráeszmélt: milyen sokáig volt távol. Valcross bizonyára kétségbe van esve, és örülni fog, ha életben találja. Ajka körül mosoly bujkált. Eszébe jutott, hogy az öregember biztosan belefáradt a várakozásba, és elaludt a könyve mellett. Vidáman végigballagott a hallon, és kinyitotta a szalon ajtaját. Itt is égtek a lámpák, és már átlépte a küszöböt, amikor rájött arra, hogy a várakozó két férfi közül egyik sem Valcross.

Megmerevülve állt. Keze gépiesen a villanykapcsoló felé nyúlt. Csak most erezte igazán: mennyire fáradt, s mily sok életerőt vesztett. Izmai lassan és lustán működtek, és a nyilallás félúton megállította a mozdulatot.

– Jobb, ha nem próbálod meg újra, fiam – mondta a magasabb férfi durván.

Simon Templar hatalmas Colt csövébe nézett, és tudta, hogy még sohasem volt ajánlatosabb felszólításnak engedelmeskednie, mint most.

NYOLCADIK FEJEZET

amelyben Fay Edwards megtartja ígéretét, és Simon Templar eltűnik

1.

– Ejnye, ejnye – mondta az Angyal, és meglepődött hangjának rekedtsége miatt. – Micsoda kedves meglepetés! De mit csináltatok Willissel?

– Hogy érted ezt? Ki az a Willis?

– A barátom, akié ez a kedves lakosztály – mondta az Angyal. – Egy pillanatra azt hittem, hogy ti vagytok Stan és Pan. No de sebaj. Miben állhatok a rendelkezésetekre? Talán tönkrement a szálloda és ti vagytok a végrehajtók?

A két férfi egymásra nézett, egy pillanatig és úgy találták, hogy ugyanaz jár az eszükben. A kisebbik ki is mondta, pedig nem tudhatta, hogy Heimie Felder ugyanezt hangoztatta nem is oly régen.

– Hülye – jelentette ki határozottan. – No de lássunk munkához.

Simon Templar az ajtónak támaszkodott, és türelmesen végignézett rajtuk. Haragudott önmagára. A szobába való belépése életének leghanyagabb műveletei közé tartozott, és a hiábavaló kísérlet, hogy leoltsa a villanyt, még jobban emlékeztette erre. Tényleg aggkori hülyeség lepte el?…

Feszülten figyelte a két férfit. Első pillantásra, mint magasabb és alacsonyabb hájfejűt osztályozta őket. De tulajdonképpen alig volt köztük különbség – talán annyi, mint egy rinocérosz és egy víziló között. A „kisebbik“ talán hat láb magas lehetett és körülbelül 150 kiló volt a súlya. A másik jóval hatalmasabbnak látszott. Együtt a legkellemetlenebb fogadóbizottságot alkották, amit ebben a pillanatban el tudott képzelni.

A nagyobbik dübörögve jött az asztal mögül, és feléje tartott, Simon mellének szegezte a Coltot, közben megmotozta, és elvette a revolvert, amely a szomorú sorsú Joe tulajdona volt.

– No már most – folytatta a hatalmas ember dörmögve – mi a neved?

– Barátaim Daffodilnak neveznek – felelt az Angyal előkelően. – S mi a tiétek?

A tagbaszakadt férfi szemöldöke összehúzódott, és a szeme rosszakaratúan csillant meg.

– Nézd, öregem – csattant fel a hangja –, te nagyon is jól tudod, kik vagyunk.

– Nem tudom – felelt az Angyal nyugodtan. – Még nem mutattak be egymásnak. Az előbb ki akartam találni, de tévedtem. Talán megmondjátok.

– Kestry vagyok – dörmögte a férfi – s ez pedig Bonacci detektív. A főkapitányságról. Meg vagy elégedve?

Simon bólintott. Nagyon is meg volt elégedve, örült, hogy nem Morrie, vagy Dutch valamelyik elszánt embere látogatta meg.

– Örülök, hogy benéztetek hozzám – mondta lassan. – Remélem, megkaptátok az üzenetemet.

– Micsoda üzenetet?

– Amelyben kértem, hogy látogassatok meg.

Kestry szeme összeszűkült.

– Te küldtél üzenetet?

– Hát persze. Nem volt időm személyesen elmenni, de egy fickót küldtem magam helyett.

A detektív kifeszítette hatalmas mellkasát.

– Nagyon érdekes. És miért akartál velünk találkozni?

Az Angyal gyorsan gondolkozott. Szóval valami üzenetet küldtek… Szerette volna tudni, ki árulta el. Fay Edwards? A lány semmit sem tudott. A sofőr, aki annyira érdeklődött iránta, amikor Papulost megölték? De lehetetlen? Hogyan követték?…

– Miért akartál velünk találkozni? – ismételte Kestry.

– Azt hittem, hogy szívesen hallanátok egyet és mást a Nagy Főnökről.

– Igazán? – mondta a detektív majdnem jóságosan, de aztán megváltozott az arckifejezése, mintha vihar szántott volna végig rajta. – Pimasz, hazug! – üvöltötte hirtelen. – Hát akkor az a fickó, aki telefonált, miért mondta, hogy: „Itt a Nagy Főnök beszél – az Angyalt megtalálják a Waldorf Astoria egyik toronylakosztályában, amely Mr. Valcrossé… már éppen elégszer keresztezte az utamat”

Simon Templar hosszú és mély sóhajt engedett ki.

– Nem tudom megérteni – mondta. – Talán sokat ivott a fickó. Mindig szerette az italt…

– Hát persze, hogy nem tudod megérteni… – mondta Kestry gúnyos elégtétellel. Aztán figyelmesen, közelről vizsgálgatta az Angyal arcát, és vonásain bizonyosság jelent meg. – Tudom, hogy ki vagy – mondta Kestry. – Az Angyal!

Simon meghajolt. Ha alkalma lett volna, hogy az éjszaka megerőltető eseményei miatt annyira megviselt, és fáradt vonásait a tükörben láthassa, nem csodálkozott volna, hogy a detektív csak olyan nagysokára ismeri fel.

– Gratulálok, testvér – mondta. – Remek munka…

Kestry vállat vont.

– Ide figyelj, öregem – vágott közbe. – Ne tréfálkozz velem. Beszélned kell! Ha nem nyitod ki a szádat, kipofozom belőled az igazságot. Érted?

Az Angyal jelezte, hogy érti. Szeme tág volt, viselkedése nyugodt és fölényes, mint mindig. De érezte, hogy a vereség köpenye lebeg fölötte. Hát így végződnék az Angyal kalandja? Cellába zárják s közben jó csomó ember röhög a markába, hogy az elszánt ellenfelüktől megszabadultak? De amikor megszólalt, hangjában gyöngédségnek, vagy kétségbeesésnek még csak szikrája sem érződött.

– Mit akarsz, testvér? – jegyezte meg halkan.

– Sok mindent – vágott vissza Kestry. – Hol van ez a Valcross?

– Fogalmam sincs róla – mondta az Angyal őszintén.

– Mielőtt ráeszmélt volna, hogy mi történik, Kestry hatalmas ökle kinyúlt és az arcába csapott. Az ütés hátralökte egészen az ajtóhoz. Zúgott a feje…

– Hol találom Valcrosst?

– Nem tudom – felelt az Angyal, és a szemében jeges fény villant fel. – Amikor utoljára láttam, a bronxi Állatkert majomketrecében ült visszavonult detektívnek maszkírozva.

Kestry ökle újra lecsapott. Az Angyal megtántorodott, és belekapaszkodott az ajtófélfába, hogy el ne vágódjék.

– Hol van Valcross?

Az Angyal fejét rázta. Térdéből elszállt az erő, feje zúgott, halántéka lüktetett. Sohasem hitte volna, hogy ilyen erővel megüthetik.

Kestry szeme könyörtelenül rátapadt.

– Szóval nem akarsz beszélni, mi?

– Szeretném már tudni, hogy kivel beszélek, te csúnya pávián – felelt az Angyal. – Igaz ugyan, hogy remekül játszod a detektív szerepet, de…

Kestry szeme elhomályosult.

– Majd kiszedem belőled – hörögte. Keze újra előrelendült és az ütés nekilódította az Angyalt a könyvszekrénynek.

Elkapta Simont a kabáthajtókájánál, és újra felhúzta. Most vette csak észre, hogy az egyik ingujj üresen fityeg lefelé. Leszakította a kabátot és meglátta a fekete-vörös vérfoltokat.

– Hát ezt meg hol szerezted? – dörögte.

– Egy bolha megcsípett – mondta az Angyal. – De most jövök rá, hogy biztosan rokonod volt.

Kestry elkapta a csuklóját, és hirtelen hátracsavarta a karját. A detektív kezének iszonyú ereje volt. Az Angyal vállán rettenetesen szaggató fájdalom lüktetett végig – a szeme előtt ködfátyol úszott. Tudta, hogy nem bírja sokáig, ha semmit sem tud mondani. A detektívek középkori eszközei az eszméletlenségig kínozzák.

A dobbanó fülzúgáson túl hirtelen éles csöngetést hallott. A szorítás engedett a karján.

– Nézd meg, ki az, Dan! – parancsolta Kestry.

Bonacci bólintott, és kiment. Kestry újra megszorította az Angyal karját és folytatta a kínzást, míg csak az ajtó ki nem nyílt.

Fernack felügyelő jött be.

Ott állt a szobában, kobakjára tolt kalapjával. Arca nem mutatott sem meglepetést, sem közönyt.

– Mi ez? – kérdezte.

– Elkaptuk az Angyalt – jelentette ki Kestry izgatottan. – A másik fickó… Valcross – nem volt itt, de ez a pasas hamar megmondja, hol található. Épp megnyomorgattam egy kicsit…

– Nekem mondod? – üvöltött fel Fernack. – Te átkozott bolond! Ki mondta neked? Micsoda jogon nyúltál hozzá?

Kestry fuldokolni kezdett. Nem hitt a fülének.

– De főnök, mi a baj? Ez a fickó nem akart beszélni… sőt még szemtelenkedett… nem akartam időt vesztegetni azzal, hogy Valcrosst keressük…

– Úgy, szóval erre tanítottak a Rendőrakadémián, mi? – csattant fel Fernack hangja. – No csak folytasd… Talán a bútorokat is forgasd fel… Vagy legjobb, ha mindjárt az összes vendéget fellármázod, és aztán néhány riportert hívsz ide, hadd lássák… A főfelügyelő úr halálra mérgelődik majd, hogy megelőzted… Biztosan lemond, és te kapod meg a hivatalát…

Kestry elengedte az Angyal csuklóját, és oldalra lépett. Simon még sohasem látott ilyesmit. Az előbbi vérszomjas bikából piruló iskolásfiú lett, akit mintha almalopáson csíptek volna rajt.

– Csak időt akartam megtakarítani – mondta alázatosan.

– Eredj ki és hozz taxit – parancsolta Fernack. – Majd személyesen lehozom az Angyalt. Aztán hazamehetsz. Bonacci, itt maradsz és megvárod Valcrosst!

Simon már azelőtt is csodálta Fernackot, de még sohasem értékelte ennyire a férfi parancsoló egyéniségét, mint most. Kestry eloldalgott, és azt kívánta, bárcsak sohase látta volna a lakosztályt…

Fernack az Angyalt vizsgálgatta, és észrevette sérüléseit. A detektív éles szeme semmit sem hagyott figyelmen kívül, de arcán nem mutatkozott változás. Már elejétől fogva jelét sem mutatta a megismerésnek. Simon azonnal megértette a detektív viselkedését.

– Gyerünk – dörmögte Fernack.

Megfogta az Angyal ép karját, és a lifthez vezette. Hallgatagon ereszkedtek lefelé. Lent Kestryt találták, aki félénken állt egy várakozó taxi mellett. Fernack betuszkolta Simont és beosztottjához fordult.

– Velünk jöhetsz – mondta.

Ugyanolyan néma feszültségben autóztak végig a városon. Kestry hallgatása ijedt volt – Fernack is tartózkodott a beszédtől. Simon szerette volna tudni, mi jár a vas-detektív fejében. Fernack egyszer már megmondta, hogy legközelebb ő lesz felül, s másképp fordul a kocka. Az Angyal épp elég bajt okozott a New York-i rendőrségnek megérkezése, és Fernackkal való első beszélgetése óta.

Az Angyal már túl volt azon, hogy törődjék a sorsával. A gyengeség, amelyet a sebesülése okozott, teljesen levette a lábáról. Ha el kell pusztulnia, úgy fog a Végzete elé menni, mint ahogyan élt: vállat vonva, mosolyogva. De most már elhagyta a küzdőképessége. Csak pihenni akart.

Alig vette észre a rövid parancsot, amit Fernack adott a sofőrnek. A Washington Square felé tartottak. Végre megálltak, az ajtó kinyílt, Simon közönyösen kiszállt, és csodálkozva látta, hogy nem a Centre streeten vannak, ahol a főkapitányság épületei álltak.

Fernack követte, és Kestryhez fordult.

– Itt a lakásom – mondta. – Beszélnem kell az Angyallal. Mehetsz. Reggel jelentkezz nálam. Jó éjt.

Újra megfogta az Angyal karját, és a házba vezette. Kestryt magára hagyta, hogy magyarázatot keressen, ha tud.

Fernack lakása a földszinten volt – Simon ugyancsak meglepődött, amikor a tágas, nappali szobába lépett: a falon néhány jó kép, s a könyvszekrény teli könyvvel, amelyeken látszott, hogy el is olvashatták őket.

– Jó pap holtig tanul – kezdte Fernack minden bevezetés nélkül, és a könyvekre mutatott. – Ezekről a görögökről olvasok most egyet-mást. Hallott már valaha Euripidesről? Megkérdeztem egy görögöt, akinek mészárszéke van a Mott Streeten, de az nem hallott róla. A könyvkereskedő azt mondta, hogy valami nagyvezér volt. – A székre hajította a kalapját, és üveget vett elő. – Inna valamit?

– Használhatna egy kis itóka – felelt az Angyal halvány mosollyal.

Fernack töltött, és odanyújtotta a poharat. Időt adott Simonnak, hogy kihörpinthesse, s aztán cigarettára gyújtson.

– Angyal, maga istenverte bolond – mondta hirtelen.

– Hát nem vagyunk azok mindnyájan? – kérdezte Simon.

– De maga nagyon is az. Beszélgettünk egyszer. Tudja, miről. Tudja, hogy most mit akarok tenni.

– Előveszi a jó öreg baseball-ütőt, és vallomást csikar ki belőlem – mondta az Angyal. – Tessék. Megismerkedtem a kedves Mr. Kestryvel. Az intelligencia és a tapintat mintaképe…

– Néha nem is rossz az ilyen bánásmód – felelt Fernack. – Hasznát vesszük. Csak az a baj, hogy némely bolond nem tudja, kinél és mikor kell alkalmazni. De nem erről van szó. Másért hoztam ide. Amióta utoljára beszélgettünk, sok mindent csinált. Milyen közel jutott a Nagy Főnökhöz?

A kérdés lövésként hagyta el a detektív ajkát, és Simont olyan érzéssel töltötte el, hogy most már nem szabad kertelnie.

– Átkozottul közel voltam hozzá, amikor Kestry szerető karjaiba sétáltam – mondta. – Az a helyzet, hogy egy óra múlva kapok hírt, amely egyenesen hozzá vezet.

Fernack bólintott. Szürke, vizsgáló szeme állandóan Simonra meredt.

– Nem kérdezem, hogyan tette, és ki küldi azt a hírt. Gyorsan dolgozott. Okosan. De furcsa, hogy egy kis golyó elintéz egy ilyen magafajta fickót.

Hátsó zsebébe nyúlt, mintha az utolsó mondat ötlettel szolgált volna, és egy gyöngyház-agyú revolvert vett elő. A tenyerére fektette.

– Egyetlen golyó… nagyon sokat számíthat az ilyen hadjáratban – folytatta. – Ha az a golyó nem éri, talán meg tud lógni Kestry és Bonacci elől. Ha ez a fegyver most magánál lenne, elszabadulhatna tőlem. – Hanyagul az asztalra dobta és ránézett. – Kellemetlen volna számomra, mi?

Simon a néhány méternyire csillogó revolverre nézett és jobban belesüppedt a székbe. Még egy pohárka italt öntött ki magának.

– Ne játsszon macska-egér játékot, Fernack – mondta. – Nem méltó magához.

– Nagyon kellemetlen lenne számomra – folytatta Fernack, mintha észre sem vette volna a félbeszakítást. – Különösen miután az ajtóig kísértettem magamat Kestryvel, s aztán hazaküldtem. Nem sok reményem lehetne a jó alibire. Nem lett volna szabad magát a lakásomra hoznom, anélkül, hogy a hallban egy fickó őrködik – hátha maga bolondulni kezd. – Miért nem vittem egyenesen valami őrszobára, vagy a Centre-Streetre? Ha valami rosszul sikerül, kínos kérdésekre kell felelnem, és Kestry nem áll mellém. Ugyancsak dühös lehet rám azok után, amiket a Waldorf Astoriában mondtam… Nagy öröme telnék benne, ha bemárthatna, s utána a markába kuncoghatna. Igen, igen, roppantul kellemetlen volna számomra, ha meglógna, Angyal.

Egy pillanatig elgondolkozva vakargatta állát, aztán megfordult és nehéz léptekkel a szoba túlsó sarkába ment, ahol egy kis asztalkán szivardoboz állt. Simon szeme az asztalon csillogó gyöngyházrevolverre tévedt. Csak fel kell állnia, egy lépéssel eléri – de Fernack még csak rá se nézett. Még mindig háttal állt, és a szivarok között motoszkált.

– Másrészt viszont – dörmögte mély hangján – senki sem tudhatja meg reggel előtt. S néhány óra alatt sok minden történhet. Például a Nagy Főnökkel. Van egy fickó, akit ez a város jobban kíván, mint magát. Nagy nap lenne a rendőrség számára, ha elfognák. Azt hiszem, még a városházán sem tudnának rajta segíteni. Nemsokára új választás kezdődik, és ez az öreg Amerika talán ébredezni fog, ha a helyes pillanatban történik valami… Igen – ha magát elvesztem, de helyette a Nagy Főnököt kapom, Kestry kétszer is meggondolná, mielőtt a markába röhögne…

– Fernack végre megtalálta a keresett szivart. Félig megfordult, leharapta a végét és kiköpte. Aztán bizonytalan kezekkel a gyufa után nyúlt.

– Igen – folytatta elgondolkozva – az ilyen magafajta fickó nagy felelősséget jelent, de…

Simon a torkát köszörülte. Nehezére esett a beszéd.

– Tegyük fel, hogy valamelyik dolog megtörténik – hogy megkapja a Nagy Főnököt – mondta bizonytalanul. – Senki se látta. Senki sem tud bizonyítékot hozni ellene. Mennyit segítene az ügyén?

– Nem bizonyítékokra van szükségem – felelte Fernack. – Ha maga idehoz valakit, s azt mondja: ez a Nagy Főnök – ez épp elég bizonyíték a számomra. A többit majd elintézem. Talán hallott már a rendőrség vallató rendszeréről. Ha tudja, hogy igaza van, akkor a teljes vallomás többet ér, mint bármiféle bizonyíték, amit a csavaros eszű ügyvédek kitalálhatnak.

Simon kiürítette poharát. Cigarettája tövig égett, s nem is vette észre. Eldobta, és másikra gyújtott. Új melegség öntötte el; elűzte azt a tűrhetetlen közönyt és fáradságot, amely a tagjait ólomsúllyal nehezítette meg.

A harci láz megint elfogta. A remény, a bátorság, a fölény és a siker érzése visszatért az ereibe. Mint csata előtt, trombita- és harsonaszó hangzott a fülébe – nagyon messziről…

Felállt, és a fegyverért nyúlt. Még akkor is alig hitte, hogy a kezében tartja – félt, hogy eltűnik.

De Fernack nem is nézett rá. Újra elfordult, és a gyufásdobozzal babrált, mintha elfelejtené, minek is vette elő.

Simon megérintette a revolvert. Az acél még meleg volt Fernack zsebétől. Ujjai az agya köré fonódtak. Remekül illett a kezébe.

– Vigyázzon rá – mondta Fernack, és gyufát gyújtott. Nagyon szeretem ezt a fegyvert.

– Köszönöm, Fernack – mondta az Angyal nyugodtan. – Fél tízkor jelentkezem – vagy a Nagy Főnökkel, vagy nélküle.

– Jobb lesz, na kicsit megmosakodik és rendbe hozza a kabátját, mielőtt eltávozik – mondta Fernack közönyösen. – Minden ostoba rendőr is felfigyelne így magára.

Tíz perc múlva Simon Templar elhagyta a házat.

Fernack nem is figyelt oda, amikor elment.

2.

Maga Chris Cellini jelent meg a kis ajtó kémlelőnyílásánál, amikor Simon csöngetett. Azonnal megismerte az Angyalt, és beengedte. A késői óra ellenére hangja változatlanul szívélyes volt.

– Gyere be, Simon. Remélem, most nem akarsz borjúsültet! De egy jó itókával szolgálhatok.

A konyha felé vezette a vendégét, de Simon habozott egy pillanatig.

– Van még valaki itt?

Chris a fejét rázta.

– Csak mi ketten. A fiúk nemrég mentek el – ma este sokáig együtt ültünk – különben már ágyban találnál.

Leültette az Angyalt a nagy kerek asztalhoz, amelyen a kedélyes este maradványai voltak, aztán üveget hozott, és néhány tiszta poharat. Nyílt, barna szeme Simon sápadt arcára tapadt, a szakadt ingére s a merev karjára.

– Csatában voltál, Simon? És orvosnál? Rendben vagy?

– Igen, köszönöm.

Chris egy-két másodpercig aggódva figyelte, aztán újra kitört a régi, boldog nevetése, amely annyira jellemző volt derűs kedélyére.

– Majd egy szép napon komoly bajba kerülsz, és a temetésedre kell mennem. Legutoljára egyik barátomat temették. Halálra itta magát. Emlékszem néhány éve…

Majdnem félóráig mesélt vidám közvetlenségben, és Simon boldog volt, hogy elvonta figyelmét a közeledő küzdelemről. Lassan mászott az idő, és már ideges kezdett lenni. Egyszerre csak éles csengő rezzentette fel.

– Azt hiszem, nekem szól – mondta.

Chris bólintott, az Angyal kiment a folyosóra, és felvette a kagylót.

– Halló – mondta egy elcsukló, alkohol-mámoros férfihang. – Te vagy az, Matild?

– Nem én vagyok – felelt az Angyal. – De azt hiszem, az asszony kést márt beléd, ha megtalál.

Fönt, valahol Brooklynban, az említett kedves Mr. Bungstatter visszaakasztotta a maga kagylóját, és dühös arccal figyelt a tárcsaszámokra. Téves kapcsolás – dünnyögte, és felemelte a whiskys poharat.

Az Angyal visszatért a konyhába, és vállat vont Chris ki nem mondott kérdésére. Chris egy ideig hallgatott, aztán újra beszélni kezdett, mintha mi sem történt volna. Tíz perc múlva újra csöngött a telefon.

Simon új cigarettára gyújtott, hogy megnyugtassa idegeit – csodálkozva érezte, hogy remeg az egész teste. Kiment és újra hallózott.

– Simon? Itt Fay.

Az Angyal szíve nagyot dobbant, és keze a hallgatóra szorult. Erősen a fülére szorította, mintha egyetlen szót sem akarna elmulasztani. A lánynak nem is kellett volna megmondania, ki beszél – a hangjának ismert, meleg kadenciája élete végéig a fülében csengett.

– Igen – mondta. – Mi újság?

– Még nem tudtam megtalálni. A szokott módon mindent megpróbáltam. Még most is próbálkozom. Úgy látszik, nincs itthon. De valamelyik üzenetemet biztosan megkapja. Még nem tudom. Egész éjjel fönnmaradok, ha szükséges. Hol lesz?

– Itt maradok – mondta az Angyal.

– Hát nem pihenhetne le egy kicsit? – kérdezte a lány, és a férfi úgy érezte, hogy soha-soha nem fog ilyen varázsos lágyságot hallani egy hangban.

– Ha nem találjuk meg fél tízig – mondta gyöngéden – akkor egész életemet pihenéssel tölthetem…

Lassan visszament a konyhába. Chris az arcára pillantott és felállt.

– Megágyaztam számodra fönt, Simon. Még nem dőlsz le egy kicsit?

– De a telefon?…

– Majd én meghallom – biztosította Chris. – A legkisebb dolog felébreszt. Ne aggódj. Mihelyt a telefon csöng, felkeltelek.

Az Angyal habozott. Iszonyúan fáradt volt, és tudta, hogy a maradék, kevés erejére szükség lesz. Úgysem tud semmit sem csinálni, míg Fay Edwards újabb üzenetét meg nem kapja. A pihenés kitisztíthatja agyát, visszaadhatja erejét, és felfrissítheti idegeit, úgy, hogy fel lesz készülve az utolsó küzdelemre.

Bólintott, és követte Christ.

Amikor felébredt, ragyogó New York-i napsütés fogadta, és Chris állt az ágya mellett.

– Épp most telefonáltak, Simon.

Az Angyal bólintott, és órájára nézett. Néhány perc múlva nyolc óra. Kiugrott az ágyból, és hátrasimította kócos haját. A homloka forró, a válla merev volt és fájt, de sokkal jobban érezte magát, mint alvása előtt.

– Finom reggelit kapsz friss kávéval, mihelyt elkészülsz – mondta Chris.

Simon mosolygott, és lesietett a lépcsőn a telefonhoz.

– Örülök, hogy kipihente magát – mondta a lány hangja.

Az Angyal szíve ritmikusan, gyorsan dobogott. Torka és ínye forró, száraz volt, s a gyomrában ürességet érzett.

– Nagyon jót tett – felelte. – Tele vagyok harci vággyal. Mit tudott meg, Fay?

– Kilenckor ott tudna lenni a Vandrick National Banknál, a Fifth Avenuen? Azt hiszem, ott megtalálhatja, amit kíván.

Simon szíve egy pillanatra megállt.

– Ott leszek – mondta.

– El kellett rejteni a kocsimat – folytatta a lány. – A tegnapi éjszaka után túl sok rendőr keresi. Szerezzen másikat.

– Majd meglátom, mit tehetek.

– Au revoir, Simon – suttogta a lány.

A férfi visszaakasztotta a hallgatót, és a konyhába ment.

A reggeli pompás illata terjengett. Kávésedény állt az asztalon, Chris pedig sonkás rántottát sütött a tűzhelyen. A hátsó udvar felé vezető ajtó nyitva állt, s az Atlanti-óceán felől támadt friss, könnyű szél a bor és a dohányfüst utolsó nyomait is kiszellőztette. Simon nagyszerűen éhesnek érezte magát.

Megborotválkozott Chris zsilettjével – kissé ügyetlenül, hiszen csak a bal kezét használhatta – aztán megmosakodott. A hideg víz felfrissítette és testéből eltűnt a fáradság, meg a nehézkesség utolsó nyoma is. Már nem volt beteg és összetört. A feje zúgott még kissé: a túlerőltetés és a láz következménye, de különben új embernek érezte magát. Annyit evett, amennyi csak belefért, és arra a problémára gondolt, hogy miképpen szerezhet autót Fay Edwards és a maga számára. Aztán hirtelen egy név és egy telefonszám merült fel az emlékezetében – a vidám taxisofőré, akinek kocsiján elmenekült, amikor Papulosnak szomorú vége lett. Felállt, a telefonhoz lépett, és szerencséjére épp reggelinél találta a jó embert.

– Itt az Angyal beszél, Sebastian – mondta. – Legutóbb azt mondtad, ugye, hogy csak hívjalak fel, ha szükségem lehet rád?

Hallotta, hogy a sofőr meglepetten kiált fel, s aztán buzgón felel:

– Hát persze! Akármit akarsz, megteszem, pajtás. Miről van szó?

– Várj rám a Lexington és a 44-ik Avenue sarkán tizenöt perc múlva.

Felakasztotta a kagylót, és visszatért kávéjához. Cigarettára gyújtott. Tudta, hogy kockázatot vállal – lehetséges, hogy a sofőrnek része van a Waldorf Astoria-beli árulásban. De hamar elhessegette magától azt a gondolatot. Nem is volt más megoldás…

Amikor elbúcsúzott Christől, és végigsétált a 45.-ik utcán, arcán elszántság látszott. Lassan lépkedett, és balkezét a zsebében tartotta. Ujjai Fernack revolverének gyöngyház-agya köré fonódtak. Semmi különleges nem volt a megjelenésében – senkinek sem lehetett oka rá, hogy megforduljon utána.

De gyanúja most alaptalan volt. A Lexington Avenue reggeli élete a szokott egyformaságban folyt – egyik kapualjban sem rejtőzött szembehúzott kalapú gengszter, gyanús autók sem haladtak lépésben utána. Egyszerre csak ismerős hang állította meg.

– Hello, cimbora!

Az Angyal megfordult, és látta, hogy a megrendelt taxi ott áll a sarkon. S a sofőr vidám arcán nyoma sem volt annak, hogy a rendőrség embere, vagy a Nagy Főnök kéme lehetne.

– Jobb, ha rögtön beszállsz, pajtás, mielőtt valaki meglátna – tanácsolta sietve. Az Angyal bólintott és belépett. A sofőr az összekötő ablakon át folytatta a társalgást. – Ezúttal hová megyünk?

– Vandrick National Bank, a Fifth Avenuen! – mondta az Angyal.

A sofőr indított, és kifordította a taxit az utcára.

– Jesszus! – mondta nevetve az első utcakereszteződésnél. – Gondolod, hogy két revolver elég lesz a bankrabláshoz?

– Erre még nem gondoltam – vallotta be az Angyal lágyan.

A sofőr csalódottnak látszott a szkeptikus hang hallatára.

– Úgy képzeltem, hogy egészen jó, ha a segítségedre lehetek, cimbora – folytatta. – Nem hinném, hogy már egészen jól érzed magad. Hallottam, hogy tegnap éjjel autózni vittek – arra gondoltam, hogy nem látlak már többé.

– Egy csomó más ember is azt hitte – mormogta az Angyal.

Lelassítottak a Fifth Avenuen, amikor a Vandrick-Bank háztömbjéhez értek.

– Itt mit csinálunk, pajtás ?– kérdezte a sofőr.

– Állj meg egészen közel a bejárathoz – mondta Simon. – Várok a kocsiban egy ideig. Ha kilépek, maradj itt, de ne állítsd le a motort. Légy készen a menekülésre. Egy járó-kelőről van szó – majd később mindent elmondok.

– Okay – felelt a sofőr flegmatikusan, aztán hirtelen eszébe jutott valami. Csettintett az ujjával. – Hű, az angyalát! Azt hittem már, hogy ugrattál. Először arra gondoltam, hogy egy kicsit bankot rabolunk. Már láttam magam előtt az újság főcímét: „Sebastian Lipski és az Angyal elrabolták a Vandrick-Bank elnökét.”

Simon csöndesen mosolygott, és hagyta, hogy Sebastian tovább is elmerüljön álmodozásában.

Hátradőlt, és gépiesen még egy cigarettára gyújtott. Közben a bankportált figyelte. Néhány elkésett tisztviselő érkezett meg, s az egyenruhás portás nyitotta ki előttük az ajtót. Egy korai ügyfél bukkant fel egyszerre s amikor látta, hogy a hivatalos idő még nem kezdődött meg, dühösen fordult el, megállt a járda szélén, és a ceruzája végét rágcsálta. A portás minden fél-percben az órájára pillantott. Simonra is átragadt ez a szokás, és minden másodpercet megszámolt, amíg a bankot a közönség számára ki nem nyitották. A várakozás meghatározhatatlan nyugtalanságát érezte.

S aztán valahol a közelben egy óra mélyen gongva kilencet ütött.

A portás közömbösen elővette az óráját, s a főkaput is kinyitotta. A korai ügyfél megfordult és berohant. A bank megnyílt.

Különben nem változott a Fifth Avenue képe. Még néhány ember sietett be az épületbe, egy-kettő nemsokára távozott. Rendőr ballagott előttük. Járókelők siettek a munkájuk után. Simon Templar úgy érezte, mintha az izgalom a nyakát fojtogatná. Nem tudta, miért és hogyan. Felnézett a hatalmas épületre. Ragyogó hatalmas ablakok csillogtak a kora délelőtti napfényben – mögöttük férfiak, nők százai hajolnak a pult, az íróasztal fölé, ügyfelek sürögnek az előcsarnokokban, és az élet megy tovább a maga nyugodt, megszokott, mindennapi módján. Kint az utcán pedig valaki ott ül egy taxiban és vár. Zsebében revolver – egyik keze az ajtókilincset fogja, hogy idejében kiugorhasson. Izmai és idegei szinte fájnak a feszültség miatt. Arra gondol, hogy néhány perc múlva véget érhet a véres kirándulás. Véget ér? De aztán… Au revoir – ahogy az a mélyen búgó, dallamos hang mondta…

Simon kinézett az ablakon, és nyugtalanul figyelte az utcát. Egyszerre csak Valcrosst vette észre, és mindent egyebet elfelejtett.

Egy pillantás alatt kiugrott a taxiból, átszaladt a járdán – nem akart feltűnést kelteni azzal, hogy kikiabál az ablakon. Valcross vállára ütött, és az öregember gyorsan megfordult. Szeme tágra nyílt, amikor meglátta az Angyalt.

– Hello, Simon. Nem tudtam, hogy ilyen korán talpon vagy már.

– Hol az ördögbe voltál? – kérdezte az Angyal.

– Nem kaptad meg az üzenetemet? Ott volt a kandallón.

Simon a fejét rázta.

– Különböző okok megakadályozták, hogy üzeneteket keressek és találjak – mondta. – Gyere, ülj be a taximba, beszélni akarok veled – s nem akarok itt álldogálni.

Valcrosst a karjánál fogva vezette az autóhoz. A sofőr barátságos arca eltorzult az izgalom miatt – ha ez emberrablás, akkor a legegyszerűbb és legügyesebb munka, amiről valaha is álmodott. Sajnálatára Simon azt mondta, hogy várjon csak és becsukta az összekötő ablakot.

– Hol voltál, Bill? – ismételte.

– Pittsburgba kellett mennem üzletileg. Csak akkor tudtam meg, hogy utaznom kell, amikor már elmentél, s nem voltam képes veled összeköttetésbe kerülni. Az üzletfelemmel vacsoráztam, és ma reggel jöttem vissza repülőn. Épp most érkeztem.

– Nem voltál a Waldorfban?

– Nem. Készpénz-ügyről van szó, és először a bankba kellett mennem.

Simon mély lélegzetet vett.

– A legnagyobb szerencse, hogy Pittsburgba kellett utaznod – mondta –, s a másik nagy szerencse, hogy ma reggel először idejöttél, s nem a szállóba. Valaki feljelentett Bill. Amikor ma hajnalban a Waldorfba mentem, lakosztályunk teli volt rendőrökkel s egyikük talán most is ott vár a jöttödre, ha csak nem halt éhen.

Valcross értelmetlenül bámult rá.

– Rendőrök? – ismételte. – De hogyan…

– Nem tudom, és nincs is értelme, hogy most ezen törjük a tejünket. A Nagy Főnök tette – azt mondta, hogy már nagyon az útjában állok. Minthogy a bandája nem tudott elintézni, most a rendőrséget veszi igénybe. Úgyis ő fizeti őket… De hát ne törődjünk ezzel. Az a fontos, hogy kikerüljünk ebből az országból, amilyen gyorsan csak lehet.

– De veled mi lesz?

Az Angyal mosolygott.

– Félek, hogy várnom kell a milliómmal – mondta. – Már ötöt elintéztem a hat emberünk közül, de nem tudom, hogy a hatodikat is sikerül-e…

Elmondta Valcrossnak a történteket. A másik szeme még tágabbra nyílt, amikor hallotta, hogy Fay Edwards az utolsó pillanatban közbelépett – az álla is leesett, amikor Simon elmesélte Dutch Kuhlmann halálát, Kestry brutális viselkedését, és Fernack különös ajánlatát.

Közben az Angyal szeme folyton az utcára tapadt, ujjai görcsösen fogták a revolver agyát, és idegei már csaknem pattanásig feszültek.

– Amint látod, nagyszerű éjszakám volt – fejezte be. – Most már nincs sok tennivalóm. Fernack biztosan azt hiszi, hogy Kanadába szöktem…

– És Fay Edwards azt mondta, hogy a Nagy Főnök itt lesz kilencre?

– Nem egészen így van. Azt mondta, hogy legyek itt kilencre – s talán addig megtalálja a Nagy Főnököt. Azt hiszem, sikerült megtudnia valamit.

– Érdekes dolog – mondta Valcross elgondolkozva. – Kiokoskodtál valamit a lányból?

– Nem hiszem, hogy ez valaha is sikerülni fog.

– Sohasem fogom a nőket megérteni – mondta Valcross. – Szeretném tudni, mit gondol a Nagy Főnök. Ez a nagyszerű koponya – amely a világ egyik legnagyobb városának leghatalmasabb szervezetét teremtette meg – s azért kell talán elbuknia, mert egy csinos, szőke lány beleszeretett egy kalandorba…

– Még nem bukott el – mondta az Angyal.

– De hiszen te megtetted a részedet. Hat közül ötöt elintéztél. Olyan rövid idő alatt végezted el a feladatodat, hogy már szinte csodának látszik. A Nagy Főnököt saját elhatározásodból tetted a listára. Ha elbuksz, meg kell tartanod a szavadat, és vissza mégy Fernackhoz – én nem foglak ebben megakadályozni. De úgy érzem, hogy megérdemelted az ígért jutalmat. Egymillióm van egy külön számlán – rád vár, amióta csak megérkeztél. Szívesen odaadom. Hasznodra lehet, ha…

Simon habozott. Valcross szeme rátapadt.

– Nem utasíthatsz vissza – sürgette. – Minek vársz a Nagy Főnökre. Kár minden pillanatért. A pénzt azonnal megkaphatod. Megérdemelted…

Simon behunyta a szemét. Pihenés, nyugalom, egy kis zavartalan boldogság…

– Rendben van – mondta kisvártatva. – De az egészet nem fogadhatom el…

– Bízd csak rám. Én tudom legjobban megítélni, mennyi jár neked… – mondta Valcross, és gyors mosollyal kilépett a taxiból.

Simon zavartan figyelte, hogyan távozik. Kellemetlen ízt érzett a szájában… Szóval megkapja a vérdíjat. Egyenlően elosztva a gyilkosságok arányában… Hat ember megölése egymillió dollár. Egy: százhatvanhatezer-hatszázhatvanhat dollár, hatvanhat cent fejenként. Erre nem is gondolt. Amikor az ajánlatot elfogadta csak a Kalandra gondolt… Bérgyilkos, mint akármelyik a patkányok közül, akiket elintézett…

Valcross becsukta az ajtót és a bank felé fordult. Ebben a pillanatban másik taxi robogott el Simoné mellett, és közvetlenül előtte állt meg. Az ajtó kinyílt, és egy nő szállt ki.

Fay Edwards volt.

3.

Simon a kilincshez kapott és kiugrott a járdára. S akkor látta, hogy a lány nem is ő rá néz, hanem… Valcrossra.

Simon sohasem ismert olyat, amit ezzel a pillanattal tudott volna összehasonlítani. Ugyanaz a különös feszült érzés volt a térdében, mintha egy szörnyű szakadék mentén állana. Másodpercek teltek el, és hirtelen engedett a feszültségéből.

Nem volt szükség arra, hogy mondjon egy szót is – egyetlen kérdést se kellett feltennie. A lány még nem is látta. S anélkül, hogy látta volna az arcát, Simon észrevette, hogy a szemében különös, felismerő fény csillan meg, és ebben a pillanatban mindent tudott. Tények, nevek, szavak, események kavarogtak az agyában, mintha egy gépezetben elromlott volna egy csavar, és a masina iszonyú pusztítást kezdene végezni… S a zavart, villámgyors gondolatsor ugyanarra a pontra ért el.

Kestry durva hangja ordítja: „Miért mondta ez a fickó, aki telefonált” hogy „Itt a Nagy Főnök beszél?“ Akkor nem tudta megfejteni, ki jelenthette fel – mindenkire gondolt, csak éppen arra nem, aki az egyedül megérthető lett volna. Fay Edwards hangja búg – Curly Ippolinóról azt hallottam, hogy Pittsburgban van – Valcross éppen Pittsburghból tért vissza. Fay Edwards hangja: – Minden pénzt egy bankba fizettek be… Megegyeztek, hogy a hadjárat három évig tart… aztán egyenlően elosztják a maradékot… Amióta maga megérkezett… nem sokan maradtak az elosztáshoz. – Valcross útja a bankba… Valcross hazajön Pittsburghból, ahol a banda utolsó élő vezére tartózkodik… Fay Edwards mondja: – Azt mondta, hogy könnyítsem meg a helyzetét és segítsek, ha a többiek elfognák… – Persze… amíg a munkát be nem fejezte. Valcrossal megismerkedik Madridban. A halálraítélt férfiak listája – most már majdnem mind halott… Az elrabolt és meggyilkolt fiú története, amelyről sohasem győződött meg.

– Egymillió dollárt fizetek – mondja Valcross hangja. Tizenhéthez képest: elég szerény jutalék. – Talán neked sikerül kipusztítanod ezt a romlott, aljas bandát…

S ebben a pillanatban mindent látott. Jack Irboll halott. Morrie Ualino és Eddie Voelsang szintén. A hírek villámgyorsan terjednek az alvilág postáján. Hunk Jenson és Dutch Kuhlmann meghaltak. Utazás Pittsburgba. Az Angyal fékezhetetlen. Valcross telefonál a rendőrfőnökségnek. S az ördögi agyvelő utolsó hadművelete – amikor semmi sem sikerült már – az utolsó pillanatban… Valcross látja az Angyalt… ezen a reggelen… életben… épen… Aztán az egyszerű, világos kifogás, hogy bemehessen a bankba… Ott aztán valami hátsó kijáraton eltűnik… és újabb hírt küld a rendőrségnek. Simon Templar minden részletet tisztán látott. S aztán, amikor Fay Edwards végre megfordult, és észrevette őt, egyetlen szó kiejtése nélkül, a pillantásokban rejtőző megértés alapján, tudta, hogy nem tévedett. Ez a megértő pillantás tette a pontot a legfélelmetesebb és legnagyobb rejtély végére, amellyel valaha is találkozott.

Valcross a Nagy Főnök…

Valcross még nem érte el a bank ajtaját. Fay Edwards csak most vette észre az Angyalt, és két gyors lépést tett feléje. Ugyanebben a pillanatban valami emberfeletti erő kényszerítette Valcrosst, hogy megforduljon, mintha valaki utána kiáltott volna.

Látta Fay Edwardsot, és látta az Angyalt.

Simon Templar néhány méternyiről meredt Valcrossra és látta, hogy a barátság kedves álarcát rettenetes düh torzítja el, amely az öregember szemében villant fel. A változás olyan hihetetlen volt, bár megértette a tényeket s elfogadta a valóságot, de egy időre szinte elkábult tőle. S most ez a különös változás úgy tűnt fel, mintha valami földöntúli hatalom a szeme láttára egy házinyúlból mérges kígyót varázsolt volna.

Aztán Valcross a hátsó zsebéhez kapott.

Simon keze egy századrésszel később indult és villámgyorsan nyúlt a fegyver után – de a sebesült vállának merevsége félúton megállította, mintha hirtelen megfékezték volna. Forró vasként érte hátát a lüktető fájdalom. A lélegzetfojtó pillanatban megfeledkezett a tehetetlenségéről, és a jobbkezét használta. A következő pillanatban már javítani akarta hibáját, s a balkeze gyorsan Fernack revolvere után nyúlt – de Valcross már előrántotta fegyverét.

Golyó süvített el a füle mellett – mintha expresszvonat robogna el, csakhogy húszezerszer gyorsabban. Revolvere megakadt a zsebében. Újabb lövés. A golyó valahová melléje repült. Aztán felemelte a revolverét, és a kabátzsebén keresztül lőtt.

Valcross leejtette a fegyverét; kissé meggörbült testtel, előrehajolva nekidőlt a falnak.

Simon előre ugrott. Az utca zűrzavaros, ijedt tömeg színhelyévé vált. Fehér arcú, rémült járókelők tolongtak a bank bejáratának mind a két oldalán, és visszahúzódtak a veszélyes zónából. Ijedt női sikoltások hallatszottak, és messziről rendőrsíp éles hangja fütyült. Simon felemelte ép karjával Valcrosst és visszaindult a taxi felé. Látta, hogy Lipski arcát óriási izgalom lepi el, amikor kilép a sofőrülés mellől, hogy segítsen. És látta Fay Edwardst.

A lány nekidőlt a taxi oldalának, s az egyik kis kezét a ruhájára szorította. És Simon már szörnyű bizonyossággal tudta: hová tévedt Valcross második golyója.

Mintha jeges kéz szorította volna a torkát. Szíve egy pillanatig nem dobogott. Aztán folytatta útját.

Felszakította az ajtót, és bedobta Valcrosst, mint valami zsákot. Majd a karjába emelte Fayt és lassan beült az ülésre. A lány könnyű volt, mint valami gyerek, s a férfi még csak nem is érezhette, hogy a válla sajog. Mégis mintha az egész világot kellene cipelnie… Elhelyezte a lányt, s aztán becsukta az ajtót. A taxi már elindult.

– Hová pajtás? – kérdezte a sofőr a válla fölött.

Simon megadta Fernack címét.

Messze mögöttük hangzottak a rendőrautók szirénái. A taxi szédületes sebességgel cikkázott autók, autóbuszok között, szabálytalanul előzött, tilos helyen fordult meg, nem törődött rendőrök, sofőrök, kalauzok káromkodásával, s szinte a csodával határos módon menekült meg három-négyszer a menthetetlen összeütközéstől. Sebastian Lipski a fejét vakargatta, és aggódott.

– Hűha – mormogta. – Micsoda munka volt ez? Először nyugodtan karon fog egy pasast. Aztán hagyja, hogy elmenjen. Aztán lövöldözni kezd a Fifth Avenuen és visszahozza. Azt hiszem, ezt még ő maga sem érti…

– Ne törődj vele – szólt közbe az Angyal. – Csak hajts…

Könnyű szorítást érzett a karján, és lenézett a lányra. Fay ledobta kalapját, és haja szétbomlott arcára, mint lágy aranyfolyam. Árnyék jelent meg ámbraszemében, de az arca nyugodt, zavartalan volt. Ajka szétnyílt – mintha mosolygott volna.

– Ne aggódjon – mondta. – Nem megyek… már… messzire…

– Ostobaság – felelt a férfi. – Semmi komoly nem történt. Hamar rendbe jön.

De a férfi tudta, hogy hazudik.

A lány is. Fejét rázta s az arany fürtök táncolni kezdtek.

– Már nem fáj – mondta nagyon csöndesen. – Itt… olyan jól érzem magam.

Ott fészkelt Simon karjának hajlatában, mint egy fáradt kisgyerek. New York tornyai suhantak el az ablak előtt, de ő nem látott semmit. Úgy ment utolsó útjára, ahogyan élt – félelem, sajnálat vagy megbánás nélkül – az ismeretlen múltból az ismeretlen jövőbe. Talán sohase nézett előre vagy hátra. Csak a jelennek élt, a pillanatban. Átutazó-vendég volt a Nagy Szállóban.

Kicsit sóhajtott.

– Úgy sajnálom – mondta és mosolygott. – Azt hiszem… ezúttal… nem… lett volna szabad megtörténnie…

A férfi nem tudott beszélni.

– Csókolj meg újra, Simon – folytatta a lány.

A férfi megcsókolta. Azt hitte, hogy a szíve kiugrik a torkából. Rettenetes erő szorította a mellkasát. De miért is tűnt a lány megközelíthetetlennek. Most tudta a választ. Mert olyan volt, mint ő maga. Ugyanolyan élet- és halálmegvetés, fölényes nyugalom. S ugyanez, aki miatt ő kétszer is majdnem elvesztette az életét – okozta a lány halálát.

Ha az egész világ elátkozta, megvetette volna a lányt, Simon egyetlen követ sem mert volna rádobni. Nem törődött semmi egyébbel. Mennyire hasonlóak voltak…

Újra megcsókolta. Az ajkak szomjasan tapadtak az övére, mintha az utolsó korty vizet innák. Sokáig tartott ez a csók… Simon egyszerre felegyenesedett.

A lány egészen elterült a karjában, és belebámult Simon arcába, mintha sok száz évig emlékezni akarna minden vonására. Mosolygott, és ámbraszemében olyan fény csillant fel, amelyet a férfi sohasem értett meg.

Látta, hogy a lánynak nehezére esik a beszéd.

– Au revoir, Simon – mondta.

Ahogyan élt – halál, bűn és vér között – úgy is halt meg.

Fay feje hátrahanyatlott. Simon szépen leengedte az arányló fejét, és odatámasztotta az ülés sarkának. Csönd volt. Nem hallott semmit. A szemét könnyek homályosították el. Ajkába harapott, hogy el ne bőgje magát, és újra lenézett a lányra, akinek arca kifényesült. Simon föléje hajolt és megnézte. Egy könny gördült végig az arcán, és lecsöppent a lány arcára.

A taxi éles ívben fordult be egy sarkon. Simon hirtelen magához tért.

Ráeszmélt, hogy Valcross ráncigálja karját, a hangjában iszonyú könyörgő félelem sír. A jajgató szavak homályosan hallatszottak a fülébe.

– Hát nem tud tenni valamit? Nem akarok meghalni. Hiszen jó voltam magához. Nem akartam becsapni az egymillióval. Mindent megteszek, amit mond. Nem akarok meghalni. Rám lőtt. Orvoshoz kell vinnie. Pénzem van… Amit akar… amennyit akar. Millióim vannak… Mindent megkaphat. Nincs szükségem rájuk… Vegye el, amit akar.

– Maradjon nyugodtan – felelt az Angyal tompa hangon.

– Dollármilliók… a bankban… mind a magáé…

Simon eltolta őt magától.

– Bolond – mondta. – A világ minden pénzével sem tudná jóvátenni azt, amit elkövetett…

A férfi visszariadt tőle, és ijedt dadogása sikollyá nőtt.

– Hát mit akar tőlem? Mindent megadhatok… Ha nem pénz, hát mit kíván… Mire megy ki a játék? Mit jelent ez az őrült autózás?

Az Angyal lassan feléje fordult, és még Valcross is elhallgatott, amikor meglátta arcát. Ajka mozgott, de szó nem hagyta el a száját. Remegő keze a szájához kapott, mintha védekezni akarna az ördögi kék szemek elől.

– A halált – felelt az Angyal iszonyú nyugodtan.

Dél felől fordultak a Washington-Square-re. Simon nem is figyelte hogyan rázták le az üldözőket, de a sziréna-jajongás megszűnt. A város dübörgő zenebonája elnyomta. A taxi lassított.

A sofőr hátrafordult.

– Ez az – jelentette ki, és felnézett a házra. – Mi lesz most?

– Várj egy percig – mondta az Angyal –, aztán látta, hogy Fernack ott állt a ház lépcsőjén.

Simon kilépett, és lassan a detektív felé indult. Fernack nyugodtan állva maradt, és figyelt. A keményvonalú, marcona arc nem enyhült meg – csak a bozontos szemöldök alatt villant fel valami furcsa kifejezés a tekintetében.

Simon elővette a gyöngyház-revolvert, és átnyújtotta, mintha a kardját adta volna oda.

– Megtartottam a szavamat – mondta.

Fernack elvette a revolvert, és zsebébe csúsztatta.

– Nem találta meg a Nagy Főnököt?

– A taxiban van.

Mérhetetlen elégedettség jelent meg Fernack szemében, amikor az Angyal vállán keresztül a várakozó taxi felé pillantott. Aztán szó nélkül otthagyta az Angyalt, végigment a járdán, és kinyitotta az ajtót. Valcross félig kiesett a kocsiból. Fernack megfogta egyik kezével, és fölegyenesítette az összecsuklott embert. Aztán még valamit látott a taxiban, és egyszerre nagyon csöndesen megállt.

– Hát ez kicsoda? – mondta.

Nem kapott feleletet. Fernack megfordult, és körülnézett.

Simon Templar eltűnt.

KILENCEDIK FEJEZET

amelyben el kell búcsúzzunk a regény figuráitól

A brooklyni Mr. Theodore Bungstatter végre június 11.-ik napján feleségül vette a szakácsnőjét. Sikerült az áldott teremtést meggyőznie arról, hogy az az ígéret, amit akkor régen, a varázsos holdfény hajtása alatt tett, nem csak múló, röpke érzés kifejezője volt, hanem komoly megbecsülésének bizonyítéka. A Niagara-vízeséshez indultak nászútra, s a házasság a legszebben alakult, míg csak az asszonyka ki nem jelentette, hogy ő többet nem főz az urának…

Mr. Ezekiel Inselheim hatalmas léptekkel járt fel-alá a könyvtárszobájában, és az újságíró-küldöttségnek a következőket mondta:

– Minden önzetlen polgár kötelessége, hogy ellenálljon a zsarnoki hadjáratoknak – még a saját élete kockáztatásával is, vagy ha a legközelebbi és legkedvesebb egyéni érdek felett áll. Háborút vezetünk a bűn ellen, s az önfeláldozásnak ugyanolyan parancsai szerint kell küzdenünk, mintha valamely idegen hatalom üzent volna hadat.

Mialatt beszélt, annak a kalandornak hideg, gúnyos szemére gondolt, aki ugyanebben a szobában ült vele szemközt…

Mr. Heimie Felder izgalmas vitában áll egy csomó cimborájával a Charley-bár hátsó szobájában.

– Hogy érted azt, hé, hogy ez a fickó hülye? Csak nem akarod elhitetni, hogy az a fickó, aki lelőtte Morrie Ualinot és Dutch Kuhlmannt, az hülye lehet! Hát idefigyelj, hékás, én csak annyit mondok…

Mr. Chris Cellini pompás, vastag sültet helyezett a nyársra. Ingujját felgöngyölte a könyökéig, s izmos karja ütemesen forgatta a nyársat. Étel, ital és pompás dohány illata volt az orrlyukában. Harsány nevetése gyakran hangzott fel, amikor kérdeztek tőle valamit.

– Nem, már hosszú ideje nem láttam az Angyalt. Hé fiúk, az volt ám a fenegyerek! Majd egy szép napon elmondok róla egy történetet…

Sebastian Lipski teli szájjal mesélte az elragadtatott hallgatóságnak, a Columbus Circle-nél:

– Hát sohase hallottál arról az időről, amikor én meg az Angyal elkaptuk a Nagy Főnököt? Amikor két szál revolverrel támadtuk meg a Vandrick National Bankot?…

Mr. Tony Ollinetti végigtörölte a bár ragyogó, fényes mahagóni-pultját, gépiesen felnézett az órára, és tiszta szalvétát vett elő. Sima arca kifejezéstelen volt, s a barna szeméből, senki sem okoskodhatott ki. Akármit is rendeltek, gyorsan kiszolgálta az illetőt. Gyors mosollyal fogadta, ha megszólították, vagy tréfálkoztak vele. Lehetetlen volt megállapítani: fáradt volt-e vagy nem… lehet, hogy most jött szolgálatra, lehet, hogy már egy hete nem aludt. A Broadway ragyogó fénye cikázott néha az ablakok előtt, új arcok jöttek, a régiek eltűntek. Mindent látott és hallott. De nem szólt egy szót sem.

John Fernack felügyelő még éppen elérte az ossiningi vonatot, húsz perccel azután, hogy a Nagy Főnököt kivégezték a villamosszékben. A felügyelő úr elfoglalt ember volt, és nem időzhetett régi, letárgyalt eseteknél. De a legutolsó városi választás nagy változásokat hozott. – Ocread világkörüli utazásra indult – egészsége megrendült kissé. Marcus Yeald már nem volt ügyész. De Quistrom még mindig főfelügyelő volt, és egy csomó régi számlát rendeztek…

Íróasztalán levél feküdt.

RENDŐRFŐNÖKSÉG SPECIÁLIS OSZTÁLY SCOTLAND HOUSE LONDON S. W. 1.

New York város rendőrfőnökének

RE.: SIMON TEMPLAR („AZ ANGYAL”)

Tisztelt Uram,

Előző levelünkre utalva, közöljük önnel, hogy ez a férfi, tudomásunk szerint visszatért Angliába, s ezért nincs szükség arra, hogy további segítségüket kérjük.

Híve, C. E. Teal főfelügyelő.

Fernack a falinaptárra nézett, ahol bizonyos dátumokat megjegyzett. Teal levele nem hozott meglepetést. Tudomása szerint az Angyal három nap alatt jött, látott, győzött. S az utolsó szót kimondták Ossiningben, a kivégzés alatt… Keze a hátsó zsebéhez nyúlt, ahol a gyöngyház-revolver pihent, és a tapintás emlékeket ébresztett benne.

Talán ezért történt, hogy este, amikor előadást tartott a Rendőriskolán, a fiatal, izmos legények látták, hogy félretolja az iratokat és jegyzeteket, hatalmas öklét az asztalra helyezi, és úgy beszél hozzájuk… Gigászi óriás, aki több mint egy fejjel emelkedett ki közülük, s akinek arcára hosszú évek véres és komor eseményei véstek ráncokat.

– Ti, fiúk, a világ legnagyszerűbb munkáját fogjátok elvégezni – voltak utolsó szavai, s a keménység eltűnt hangjából. – Egész életemet ennek a munkának szenteltem, s még tízszer is nekilátnék. Nem könnyű, ha az embernek hátulról döfik testébe a kést. Nem könnyű, mert látni fogjátok, hogy a legjobb barátotok hogyan esik el – valamelyik aljas patkány revolvere miatt. Nem lesz könnyű, mert kevés a fizetésetek, és látni fogjátok, hogy némelyik magas polcon olyan fickók ülnek – akik sok pénzt keresnek, s könnyű a dolguk. Néha pénzt kínálnak nektek, hogy a kellő pillanatban hunyjatok szemet. Nehéz ez a vállalt feladat. Durváknak is kell lennetek. Patkányokkal, gyilkosokkal lesz dolgotok, akik saját anyjukat is lelőnék ötven dollárért. Mi itt, ti, meg én, a világ legnehezebb rendőrmunkáját vállaltuk. De… – s ekkor látták, hogy John Fernack, a vasdetektív kemény szája körül némi derű vonala tűnik fel, s a szemében enyhe fény villan fel – talán valaha találkozni fogtok egy fickóval, aki a legderekabb, legvakmerőbb férfi, s aki segíteni fog akkor is…

Fernack most elhallgatott egy időre, s újra végignézett a szálas legényeken.

– Lesznek olyanok most köztetek, akik azt hiszik, hogy az utóbbi napok eseményei nem sokat jelenthetnek… Sikerült az alvilág egyik leghatalmasabb szervezetét megsemmisíteni, de majd akad más – nem is sokára, és megint félelmetes ellenfelekkel kell megküzdenünk… Be kell vallanom, igazatok lehet – mit jelent a féltucatnyi ember halála ahhoz képest, hogy hány ezer meg ezer aljas patkány rejtőzik New York, Chicago és a többi hasonló város sikátoraiban, bárjainak hátsó szobájában… De higgyétek el: minden kis eredmény közelebb visz ahhoz a célhoz, amelynek érdekében ti felesküdtetek, s dolgozni akartok. Én talán már nem érem meg a cél elérését, de ti…

Döngő léptekkel kezdett fel-alá járni.

– A világ túlsó feléről aggódva, sőt néha félve néznek mifelénk az emberek. Borzongva olvassák napról-napra a tragikus eseményekről szóló híradásokat, és áldják az Istent, hogy nem kell itt élniük… Ez a harc, amit folytatnunk kell, nemcsak embertársaink életéért és biztonságáért folyik, hanem egy kicsit a nemzeti becsületünkért is…

Megállt az ablaknál, és lenézett a lassan kigyulladó fényekre. Nekiszorította forró homlokát az üvegnek, s újra az Angyalra gondolt. Maga sem tudta miért, de egyszerre valami könnyebbséget érzett. Meg se fordult, úgy mondta:

– Köszönöm, fiúk! Mehettek!

Quistrom főfelügyelő mosolyogva nézett rá, amikor késő este benyitott hozzá. Fáradt, kék szemével szinte végigsimogatta a szálas alakot.

– No, Fernack – mondta lassan –, még mindig foglalkozik a lemondás gondolatával?

Fernack először nem felelt. Aztán megrázta fejét.

– Nem, főfelügyelő úr. Tudja Isten, már megint nagy kedvem van a munkámhoz.

Quistrom bólintott és szeme a kék-kötésű aktacsomóra tévedt, amelynek fedelén ez állott:

„AZ ANGYAL NEW YORKBAN - A NAGY FŐNŐK.

Végigsimította az iratcsomót, aztán fogta és betette a fiókjába.

* * *

A Temze mellett, egy kis villa kertjében, amikor a meleg nyári nap után a sötétség hűvös nyugalmat hozott, s az új hold ezüstre festette a folyót, Miss Patricia Holm, aki már az Angyalnak szentelte életét, így szólt:

– Sohase mondtál el mindent, ami New Yorkban történt veled…

A férfi cigarettája felparázslott, s nyugodt hangja gyengéden válaszolt az árnyékból:

– Talán sohasem fogok mindent tudni, ami ott történt velem – mondta.

De az emlékezete háromezer mérföldnyire volt a holdtól, amely a folyón reszketett, a fák fekete körvonalától, a fülében egy város mennydörgő robaja hallatszott, és egy muzsikáló hang suttogása, amely így búcsúzott:

– Au revoir…

Table of Contents

Bevezetés

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET