A NAGY ORGAZDA

I.

Leszámítva azt a szomorú tényt, hogy egyikük sem volt a társadalom hasznos, munkás tagja, Johnny Anworthnak és „Napsugár-Jim” Fassonnak kevés köze volt egymáshoz. Nem ugyanabba a Jó Öreg Iskolába jártak, nem találtak közös érdeklődési pontot holmi rajongásban – például William Wordsworth költeményeiért. Sőt még madártojás, vagy egyes ritkább sajtfélék gyűjtésében sem voltak rokon lelkek. De az a mód, ahogyan a Scotland Yard bűnügyi nyilvántartójában megszűntek ékeskedni, bizonyos kapcsolatokat teremtett köztük, mentségül szolgálva egyúttal a krónikásnak is, hogy egyáltalán foglalkozik velük.

Ama bizonyos esztendő húsvétján Johnny Anworth belépett a Bond Street egyik ékszerüzletébe. Sajnos, az áruért, amit magával vitt, elmulasztott fizetni. A „belépés” a mennyezeten át történt, az üzlet fölötti lakásból, amelyet Johnny e célra vett bérbe. Pontos és rendes munkát végzett – Anworth kiváló hírnévnek örvendett a szakmában –, szerencsétlenségére azonban annyira rajta volt mindenen az egyéniségének bélyege, hogy a rendőrségnek csak ki kellett vetni a nagy kotróhálót, és huszonnégy óra múlva annak rendje és módja szerint meg is akadt benne.

A Market Street rendőrállomására került, ahol maga a kerületi felügyelő vette elő. John szempontjából rendkívül kellemetlennek bizonyult az a körülmény, hogy elfogatásakor nála volt verejtéke munkájának gyümölcse – azaz néhány foglalatából kiszedett értékes drágakő. Johnny egy kis keménypapír dobozba tette a köveket, azután becsomagolta és átkötötte. Arra már nem volt ideje, hogy a címet is ráírja, és ez volt az oka annak, hogy a kerületi felügyelő oly nyájasan beszélt vele.

– Ezt a csomagot a Nagy Orgazdának akartad küldeni, ugye Johnny fiam? – kérdezte.

– Segédfogalmam sincs róla miről beszél a felügyelő úr – válaszolta Johnny. – A dobozt a Leicester Squaren találtam, és azért csomagoltam be, hogy leadjam a rendőrségen, mint talált tárgyat.

A kerületi felügyelő rendületlenül nyájas maradt.

– Már hatszor kerültél csávába – jegyezte meg, az íróasztalán lévő jegyzeteket tanulmányozva. – Ha most rád akarnánk mászni, elküldhetnénk a Szörnyű Helyre[1]. Elmehetnél hét évre a Moor-ba, azután még három év házi őrizet várna rád. De ha megmondanád, kinek akartad küldeni a csomagot, hajlandóak leszünk megfeledkezni eddigi büntetéseidről, és szólunk a bíróságon is egy-két jó szót az érdekedben.

– És a reputációm?!

– Van ugyan tolvajbecsület, de ez nem viharálló dolog.

– Jól van felügyelő úr – felelte – köpök. Ezzel azután vége is lett volna a történetnek, ha a rendőrállomás gyorsírója történetesen a hivatalban van. De ebédelni ment, és a felügyelő is éhes volt.

Így Johnny Anworth azzal az utasítással került vissza cellájába, hogy ha valamit enni akarna, megteheti a felügyelő számlájára. A kihallgatást két órakor szándékozták folytatni. Az ebédet – marhasült és kelkáposzta szerepelt az étlapon – a pincérlány tálcástól a rendőrségi szobában tette le. Kicsit udvaroltatott még magának az őrmesterrel, azután elment. A cellaőr pedig bevitte Johnnynak az ételt. Ő volt az utolsó, aki a kiváló képességű „Mr. Anworth”-ot életben látta.

A pincérlánynak maga a szakács tálalt a konyhában, az úton nem állt meg, hogy bárkivel szóba elegyedjék. A szakácsnak aznap nem volt látogatója. Az őrszobán, mikor a lány az ételt átvette, csak Pryke helyettes felügyelő, a szolgálattevő őrmester, és a cellaőr tartózkodott. És valakinek mégis sikerült azon a rövid úton annyi ciánkálit tenni életének utolsó mustármártásába, amennyitől talán egy század is elpusztult volna.

A gyilkosság nagy port vert fel, az újságok óriásbetűs címekkel közölték, és erős kritikával illették a rendőrséget; még a parlamentben is interpelláltak miatta. Úgy látszott, hogy a nyomozás minden szála zsákutcába vezet. A Scotland Yardon azonban már hozzászoktak az ilyesmihez, és Teal főfelügyelő még mindig ebben az ügyben dolgozott, amikor vagy hat héttel később James illetéktelenül és jogtalanul körülbelül ötezer font értékű drágakő tulajdonosává léptette elő magát.

„Napsugár-Jimmy” Fasson vagyonát addig elsősorban megnyerő modora jelentette, amellyel egyformán nyerte meg a gyermekeket, és a minden hájjal megkent üzletembereket; azonkívül jó modorra valló ruhatára, és elegáns, a világ minden tájáról származó címkéjű bőröndjei, amelyek alkalomadtán előkelő szállókban tulajdonosuk hitelképességének alátámasztására szolgálnak. Végre pedig a barátnője is bizonyos értéket jelentett, aki egyforma sikerrel szerepelt mint feleség, nővér, unokahúg, vagy tiszteletreméltó agg édesanya.

Ama bizonyos alkalommal Jimmy a Magnificent-ben szállt meg, amelyet addig még nem tisztelt meg látogatásával. Gazdag amerikai nászutas volt, és néhány napig úgy látszott, nagyon élvezi csinos feleségével együtt London látnivalóit. Azután egyszerre felhő borult a rózsás nászégre.

– Lehet, hogy honvágya van – öntötte ki bánatát Napsugár Jimmy a portásnak. – Maga mit csinál fiam, ha a felesége szeszélyeskedik?

– Nem tudom, uram – vallotta be a portás, akinek legkevésbé sem volt hivatása, hogy ilyen kérdésekre feleljen.

– Azt hiszem, ha egy nőnek ilyesféle baja van, valami meglepetésre áhítozik – töprengett Napsugár Jimmy. Egy kis ajándékra, ami helyrebillentené. Új kalapra, bundára, vagy briliáns karkötőre… Persze, hogy ez kell neki – kiáltotta, mint akit ihlet szállt meg – briliáns karkötő! Melyik boltban kapható itt a legszebb?

– Peabody a Regent Streeten nagyon híres cég, uram – válaszolta rövid gondolkozás után a portás.

Napsugár Jimmynek felragyogott a képe.

– Telefonáljon nekik, és mondja meg, hogy hozzanak nekem néhányat a legszebb karkötőkből. Jöjjenek fel egyenest a feleségem szobájába, hogy az asszony maga választhasson. Azt hiszem, ettől majd megjön a kedve.

Hogy megjött-e vagy sem, arra nézve eltérő az érdekeltek véleménye. A szállodaportás mindenesetre örült, hogy szívességet tehet a bőkezű vendégnek, és Peabodyra, az ékszerészre olyan hatással volt a James Fasson úrról adott felvilágosítása, hogy hat gyönyörű karkötőt tett a táskájába, és azonnal útnak indult. Rövid megbeszélés után Fassonné kiválasztotta a legdrágább karkötőt, egy kis ezer fontos csecsebecsét, Fasson úr pedig becsöngette a boyt, hogy hozzon pénzt a csekkért a szomszédos bankból.

– Igyunk egyet, amíg a pénz meg nem érkezik – mondta Napsugár Jimmy, és az asztalon álló whiskys üveg felé fordult.

Peabody úr alig ivott valamit, mégis egy teljes órára elvesztette minden kapcsolatát a külvilággal. Közben pedig Fusson úr és neje örökre elhagyták a Magnificentet a hat karkötő társaságában. Az sem igen vidította fel a boldogtalan ékszerészt, hogy a bank – amelynek címére Fasson a csekket kiállította – telefonált a szállodának és közölte, hogy az aláíró nevét még hírből sem ismerik.

E kis ügy miatt hívták össze sebtében azt a bizonyos értekezletet a Scotland Yardon a helyettes rendőrfőnök szobájába. Rajta kívül még Claud Eustace Teal főfelügyelő és Pryke helyettes felügyelő volt jelen. Teal, aki a tanácskozás megtartását kérte, néhány szóval előadta véleményét.

– Anworth és Fasson elég jól ismerték egymást, és ha Anworth összeköttetésben volt a nagy orgazdával, nem lehetetlen, hogy Fassonnak is eszébe jut majd. Pontosan tudom, hol tehetem rá a kezemet, és felhatalmazást kérek, hogy nem hivatalos úton csikarhassam ki belőle a vallomást.

– Mi a kifogása az ellen, hogy elfogjuk és a rendes úton-módon hallgassuk ki – szólt a helyettes rendőrfőnök.

– A Market Streetre kerülne, ugye? – töprengett felhangon Teal. Gyermekesen ártatlan kék szeme álmosan pislogott. – Nem akarom, hogy meggyilkolják – tette hozzá a többihez fordulva.

Desmond Pryke detektívfelügyelő helyettes elpirult. Lord Trenchard híres rendőregyetemének első diplomásai közül való volt, és az a hír járta róla, hogy nagyra van az oklevelével. Sötét hajú, karcsú fiatalember volt, kezét szépen ápolta, és már messziről látszott róla hogy az újfajta detektívek közé tartozik, akiket mostanában a magasabb társadalmi körökből toboroztak. Messziről szaglott, hogy úriember. Teal főfelügyelő állítólag már többször fohászkodott a mennybéli Atyához, hogy ezzel a fajtával őt véletlenül össze ne tévesszék. És sokan rebesgették, hogy Teal némileg nyomós okokból nézte jobb szemmel a régi gárdából való detektíveket.

– Ez az ön kerülete Pryke – mondta a helyettes rendőrfőnök. – Mi a véleménye a dologról?

– Nem hiszem, hogy előnyös lenne ez a módszer – válaszolta az ifjú felügyelő. – Ha Fasson annyira megrémült Anworth meggyilkolása miatt, akkor nem tudom, hogyan lehet egyáltalán szólásra bírni…

– Mit tudhat Fasson Anworth megöléséről? – szólt közbe hirtelen Teal. – A lapok tudósításai ugyanis e tekintetben, éppen a rendőrség közbelépése miatt, feltűnően hiányosak voltak.

Pryke kollégájára nézett.

– Nem hiszem, hogy többet, mint akárki a kívülállók sorából, de az alvilágban ez a hír járja: Anworth-ot azért gyilkolták meg, mert besúgásra készült.

– Úgy látszik, kedves kollégám, maga sokat foglalkozik az alvilág pletykáival – felelt gúnyosan Teal. Aztán elfogta a helyettes rendőrfőnök haragos tekintetét, és udvariasabban folytatta:

– Őszintén szólva, még más okból sem akarom a barátunkat előállítani. Biztosítékot szeretnék ugyanis adni neki, hogy ha beszél, nem lehet majd rábizonyítani a besúgást.

A tanácskozás egy darabig még tovább folyt, meglehetősen hevesen. Csak Teal őrizte meg nyugalmát, és csendesen rágta fodormentás gumiját. Kerek, kissé vöröses arca olyan volt, mint a kínai Türelem-isten bálványáé.

– Dolgozzanak együtt Pryke felügyelővel – mondta neki a helyettes rendőrfőnök, amikor a tanácskozás eredményeképpen a szokatlan eljárásra engedélyt adott.

– Nagyon szívesen – válaszolta rendkívül előzékenyen Teal – de nem tudom, lesz-e időnk arra, hogy a kolléga úr hazamenjen és átöltözzék.

Pryke éppen felállt a székről, és gondosan lesimította a kabátját. Ruhája valóságos szabászati remekmű volt; a könnyű szürke szövetet halvány mályvaszínű csíkozás díszítette, és határozottan lehetett állítani, hogy sokkal különb Teal felügyelő kopott, fényes, kék öltözékénél.

– Nincs tudomásom arról, hogy a rendőrségi szabályzat előírná, miszerint a detektívnek rongyosan kell járni! – vágta vissza Pryke. Teal főfelügyelő elvörösödött. Még akkor is bosszankodott, amikor már Hyde Park Corner környékén jártak.

Haragudott, hogy a helyettes rendőrfőnök nyakába sózta Prykét. Ennek több oka volt. Először is enyhén utálta ifjabb kollégáját, aztán pedig a Nagy Orgazdát egyéni zsákmányának szemelte ki, mióta csak Johnny Anworth beleszúrta villáját abba a fatális sültbe. Harmadszor: ha egyáltalán szükségesnek vélte a segítséget, jobban szerette volna a mogorva, és szögletes képű Barrow őrmestert látni maga mellett, akiből – ha csak nem szóltak hozzá – még harapófogóval sem lehetett egy szót kihúzni. Ezek a válaszok is olyanok voltak, hogy Tealen kívül bárki más elszörnyedt miattuk. Teal főfelügyelő nem dicsekedhetett rendőregyetemi diplomával, soha nem tanult bűnügyi lélektant, viszont harminc esztendő verejtékes tapasztalata állt mögötte. Nem csoda, hogy kissé sanda szemmel nézte a felügyelői kar ama jól ápolt körmű díszét, akit Prykének hívtak, de akinek ő egészen más, csöppet sem hízelgő neveket adományozott. Szóval: éppenséggel nem volt hízelgő a véleménye kollégájáról, és eme véleménye egy részének hangot is adott, amikor beléptek a kis garzonház kapuján, amelyben állítólag Napsugár Jim Fasson akkor tartózkodott.

– Szeretném, ha nem sokat beszélne, és rám hagyná a dolog intézését – rendelkezett mogorván. – Én tudom, hogyan kell bánni Fassonnal, és azt is tudom, hogyan kell kiszedni belőle, amit akarok.

Pryke idegesen kezdte igazgatni nyakkendőjét, amelybe egyetemi klubjának színei voltak beleszőve.

– Ezt is úgy tudja, ahogyan az Angyallal is mindig tudta mit kell tenni, kedves kollégám? – kérdezte.

Teal főfelügyelő dühösen a szájába harapott, de nem válaszolt. Nekivágott a keskeny lépcsőnek, miközben az Angyalra gondolt, akihez annyira nem illett a neve. Az Angyal, ez a sima csirkefogó, már annyiszor kicsúszott a kezéből. És ez állandóan úgy sajgott, mint valami tüske a talpában. Mert akárhányszor hivatkozott nagy tapasztalataira az ifjú detektívnemzedék előtt, mindig akadt valaki, aki burkoltan, vagy nyíltan szóba hozta az Angyal ügyeiben való kudarcait. Teal főfelügyelő roppantul unta már a dolgot, ami nem is volt csoda. És szerette volna, ha a hencegő fiatalemberek közül valamelyik összekerülne az Angyallal.

Persze Napsugár Jim Fasson sokkal könnyebb dió volt annál az ártatlan tekintetű és mosolygó törvényen kívülinél, aki annak idején annyi álmatlan éjszakát okozott Tealnak. Amikor Napsugár Jim megrökönyödött képébe pillantott az ajtórésen keresztül, háborgó lelke kissé megnyugodott, és szakavatott ügyességgel becsúsztatta lábát a nyílásba.

– Ne csapj lármát, senki sem akar bántani, Napsugár – mondta.

Napsugár Jim, akárcsak John Anworth, bizonyos filozófiával nézte a dolgokat. Ezért hátralépett, és utat engedett a detektíveknek, hogy bemehessenek a kis, egyszobás lakásba. Még a szivarjáról sem hullott le a hamu.

– Mi újság főfelügyelő úr? – kérdezte a hosszú évek gyakorlata útján szerzett hidegvérrel.

Még azzal sem fárasztotta magát, hogy amerikai kiejtéssel beszéljen. Ami nem is volt neki könnyű, hiszen London egyik külvárosában, az Old Kent Roadon született, és Amerikát nagyobbrészt csak a moziból ismerte.

– Azoknak a gyémántkarkötőknek az ügyében járok, amelyeket valaki Peabodytól rabolt – válaszolta Teal hasonló hidegvérrel.

Napsugár Jim összehúzta a szemöldökét. – Nem tudom, hogy miről beszél, Teal úr – felelte.

– Nagyon is jól tudod – vágott közbe a főfelügyelő. – Minden hercehurca elkerülése céljából sietek kijelenteni, hogy Peabody megismerte a fényképedet, és azonosságod megállapításában a Magnificent szálló fele személyzete is segített.

Napsugár Jim nem válaszolt.

– Arra is figyelmeztetlek – folytatta Teal felügyelő, miközben friss rágógumit csúsztatott a szájába, hogy most nem akarok kínos részletekbe bocsátkozni. Egyszerűen beszélgetni szeretnék veled egyről-másról. Még elő sem állítalak az őrszobára. Itt maradunk, csevegünk egy kicsit, amiről azután mind a ketten megfeledkezünk.

Amikor Napsugár Jim Fosson nem viselte azt a mosolygó álarcot, amelyről gúnynevet kapta, tekintete éles és kutató volt… Látszott rajta, hogy határozottan okos ember. Ez a kutató tekintet most is megjelent arcán. Tudta, hogy Tealban meg lehet bízni, és olyan férfiú, aki James Fasson biztonságát is szem előtt tartja, ha megígérte. Igaz, hogy ha Teal fél órával később érkezik, ő már úton van Ostende felé, de most belátta, hogy legyőzték.

– Régi barátaimmal mindig szívesen elbeszélgetek – válaszolta rövid gondolkozás után.

– A Nagy Orgazdának szoktad eladni a holmidat, Napsugár? – kérdezte Teal.

Fasson orrához emelte szivarját, és beszívta annak illatát.

– Azt hiszem, már hallottam ezt a nevet – válaszolta óvatosan.

Teal főfelügyelő arcán végtelen unalom látszott. Ez a kifejezés már sokakat tévútra vezetett. Pedig néhány másodperc alatt alaposan körülnézett a szobában, és észrevette azt a barna papírdarabot, amely a papírkosárból lógott ki. A darabka zsineg az asztal alatt a szőnyegen sem kerülte el a figyelmét.

– Már túladtál Peabody karkötőjén, ugye? – kérdezte Jimtől, s álmos szeme a betörő arcára siklott. – Nem kérdezek mást, csak azt, milyen címet írtál a csomagra?

Napsugár Jim szájába vette a szivart és nagyot szívott belőle.

– Nemrégen küldtem el a csomagot – vallotta be. – A cím pedig…

Soha sem fejezte be, amit mondani akart.

Teal főfelügyelő mögött lövés dörrent, és látta, hogy Napsugár Jim a melléhez kap és egész teste megrázkódik a golyó ütésétől. Aztán becsapódott egy ajtó. Teal villámgyorsan megfordult, arcán látszott, hogy nem hisz érzékeinek. Pryke – mielőtt felettese elérhette volna az ajtót, – odaugrott és kitárta. Mind a ketten kirohantak a lépcsőházba. Teal úgy érezte, hogy álmodik. Ez a hihetetlen vakmerőség úgy fejbevágta, hogy szinte agyrázkódást kapott. Valósággal öntudatlanul rohant le a lépcsőn Pryke nyomában. Az utcai bejáratnál érte utol.

Csak azután, hogy ott megállt, fogta fel tulajdonképpen mi is történt.

Odakint semmi feltűnőt nem lehetett látni. Az utcán békésen jöttek-mentek az emberek, az utca túlsó oldalán egy üres autó állt, szemközt egy postás közeledett a levéltáskájával, kissé távolabb pedig két asszony beszélgetett. Balról egy fiú érkezett, háromkerekű szállítókocsinak a pedálját taposva. Sehol semmiféle gyanús alak sem látszott.

Teal megrökönyödve nézett a fiatal felügyelőre.

– Látta? – kérdezte rekedt hangon.

– Csak a hátát – felelte Pryke. – De arról fogalmam sincs, hogy merre menekült.

Teal a fiúhoz lépett, aki éppen leszállt a háromkerekű bicikli nyergéről.

– Nem láttál az imént egy férfit kiszaladni ebből a házból? – kérdezte.

A fiú értetlenül bámult rá.

– Milyen férfit, uram?

– Ezt magam se tudom – válaszolta Teal, és úgy érezte, hogy a fiú joggal tartja bolondnak. – Úgy hiszem, ész nélkül rohant, hát észre kellett volna venned…

A fiú megrázta a fejét.

– Nem láttam én szaladni senkit, csak magát – válaszolta. – Mi történt? Elloptak valamit?

Teal főfelügyelő nem mutatott hajlandóságot, hogy válaszoljon. Lihegve csatlakozott Prykéhez.

– Menjünk fel és nézzünk körül a lakásban – mondta dühösen.

De nagyon jól sejtette, hogy ez is hiába. Johnny Anworth meggyilkolása ismétlődött – kissé más formában. Pedig óvatos volt, gondolt rá, és meg szerette volna akadályozni. Arra már gondolni sem mert, hogy Pryke milyen jót mulat rajta. Dühösen nekivágott a lépcsőnek, hogy ne lássa kollégája gúnyos arcát.

Amikor belépett az ajtón, megtántorodott. A szeme kidülledt, és úgy látszott, kiesik a gödréből. Az álmosság és az unalom egyszeriben eltűnt arcáról, és úgy bámult maga elé, mint aki kétségbeesetten igyekszik, hogy összeszedje utolsó tiszta gondolatait.

II.

Napsugár Jim holtteste eltűnt: ettől billent meg Teal felügyelő lelki egyensúlya. Fasson porhüvelyének nyoma sem volt. Sőt, úgy látszott, hogy Napsugár Jim talán nem is létezett, talán nem is volt ebben a lakásban, talán nem is beszélgettek vele. A világűr ahhoz a szobához képest valósággal népes utca lehetett. Legalábbis úgy látta Teal. Kevesebb nyomot még akkor sem hagyhatott volna maga után Napsugár Jim, ha nem születik meg.

A kámforrá vált holttest helyett ugyanabban a székben, ahol a boldogult Napsugárt érte a golyó, egy férfi üldögélt. Láttára Teal főfelügyelő vérnyomása gutaütéses magasságba emelkedett, és abban a katasztrofális pillanatban, amikor hangjára leginkább szükség lett volna, meg sem tudott szólalni.

– Álljon fel, Angyal – nyögte ki végül. – Letartóztatom!

A férfi nagy lelki nyugalommal tápászkodott fel a karosszékből, miközben úgy tett, mintha nem parancsnak engedelmeskednék, hanem saját jószántából hagyná el a kényelmes ülőhelyet. Teal főfelügyelő dühösen nézte.

Ez a düh csak annak volt érthetetlen, aki nem ismerte a két fél között dúló harcot, amelynek során Teal főfelügyelőt már több bosszantó csapás érte. Tudjuk, hogy ezen felvilágosulatlan egyéneknek száma igen kicsiny, így hát nem sokat kell magyaráznunk a főfelügyelő dühének mértékét és fokát. A düh olyan lángoló volt, hogy tüzénél akár tükörtojást lehetett volna sütni.

Az Angyal azonban – úgy látszik – észre sem vette. Világos, szürke ruhás alakja oly könnyed eleganciával emelkedett ki a székből, amilyent Pryke helyettes felügyelő sohasem volt képes produkálni. Amikor a felkelés műveletét lassan és kényelmesen végrehajtotta, ártatlan kék szemének tekintetét összemérte Teal villámló tekintetével.

– Hello Claud – üdvözölte vidáman a főfelügyelőt. – Mit keres itt?

A detektív kissé bambán nézett az Angyalra. Általában meglehetős szellemi képességekkel rendelkezett, de ha az Angyalt meglátta, mindig így kellett néznie.

– Én szeretném tudni, hogy mit keres itt? – válaszolta.

– Napsugár Jimet akartam meglátogatni – felelte az Angyal. – De úgy látszik, nincs itt. Már eltávolította volna, kedves Claud?

Teal főfelügyelő időnként emberfeletti önmegtartóztatásra volt képes.

– Nem távolítottam volna el – válaszolta mogorván. – Napsugár Jimet meggyilkolták.

Az Angyal megrántotta egyik szemöldökét.

– Ez rendkívül izgalmasan hangzik – jegyezte meg, és Prykére kacsintott. – Ez a fickó a tettes?

– Ez az úr Pryke helyettes felügyelő, a C-osztályról – végezte el a bemutatás formaságát Teal.

Az Angyal elmosolyodott.

– Igazán? – mormogta. – Mióta viselnek nadrágot a rendőrség női tagjai?

Teal főfelügyelő óriásit nyelt, és sajnálattal vagyunk kénytelen feljegyezni az utókor számára, hogy egy pillanatra megfeledkezett a dühéről is. Erre a hangulatváltozásra ugyan semmiféle hivatalos vagy félhivatalos oka nem volt, de most történt először életében, hogy elismeréssel adózott az Angyal humorának. Egyúttal pedig a kedélyváltozást felhasználta arra, hogy ismét magára öltse az unalomnak és a közönynek azt az álarcát, amelyet rendesen viselni szokott. Közben röpke imát menesztett az ég felé, hogy továbbra is meg tudja tartani nyugalmát. Mert sejtette, hogy most ő következik. Úgy is volt.

– Szóval arról akar meggyőzni, hogy csak azért látogatta meg Fassont, mert az időjárásról kívánt értekezni vele? – faggatta tovább az Angyalt.

– Eszem ágában sincs – felelte az Angyal vidáman. – Sohasem vetemednék arra az aljasságra, hogy magát kedves Claud becsapjam. Csak azért jöttem, hogy megtudjam, mit hallott Fasson barátunk azokról a briliáns karkötőkről, amelyeket egy Peabody nevű fickó „vesztett” el ma délután. Szerettem volna értésére adni, hogy Peabody rendkívüli módon bánkódik, és hogy mennyire fáj neki az ékszerektől való elválás. Tudomására szerettem volna hozni, hogy téves úton jár. Rá akartam beszélni, hogy küldje vissza a karkötőket. Viszont tiszta lelkiismerettel kijelenthetem, hogy eszem ágában sem volt lelőni.

– Honnét tudja, hogy lelőtték? – vágott közbe Teal.

– Kedves öreg hájfej, én ezt nem tudom. Csak azt mondtam, eszem ágában sem volt, hogy lelőjem. Szóval lelőtték?

Teal habozott egy kicsit, miközben nézegette az Angyalt.

– Le! – jelentett ki végre.

– Mikor?

– Az imént.

Az Angyal alig láthatóan hunyorított egyet.

– Maga nagyszerű detektív Claud – mondta –, hogy ilyen gyorsan kiderítette a dolgot. Vagy talán árulkodott valaki?

Teal főfelügyelő az Angyalra meredt, miközben ide-oda tologatta szájában a rágógumit. Végre is a bölcsességfognál állapodott meg. De tekintete egy pillanatra sem hagyta el az Angyal napbarnította arcát, amely most ördögi módon incselkedő volt. És eszébe jutott hogy talán soha nem lesz nyugalma, amíg ez a merész kalandor a törvény túlsó oldalán áll.

Igaza is lehetett… Mert Simon Templar olyan bűnöző volt, akihez hasonlót a kriminológiai évkönyvek nem tartottak számon. Nem lehetett sehová sorolni, soha nem dolgozott állandó módszer szerint, és nem lehetett tudni, mikor mire készül. Egyszerűen: az Angyal volt, aki önmagát teremtette meg, és nem hasonlított senkire. Az alvilágnak nevezett sötét társadalom egyénei időről-időre bosszúhadjáratra vonultak ki ellene – és leforrázva tértek vissza. Claud Eustace Teal főfelügyelő pedig számtalanszor gondolt arra, hogy minden becsvágya teljesül, ha egyszer a Larkstone-fogház acélrácsai mögött láthatja az Angyalt – ámbár a pályájának legnagyobb sikereit még mindig az Angyal segítségével aratta. Az Angyal pedig, hiába vadásztak rá, rettegésben tartotta az alvilágot, és állandó dührohamokat okozott a Scotland Yard megállapodott korú tisztviselőinek. A modern idők eme Robin Hoodja minden alkalommal nagyobb és nagyobb zsákmánnyal tért vissza hadjáratából.

Mindez egy pillanat alatt jutott eszébe a főfelügyelőnek, míg az Angyalt méregette. Azután, mintegy villámfény lobbant fel benne a gondolat, hogy az Angyal és a Nagy Orgazda ugyanaz a személy. De rájött, hogy az lélektanilag elképzelhetetlen. Az Angyalt más fából faragták, minthogy pók gyanánt üljön egy sarokban s hálókat szőjön. Ennél sokkal mozgékonyabb volt, nem szeretett egy helyben ülni, mert inkább az volt a szokása, hogy megkeresse azokat a bizonyos szálakat, nyomára bukkanjon annak a bizonyos sötétben ülő embernek, és elragadja tőle az összekuporgatott zsákmányt…

Teal azonban nem tudta kiverni fejéből a gyanút, amelyet az Angyal hirtelen megjelenése keltett benne. Mert megtanulta, hogy az Angyallal kapcsolatban nincs semmiféle kényelmes bizonyosság. Amit másnál el lehet fogadni, arra az Angyallal kapcsolatban nem szabad építeni.

Összekulcsolta háta mögött vaskos kezét, és így szólt: – Alig öt perce, hogy ebben a szobában agyonlőtték Napsugár Jimet. Valaki, miközben beszéltem vele, kinyitotta az ajtót és rálőtt. És pedig abban a pillanatban, amikor olyasmit készült elmondani, amit már régóta tudni akartam. Hadd halljam, mit csinált öt perccel ezelőtt?

Az Angyal szelíden elmosolyodott.

– Mi akar ez lenni? – kérdezte. – Fenyegetés, vagy egyszerű kérdés?

– Ahogy akarja – felelte mogorván Teal. – Annyi biztos, hogy Napsugár Jim nem követett el öngyilkosságot, és én a végére járok hogy ki a tettes.

– Ebben tökéletesen bizonyos vagyok, kedves Claud – válaszolta szívélyesen az Angyal. – Hiszen a maga csodálatos agya minden rejtélyt megold… – A Nagy Orgazdára gondol?

Teal bólintott.

– Arra.

– Mit tud a Nagy Orgazdáról? – szólt közbe gyanakodva Pryke.

Simon Templar elővette cigarettatárcáját, és a helyettes felügyelőre nézett.

– Egyet és mást. Ha tudni akarja, egy ideje a nyomában vagyok.

– Mit akar vele, Angyal? – kérdezte Teal.

Az Angyal közömbös pillantást vetett a karosszékre, amelyben Napsugár Jim pályafutását befejezte, és elmosolyodott. Azután rágyújtott.

– A Nagy Orgazda már két embert gyilkolt meg – mondta. – Nem szeretnék a bíróság elé állítani?

– Nem csupán erről van szó – válaszolta komoran a főfelügyelő. – Éppen olyan jól tudja, mint én, hogy a Nagy Orgazda állítólag folyton vásárol lopott holmit, amit azután kicsempész az országból. Azt mondják, hogy mindig nagy összegű készpénz van nála – vásárlás céljára.

Az Angyal szeme gonoszul megvillant.

– Kedves Claud, ez nekem újdonság!

– Hazudik – vágott közbe a detektív.

Szemében ismét fellobbant a düh. Az Angyalra meredt, majd hozzátette. – Nagyon jól tudom, miben sántikál. Maga ismeri a Nagy Orgazdát, csak azt nem tudja, mit csinál a holmival, amit összevásárol, meg hogy hol őrzi a pénzét. És ezt akarja kiszimatolni, mielőtt ő a bíróság elé kerül gyilkosság vádja alatt. Ha sikerül, akkor új autót vásárol és nagy összeget fizet be a folyószámlájára. Csak ezért érdeklődik a gyilkosságok iránt, nem másért.

– Lehet. Nem tudom meggyőzni magamat arról, hogy haláluk veszteség volt a társadalomra nézve – válaszolta Templar. – Kíváncsi vagyok rá, mire volt jó a prédikáció.

– Figyelmeztetem, hogy a maga ténykedése súlyosan esik a latba. A törvény bűntársi részességnek nevezi – válaszolta mogorván Teal.

Simon összehúzta a szemöldökét. A főfelügyelő sejthette, hogy mit fog válaszolni, mert arca sötétlila lett a dühtől.

– Rendkívül érdekes jogi dolgokat fejteget, kedves Claud – mondta az Angyal. – De nekem semmi közöm hozzájuk. Úgy látom pályát tévesztett, és ügyvédi karban lenne a helye.

Az Angyal egyszerre komoly lett, és a főfelügyelőre meredve folytatta.

– De a törvényt én is ismerem kissé. Amit most mondott, az teljesen kimeríti velem szemben a rágalmazás és hitelrontás eseteit…

– Nem vagyok rá kíváncsi! – szakította félbe Teal.

– Pedig jó lenne, ha meghallgatna – felelte az Angyal csöndesen. – Amikor azt mondja, hogy én lőttem le Napsugár Jimet, vagy hogy közöm van a dologhoz, csúnyán rágalmaz. Tulajdonképpen azt sem tudjuk, hogy barátunk él-e vagy hallott. És hol a földi porhüvelye?

Minden felületes hasonlóság ellenére alig állítható, hogy Teal főfelügyelő léggömb lett volna. Pedig ha abban a pillanatban tűhegyet érintettek volna testének legkerekebb részéhez, biztosan ugyanaz a változás lett volna észlelhető rajta, mint az Angyal szavaira. Mert úgy látszott, hogy a detektívtestület eme érdemekben gazdag tagja hirtelen lelappad, mintha kiszállt volna belőle a töltőanyag. Úgy érezte, hogy tüdeje, mája, lépe és gyomra kiszakad a dühtől.

A szivar, amely Napsugár Jim szájából kiesett, amikor gazdáját golyó érte, még ott feküdt a szőnyegen, és a szobát az égő gyapjú bűze töltötte be. Teal rálépett a csutakra, mert ez volt az egyetlen bizonyíték, hogy az imént lejátszódott esemény nemcsak lázas álomkép, hanem valóság. Hogy nem a túlságos munka szakította el a tények horgonyáról fáradt elméjét, hogy azután a képzelet viharának játékául dobja. A főfelügyelő ajkába harapott, és félni kezdett, hogy a következő pillanatban gyilkossági mánia vesz erőt rajta.

– Ezt én sem tudom – válaszolta, miközben vasakarattal nyugalmat kényszerített idegeire. – Amikor kirohantam, a holttest még itt volt. Mire visszajöttem, eltűnt, és magát találtam itt helyette. Azt hittem, tud róla valamit.

– Kedves Claud – védekezett Simon Templar – mit gondol, mi vagyok én, műkedvelő hullarabló?

– Hogy maga micsoda…

Az Angyal fölemelte a kezét.

– Pszt! – mondta, és Pryke helyettes felügyelőre pillantott. – Hölgytársaságban nem illik káromkodni.

Teal nagyot nyelt.

– Kereken megmondom, hogy…

– Az a baj, hogy maga kedvesem, kissé megzavarodott: – vágott közbe atyai hangon az Angyal. – Össze-vissza beszél előttem valami holttestről, amelyről esetleg még kiderül, hogy él. Azon töri a fejét, hogy nem én lőttem-e agyon Napsugár Jimet, és közben azt sem tudja, hogy tényleg meghalt-e? Célzásokat tesz arra, hogy hajlandó volna, mint bűntársat letartóztatni, és közben semmi bizonyítékot sem tud nyújtani a bűntényről, amelyben állítólag részes volnék.

– Hogyne tudnék…

– Állapodjunk meg abban, hogy nem – felelte az Angyal. – Azonkívül, hogy maga kissé nehézfejű, semmit sem tud bizonyítani, kedves Claud. Rám tör, hogy mit csináltam Napsugár Jim holttestével, és abban a szent meggyőződésben leledzik, hogy valami közöm van a dologhoz. De ha nem tudja előadni a hullát, miből gondolja, hogy tényleg az? Hátha közben szépen felállt, és lesétált a lépcsőn? Honnét veszi, hogy egyáltalán bűntény történt? – Az Angyal hosszú mutatóujja kinyúlt és megkopogtatta a detektív mellét, pontosan az óralánc fölött. – Ne csináljon magából bolondot, drága Claud – folytatta. – Vigyázzon a hírnevére. És ne bosszantson, különben komolyan megharagszom magára. Eddig még nem törődtem vele, hogy olyan sokszor a sarkamban volt, de…

– Fogja be a száját! – kiáltotta a gyötrődő főfelügyelő, és elhúzta gyomrát a mutatóujj irányából.

Az Angyal mosolygott.

– Befogom, kedves öreg marharépám, csak annyit szeretnék még hozzátenni, hogy azt hiszem, vége a türelmemnek. Egész egyszerűen rám támad, hogy meggyilkoltam valakit, akiről nem lehetetlen, hogy még vígan örül az életnek, meg hogy elloptam egy hullát, amelyről senki sem tudja bebizonyítani, hogy tényleg az. Telefonáljon szépen a fényképésznek, az ujjlenyomat-bűvésznek, meg egyéb vérebeinek és hagyjon engem békén. Vagy talán meg merné kockáztatni, hogy letartóztasson?

Teal főfelügyelő szótlanul bámult az Angyalra és közben egész csomó dologra gondolt, amelyek közül a leggyengébbnek kivitele is azonnali elcsapatását eredményezhette volna. Úgy érezte, hurokra bonyolódott, amelyből nem tud kikászálódni. És ez nem volt az első bonyodalom, amelybe ennek az őrjítően gúnyos, vidáman mosolygó kalandornak a jóvoltából került. Valóban jó néhány ilyen eset feküdte meg már a gyomrát.

És sejtette, hogy még nincs vége az ügynek, sok kiadós kedélybántalom fogja még érni. Ez a tudat ólomsúllyal nehezedett Teal főfelügyelőre. Újra megkezdődött a régi párbaj; a jó ég tudja, hányadik asszóját vívták már. És ennek a vége is olyan reménytelennek látszott, mint a többié. Ha Teal főfelügyelő alkotott valami fogalmat a pokolról, akkor az lehetett, hogy ott majd az idők végtelenjén át rejtelmes eseteket kell majd megoldania, miközben az Angyal ártatlan szemtelenséggel vigyorog rá, és háta mögött egy rendőregyetemi diplomával pöffeszkedő helyettes felügyelő megvetően szipog. És egy pillanatra tényleg úgy érezte, hogy már meghalt, elkárhozott, és rég elfelejtett bűneiért bűnhődik.

– Nem tartóztatom le – szólalt meg, amikor szóhoz tudott jutni. – Ha szükségem lesz magára, majd megtalálom.

– Én is ettől félek – válaszolta szomorúan az Angyal, mialatt a kalapját megfelelően furcsa pózban igazította fejére. – Viszontlátásra, kedves Claud Eustace – búcsúzott. Azután gonoszul Pryke helyettes felügyelőre mosolygott, aki szó nélkül hallgatta végig a mérkőzést.

– Isten vele hölgyem, remélem, még látjuk egymást – mondta.

Claud Eustace Teal főfelügyelő mogorván nézett a távozó után. A távozás sok más hasonlóra emlékeztette, amikor többnyire leforrázva érezte magát. És sejtette, hogy mint máskor, most sem lesz eredménye a fényképezésnek és az ujjlenyomat keresgélésnek. Az Angyal módszeresen, és rendkívüli lelkiismeretesen dolgozott.

Mégis, amikor átkutatta a lakást, fontosnak látszó tényre is bukkant: hogy a fürdőszoba ablakáról könnyen ki lehet lépni a tűzlétrára.

Nem lehetetlen eszerint, hogy valaki Napsugár Jim kihallgatása közben észrevétlenül kinyitotta a fürdőszoba ajtaját, és onnét lőtt rá Fassonra. De hogy hová tűnt el a hulla? Erre Teal szerint csak az az ember tudott volna válaszolni, aki az Angyal tükörfényes cipőjében járt.

A rendőrfőnök-helyettes rendkívüli tapintattal viselkedett, amikor az események tudomására jutottak.

– Biztosan eszébe jutott magának is, kedves Teal – mondta –, hogy pontosan ilyen az a szenzáció, amelyre az újságok lesnek.

– Emlékeztetnem kell önt rendőrfőnök úr – szólt közbe Pryke – hogy én elleneztem a dolgot.

– Nagyon jól emlékszem – válaszolta a rendőrfőnök-helyettes. – Nagyon jól.

Rendőrségi pályafutása előtt az indiai hadseregben szolgált, ahol idejének tekintélyes részét lovaspólóval töltötte, és így nem lehetett tőle rossz néven venni, hogy rokonszenvezett Prykével, akit magafajta úriembernek tekintett.

– De maga is Teallal volt, és így talán megmondhatná, hogy miért nem tartóztatták le Templart? – tette hozzá.

– Milyen alapon tehettük volna? – kérdezte dühösen Teal. – Legfeljebb azzal vádolhattam volna, hogy segített az eltűnésben Fassonnak. Ez pedig édes-kevés, tekintve, hogy Fassont sem tartóztattam le.

Pryke mutatóujjának fényes körmét nézegette.

– Az a véleményem, ha beszédre tudjuk bírni az Angyalt, megoldódik az egész rejtély – jelentette ki.

– Teal főfelügyelő úr már évek óta próbálkozik ezzel – felelte kissé gúnyosan a helyettes-rendőrfőnök.

Ha Teal főfelügyelő úr erre a megjegyzésre a szolgálati szabályzat semmibevételével válaszol, bizonyos, hogy forró láva önti el a Scotland Yardot.

III.

Simon Templar néhány utcasarkon túl haladva megállt, amikor észrevette a feléje tartó nagy szürke csukott autót. Mihelyt az odaért, a felhágóra ugrott, kinyitotta az ajtót, és leült a vezető mellé. Mintha a párnázat, amelyen helyet foglalt, összeköttetésbe jutott volna a sebességváltóval, az autó ugrott egyet, és a következő pillanatban már elvegyült a keresztút forgalmában. Olyan sima járása volt, hogy a motor hangján észre sem lehetett venni a gyorsulást.

Patricia Holm, aki ügyes kézzel irányította az autót, egy pillanatra elkapta tekintetét az útról, és az Angyalra nézett. Tekintete kissé aggódó volt.

– Miben sántikálunk? – kérdezte.

Az Angyal elnevette magát.

– Aggódsz drágám?

– Egy kicsit – válaszolta a lány, miközben kivette az Angyal kezéből a cigarettát, és a szájába tette. A nagy szürke autó két teherkocsi között siklott át, és így Patricia Holm egy pillanatra elhallgatott. – Minden okom meg van rá – folytatta. – Fassont azért látogattad meg, hogy a briliáns karkötők ügyében beszélj vele. Hoppyval együtt bementek a házba, s egy kis idő múlva Hoppy megjelenik, – valami tehetetlen ember a vállán –, később pedig te is. Aztán úgy mosolyogsz, mintha valami kitűnő viccet hallottál volna. Természetes, hogy kíváncsi vagyok, meg aggódom. Szeretném tudni, mire megy a játék.

Simon elővette cigarettatárcáját, és pótolta elcsent cigarettáját.

– Amikor a jó viccet említetted, majdnem ráhibáztál a dologra – felelte. – Azt hittem, Hoppy elmondta, hogy miről van szó.

Hátrafordult, és ráhunyorított a mögötte ülő utasra. Ez csak ennyit mondott: – Magam sem tudom, főnök.

Hoppy Uniatzot még gyermekkorában sem lehetett csinosnak nevezni, és tárgyilagosan jelenthetjük ki, hogy a különböző súlyos és kemény tárgyak, amelyekkel kalandos élete folyamán arca érintkezésbe jutott, nem emelték a szépségét. De tudjuk, hogy az ilyen arcokat néha a lélek belső tüze világítja meg, és ilyenkor az ember hajlandó megfeledkezni arról, hogy nem mindenben felelnek meg a széptan követelményeinek.

Viszont Uniatz esetében erről nem volt szó. Simon Templar, aki pedig nagyon megbecsülte hűséges szolgálatait, sohasem hivatkozott Hoppy elmebeli képességeire, amikor fogyatkozásait kívánta mentegetni. Uniatz méltán dicsekedhetett azzal, hogy villámgyorsan kezeli a revolvert vagy a boxert, rendíthetetlenül hűséges a gazdájához, evésben a legnevesebb bajnokokkal is kiállja a versenyt, alkoholos italokból annyit tud elraktározni, mint amennyi egy közepes hordóba fér – viszont a New York-i Boweryn megtett pályafutása alig nyújtott alkalmat rá, hogy kifejlessze azokat a lelki jelenségeket, amelyeket nála csak idézőjelbe foglalva lehetett volna észnek nevezni.

Simon Templar hátranyúlt az ülés mögé, és kissé felemelte azt a láthatatlan utast, akin a tiszteletlen Uniatz lábát nyugtatta.

– Bemutatom neked Napsugár Jimet, Pat – mondta.

– Ezt a sokat már Hoppynak is sikerült elmondania – válaszolta Patricia Holm türelmesen. – Mondd, igazán szükség volt rá, hogy elhozzuk?

– Ezt nem merném állítani – válaszolta őszintén az Angyal, miközben visszaejtette az öntudatlan utast. – De a cselekvés pillanatában úgy véltem, jó ötlet. Tudod, Napsugár Jimről jelenleg az hírlik, hogy meghalt.

– Honnét tudod, hogy nem?

Az Angyal elmosolyodott.

– Hát igen, erről lehet vitatkozni – vallotta be –, de bárhogy is van, Angyalok között van.

– Szeretném tudni, tulajdonképpen mi van a dolog mögött? – mondta Patricia.

Az Angyal meggyújtotta cigarettáját, és kinyújtotta hosszú lábát.

– Röviden elmondom – kezdte – mi történt. Hoppyval együtt fölmásztunk a tűzlétrán, ahogy előzőleg kiterveltük, majd az ablakon keresztül a fürdőszobába. Ki másnak a hangját halljuk ott a szobából, mint a jó öreg Claud Eustace Tealét, aki Napsugár Jimmel társalgott. Claud éppen azon a ponton volt, hogy kiszedjen belőle valamit, én meg lehajoltam, hogy a kulcslyukon át figyeljem az előadást, és meghalljam, mit akar mondani Jim. Ebben a pillanatban elsült egy pisztoly, és a párbeszéd félbeszakadt. Amennyire meg tudom ítélni a dolgot, valaki kinyitotta az első ajtót, és a legizgalmasabb pillanatban lepuffantotta Napsugárt. Teal persze lerohant a lépcsőn azzal a kis diplomás rendőrifjonccal együtt, hogy elcsípje a gyilkost.

Simon szívott egyet a cigarettáján, és elmosolyodott, mint aki kellemes dolgokra emlékszik vissza. A nagy szürke autó közben befordult a Piccadilly Circusra és, nekivágott Haymarketnek.

– Miközben távol voltak, Hoppy meg én megnéztük a jó öreg Jimmyt – folytatta. – Azonnal észrevettük, hogy nem halt meg, bár igazán csak egy paraszthajszál választotta el, hogy megkezdje utazását az alvilág felé. Ha felébred, azt fogja hinni, hogy gőzkalapáccsal verték fejbe, pedig a golyó éppen csak súrolta a koponyáját, új választékot csinált a hajában, de nem lyukasztotta ki. Ekkor támadt a nagyszerű ötletem.

– Alig várom, hogy elmeséld, micsoda – felelte a lány.

– Nem sejted? – kérdezte Simon. – Gondolj csak rá, mit mondtam. Napsugár Jim éppen árulkodni kezd, mikor valaki a pokolba akarja küldeni. Miért? Jim biztosan valami érdekeset tudott, azért akarták elhallgattatni… Eszembe jutott hogy aki rálőtt, biztosan nem sejti, hogy most él, és Claud Eustace sem tudja biztosan, hogy barátunk valóban hullaként fejezte-e be pályafutását. Hát nem egyértelmű minden?

– Kezd világosodni.

– Hát persze! Szóval Hoppyval együtt felnyaláboltuk Jimmyt, lecipeltük a tűzlétrán, és beraktuk az autóba. Én azonban megvártam Claud Eustace-t és kebelbarátját, hogy csevegjek velük az időjárásról. Várakozásomban nem csalódtam, és a beszélgetés igen kellemes volt. Persze, ha a különkiadások megjelennek, a kedves kísérletező is tudni fogja, hogy Napsugár Jim eltűnt, mire alkalmasint különböző nagyságú izzadságcseppek jelennek meg a homlokán, miközben azon töri a fejét, hogy mi lett a reménybeli hullával. Lehet, hogy azonnal gyanítani fogja, miszerint Jim barátunk nem felel meg az erre vonatkozó követelményeknek, és esetleg arra a gondolatra jut, hogy engem is lepuffantson. Mert nem lehet tudni, mire jöttem én rá. Viszont ha lepuffant, esetleg sohasem szerez értesüléseket Jim barátunk hollétéről, és örökké rettegni fog, hogy mikor tör rá Napsugár barátunk. Érted már, hogy mi a tréfa a dologban?

Patricia bólintott.

– De ki végezte a lövöldözési kísérletet? – kérdezte.

– Ki más, mint öreg barátunk, aki az egész kalamajkáért felelős, a nagy orgazda – szólt az Angyal.

Az alvilágban sokszor szerepel az orgazda, aki mint a lopott vagy rablott jószág vásárlója fontos szerepet tölt be a zavaros eredetű javak forgalmának közvetítésében. Ő a bűnöző világ tőkése, és vagyona állapotából következik, hogy ritkán hal meg természetes halállal. Sokkal kevesebbet kockáztat, mint a betörő vagy a tolvaj, s az is megtörténik, hogy üzletfelét a lebonyolítás után azonnal besúgja a rendőrségen. Általában véve az az elve, hogy olyan olcsón kell vásárolni, ahogy az üzletfelet be lehet csapni.

Néhány hónappal történetünk ideje előtt a Scotland Yard láthatatlan hírforrásai révén arról értesült, hogy az orgazdák közt új cég kezdett működni. Csak nemesfémet, drágakövet vásárolt, viszont kétszer annyit fizetett, mint akárki más. Ily módon megsértette a nemes testület szabályait, és nem csoda, hogy versenytársai rendkívül dühösek voltak rá. Ugyanis háromszáz százalék haszon helyett puszta száz százalékkal is beérte. Előtte még egyetlen orgazda sem gondolt az üzleti tisztesség ilyen durva módon való megsértésére.

Bőkezűsége miatt nevezték Nagy Orgazdának, de ennél többet senki sem tudott róla. Nem volt semmiféle helyisége, ahol az üzleteket lebonyolította. Ha valaki vételre ajánlott valami holmit, postán kellett elküldenie, olyan címre, amely minden héten változott. A cím üzletfeleinek válogatott körében szájról-szájra járt, és soha nem lehetett megállapítani, ki adta tovább először. Minden üzletfél „csak úgy hallott róla” és ha valaki követni akarta volna az értesülés útját, bizonyos, hogy zsákutcába téved. Furcsa dolgokat beszéltek, hogy mi történt azzal, aki illetéktelennek is elárulta a címet. Azokkal, akik a Scotland Yarddal is hajlandók voltak szóba állni – mint a példa mutatta – még furcsább dolgok történtek.

A Nagy Orgazda talán sohasem üti meg a bokáját, ha nem működik Angliában az a bizonyos törvényen kívüli úr, aki soha semmitől sem riadt vissza és akit a zsákmány szaga legfinomabb illatszernél is inkább vonzott.

– Félek, hogy Claud Eustace rendkívül rossz véleménnyel van rólam – mondta az Angyal. – Már ami jelenlegi terveimet illeti. Sajnálattal be kell vallanom azt is, hogy azt hiszi: én vagyok a nagy orgazda. Ez igen hízelgő, csak nem igaz. Másrészt arra gyanakszik, hogy egyetlen szándékom kikutatni a rejtekhelyét, zsebre vágni azt, amit fáradságos munkával összehordott. Éspedig minél hamarabb, hogy a rendőrség el ne csípje, mielőtt megkopasztom.

– Ebben tökéletesen igaza is van – felelte Patricia.

Az Angyal sóhajtott.

– Igazán nem tudom, honnan szeded ezt – mondta, mint akit ártatlanul ért a gyanúsítás. – Egyébként mész valami határozott helyre, vagy csak városnéző körúton vagyunk?

– Arra vártam hogy megmondd.

– Gyerünk Abbot’s Yard felé. Ez az egyetlen rejtekhelyünk, amely még nem szerepel Teal noteszében. Azt hiszem. Napsugár Jim sem kíván egyelőre látogatókat fogadni.

Az Angyal elhallgatott. Teljes hosszában kinyújtózva elterült az autó ülésén, és úgy nézte a cigarettájából kanyargó füstöt, miközben Patricia megkerülte a Sloane Squaret, és megindult nyugat felé a King's Road irányába. Szőke haja kibomlott a szélben. Olyan nyugodt volt az arca, mintha valóban csak szórakozásból kocsikázna össze-vissza London utcáin. Ez a nyugalom annak a néhány esztendőnek a következménye volt, amelyet az Angyal mellett eltöltött. A hátsó ülésen Uniatz és Fasson szintén hallgatott.

Az autó lassan furakodott előre a teherkocsik, autóbuszok, taxik forgatagában, amelyek állandóan eldugították a King's Road-ot.

Az autó hirtelen lefordult egy keskeny mellékutcába, amelyet két oldalt új, villaszerű lakóházak szegélyeztek. Ez már Chelsea volt, átmenet a külvárosok nyomortanyái és a bohém negyed festői rendetlensége közt, és a pusztulásának látható tünetei már-már szánalmas bizonytalanságot hagyott a levegőben, mint egy előkelő helyen vígadó külvárosi bankár, aki azt próbálja eldönteni hogy közvetlenül barátságos legyen vagy inkább hivatalos, de aki teljesen biztos abban hogy ő is pont annyira józan és fontos, mint bármelyik mulatótársa.

De ennek a barátságtalan megnyilvánulásnak az ellenére itt volt az a kis lakás, amelyet az Angyal már korábban is hasznosnak talált; és Simon vidáman nyitotta az ajtót és ugrott ki, ahogy az autó megállt.

– Azt hiszem, ez a kerekesszék és a pokróc esete – mondta, miközben megvizsgálta Napsugár Jimet.

Tehetetlen és ájult foglyok szállítása fényes nappal a londoni utcán nem olyan egyszerű dolog, mint ahogyan azt némelyik jámbor olvasó gondolja, de Simon Templar már sok hasonló problémát megoldott. Uniatzot is meglepte ama bizonyos és nála igen ritka állapot, mikor hosszas magyarázat nélkül megértette hogy mit kell tennie. Így szolgálatkészen kiugrott az autóból, és kinyitotta a ház ajtaját. Néhány perc múlva keréken guruló betegszékkel tért vissza. Simon felvette az autó üléséről a kockás takarót, beleburkolta Napsugár Jim testét – oly gyöngéden, mintha tényleg súlyos beteggel bánna. Még az arcát is gondosan betakarta, hogy később valami jó emlékezőtehetségű járókelő rá ne ismerjen. Azután Jimmyt, aki olyan volt, mint valami óriási lepkebáb, beemelte a kocsiba, és Hoppy begördítette a házba. Olyan volt az egész jelenet, mintha két gondos unokaöcs szorgoskodnék súlyosan beteg, de annál gazdagabb nagybácsija körül.

– Az éléskamrában van sör – mondta az Angyal, miközben elnyúlt az egyik karosszékben. – De Hoppyt ne engedd a közelébe, mert különben egy korty sem marad nekünk. Hoppy, te hozd ki a fürdőszobából a szivacsot és próbáld magához téríteni a barátunkat.

– Eccer már felébredt – felelte Uniatz. – Az autóban. De én fejbe vertem a stukkerem boldogabbik végivel, aztán megin elaludt.

Simon lemondóan nézett utána, míg a fürdőszobába cammogott, aztán szájához emelte söröspoharát, amelyet Patricia teletöltött, és arra gondolt, hogy Uniatzból határozottan hiányzik a diplomáciai érzék. Ha az ember bizalmába akar férkőzni valakinek, és őrangyalként akar feltűnni előtte, igazán nem kezdheti a dolgot azzal, hogy fejbe veri. Az ember gondosan bekötözi sebét, részvétteljes szavakat intéz hozzá, kényelmesen elhelyezi, de semmi esetre sem vágja tarkón a stukkerrel.

Uniatz meggondolatlan cselekedete lehetetlenné tette a ravaszsággal való operálást, de az Angyalnak szerencsére más módszere is volt készenlétben.

Elszívta a cigarettáját, miközben Uniatz buzgón csurgatta Napsugár Jim arcába a hideg vizet. S amikor a díványról nyöszörgés hallatszott, felállt, hogy kezébe vegye az ügyek vezetését.

– Isten hozott nálunk – üdvözölte nyájasan akaratlan vendégét.

IV.

De úgy látszott, Napsugár Jim Fasson nem hatódik meg a szíves fogadtatástól. Uniatzon kívül senki sem viselte volna egykedvűen, hogy először revolvergolyóval csináljanak új választékot a hajában, azután fejbe verjék. Bizony Napsugár Jim viselkedésében sem lehetett felfedezni semmit, ami melléknevére emlékeztetett volna. Hoppy elsősegélynyújtásának nyomai teljesen tönkretették az ingét-gallérját, és a napsugaras nyár helyett inkább szomorú novemberi esős napot juttatott az ember eszébe, míg a víz arcáról lecsorgott.

Elkedvetlenedéséhez valószínűleg az is hozzájárult, hogy amikor szemét kinyitotta, a tekintete Hoppy Uniatzra esett. Egy pillanatig bután bámult rá, és látszott, kínosan erőlködik: hol látta ezt a kedves arcot. Amikor pedig eszébe jutott, feltápászkodott a székből és ökle kilendült. A kísérlet azonban nem sikerült, mert Uniatz az arcán látható forradások egy részét azon a pályán szerezte, amelyen effajta dolgok elhárítása a legelemibb dolgok közé tartozik. Félreugrott. A következő pillanatban elkapta Napsugár Jim kezét, és a háta mögé csavarta.

Azután ragyogó képet vágva, az Angyalra nézett, mint a hű kutya, aki elismerést vár a gazdájától. Ha ért hozzá, talán el is vakkantotta volna magát.

– Odavágjak neki, főnök? – kérdezte.

– Várjunk még vele – felelt nyugodtan az Angyal. Kezébe vette a szivacsot, és labdázni kezdett vele. – Tiszta már az agyad Napsugár, vagy akarsz még néhány borogatást?

Fasson dühösen nézett az Angyalra. Szemében megvillant a félelem.

– Mit akartok tőlem? – horkant az Angyalra.

– Egy kis beszedem lenne véled – felelte Simon, és visszadobta a mosdótálba a szivacsot. – Hoppynak azonban, úgy látszik, más jár a fejében. Egyébként nem tudom, ismeritek-e egymást? Engedd meg kedves Jim, hogy bemutassam Uniatz urat. Lengyel származású amerikai.

– Ismerem – válaszolta mogorván Fasson. Fejbevágott a revolverével.

– Ő is ilyen értelemben tudósított – mondta az Angyal sajnálkozva. – Ha az nem történik, barátságosabb lenne a beszélgetésünk. Hoppy kicsit durva fickó, és javíthatatlan szokása, hogy fejbe kólintgassa revolverével az embereket. Nem tudom, hallottad-e, hogy megkérdezett: vágjon-e oda?

Napsugár Jim nem válaszolt. Simon az arcát nézte, amely most egy csöppet sem volt mosolygós, és rájött, hogy valószínűleg Hoppy közbelépése nélkül sem lett volna könnyű dolog barátságos beszélgetésre bírni ezt azt urat.

– Ez az odavágás, kedves Jim, Hoppy barátunknál néha mélyebb értelmű lehet – folytatta barátságosan. – Jelentheti azt is, hogy autóba ültet, elvisz egy szép kirándulásra valami elhagyatott helyre, ahol azután megtraktál néhány ólom pirulával. De az is lehet, hogy csak kellemessé igyekszik magát tenni, amennyiben kicsavarja a karodat, gyertyával sütögeti a talpadat, vagy más hasonló kis tréfát eszel ki. Hoppyt nehéz kiismerni. Néha bájos eszméi támadnak. A múltkor egy fickót – mellesleg szólva nemigen viselte szívén a sorsát – a rugós matrachoz kötözött, és gyertyát gyújtott alatta. Képzelheted, hogyan bosszankodott az illető úr.

– Ki vagy te? – kérdezte reszkető hangon Fasson.

Az Angyal elmosolyodott.

– Templar a nevem, kebelbarátom. Simon Templar. Persze már arról is hallottam, hogy egyesek másként hívnak. Ezeknek az a véleményük, hogy azonos vagyok valami kalandorral… kivel is?

Napsugár Jim szeme kitágult a félelemtől.

– Tudom, ki vagy – kiáltotta. – Te vagy az Angyal!

– Ejnye no – mondta az Angyal –, a számból vetted ki. Az elébb nem jutott eszembe. Kedves, hogy eszembe juttattad.

– És te vagy a Nagy Orgazda is.

Simon a fejét rázta.

– Nem. Ebben határozottan tévedsz.

– És te akartál az imént agyonlőni, te disznó.

– Ismét tévedsz felebarátom. Ha én valakit agyon akarok lőni, annak nincs alkalma, hogy utána szemtelenkedjék velem. De hagyjuk ezeket a kellemetlen dolgokat.

Az Angyal elővette cigarettatárcáját és rágyújtott. – Legyünk barátságosak egymáshoz. Én nem lőttem rád, de véletlenül ott voltam a lakásodon. És mivel úgy véltem, hogy biztosan nem vagy elégedett a történtekkel, magammal hoztalak. Azonkívül beszélni is akartam veled.

Fasson bizonytalan tekintete körülvándorolt a szobában, azután megállapodott az Angyal arcán. Foga között szűrte a szót, amikor válaszolt:

– Nincs semmi beszélnivalónk egymással.

– Úgy látom, még mindig nem tértél egészen magadhoz – válaszolt nyájasan az Angyal. – Határozottan tudom, hogy éppen el akartál valamit mondani Teal főfelügyelőnek. Egyébként nem tudom, bemutattalak-e már Uniatz úrnak? A múltkor egy fickót…

– Nem tudok semmit.

Hoppy Uniatz türelmetlenül toppantott. Nem valószínű, hogy megértette volna, miről is van szó, de talán úgy vélte: kár ilyen módon pazarolni a drága időt.

– Odavágjak, főnök? – kérdezte reménykedve.

Simon Templar nagyot szívott a cigarettájából.

Uniatz úr pedig a hallgatást beleegyezésnek véve, nagyot csavart Fasson karján. Az elsápadt, és arca megvonaglott.

– Eressz! – kiáltotta lihegve. – Eltöröd a karomat.

– Az kellemetlen volna – szólalt meg nyájasan az Angyal. – Milyen érzés?

– Nem tehetik ezt velem! – sikoltotta Napsugár Jim. – Ez az ember megöl!…

– Könnyen megtörténhet – válaszolta hűvösen az Angyal. – A halálnak, ha nem tudnád, a legkülönbözőbb fajtái vannak. Hoppy rendkívüli módon izgalmasakat is tud, előbb már figyelmeztettelek. Igazában nem akarom, hogy úgy bánjon veled, amint szeretné. Most csak játszik, de ha neked szilárd elhatározásod, hogy nem beszélsz…

Napsugár Jim nagyot nyelt. A karjába nyilalló, szinte elviselhetetlen fájdalom kellemetlenül közel hozta mindazokat a kilátásokat, melyekről az Angyal beszélt. Szinte könyörögve nézett rá, de a hideg kék szemben nem talált irgalomra. Úgy nézte az Angyal, mint a bogarász a lepke vergődését az alkoholos oldatban.

– Meg akartok gyilkolni? – kiáltotta kétségbeesetten Jim.

– Hát az igazat megvallva, nem zokognék a temetéseden – vallotta be Simon. – De a helyedben nem lennék olyan borúlátó. Ha kinyitod a szádat, és valami érdemlegeset hallunk tőled, segítünk megszökni az országból. Ha akarod, egy kis vakációra küldünk Dél-Franciaországba, amíg le nem csillapodik körülötted az izgalom. De beszélned kell! És ha nem nyitod ki rendesen a szádat, Hoppy összetöri minden csontodat.

Az Angyal hangja nyugodt volt és majdnem barátságos, de olyan hajthatatlannak látszott, hogy Napsugár Jim megborzongott. Maga sem volt gyönge palánta, de abban a társaságban, ahol megfordult, rémes történetek keringtek az Angyalról – hogy miképpen bánt el azokkal a szerencsétlenekkel, akik útját állták.

Az alvilág jobban félt az Angyal mosolyától, mint másnak a dühétől. A karjába hasogató fájdalom sem biztatta sok jóval, Hoppy pedig úgy látszott, erősebb fogást akar venni rajta.

– Vigyen el benneteket az ördög – nyöszörögte. – Beszélek, de engedd el a karomat.

– Várj csak. Előbb hallani akarom, mit mondasz.

Fasson lihegett.

– A Kosy Korner, Holbornban…

Simon füstkarikát fújt maga elé és Uniatzra nézett.

– Na jó, Hoppy – mondta. – Hagyd pihenni.

Hoppy Uniatz meglazította Fasson karján a fogását, azután elengedte a szerencsétlent. Majd nadrágjába törölte a tenyerét. Ha sebhely szántotta arcán egyáltalán volt valami kifejezés, akkor azt megvetésnek lehetett nevezni. Nem volt hozzászokva, hogy valaki ilyen hamar beadja a derekát. Amerikában egészen másképp viselkedtek az emberek. Olyan félig hitetlen utálattal nézte Fassont, mint az angol úriember azt, aki bevallja, hogy nem érdekli a krikett.

– Kákabélű fráter ez, főnök – mondta őszinte megrökönyödéssel.

Napsugár Jim dühösen meredt rá. Az arca fehér volt a fájdalomtól, és úgy érezte, hogy válla kiugrott a helyéről. Tapogatni kezdte, miközben Simon kiitta sörét, és az asztal szélére ült.

– Nos? – nógatta Simon szelíden.

– Mást nemigen tudok. Mondtam már…

– Kötöttél már üzletet a Nagy Orgazdával korábban?

– Kötöttem – felelt Jim, miközben karját tapogatta. – Egyszer meg akartam tudni, hogy kicsoda, és amikor csomagot küldtem neki, lesben álltam a helyen, ahová címezni kellett. Láttam, ki vitte el, és utána eredtem. De azután valami hekus utamat állta, és amíg beszéltünk, nyoma veszett.

– És azután?

– Másnap véletlenül megint a szemem elé került abban a vendéglőben.

– A Kosy Kornerben?

Fasson megnedvesítette cserepes száját és bólintott.

– Kaphatok valami innivalót? – kérdezte rekedten.

Az Angyal intett Hoppynak, aki abbahagyta a hiábavaló kísérletezést, hogy sört öntsön magának a kiürült üvegből, és kiment az ajtón.

Az Angyal kíméletlenül folytatta:

– És mi történt abban a vendéglőben?

Fasson fölállt, megkerülte az asztalt, miközben zúgó fejét tapogatta.

– Csak annyit láttam, hogy egy csomagot csúsztatott egy felöltő zsebébe, amely a fogason függött…

Ebben a pillanatban megragadta az üveget, amelyet Uniatz az asztalra tett. Az Angyal még fel sem tudta fogni, mi történt és az üveg máris kirepült Fasson kezéből.

Ösztönösen lehajolt. Érezte, hogy az üveg elsüvít a füle mellett. Azután nekivágódott a falnak és darabokra tört. A következő pillanatban már az ajtó felé ugrott, de elkésett. Fasson az orra előtt csapta be, és mire kinyitotta, Napsugár Jim már túl volt a lépcsőfordulón.

Napsugár Jim kirohant az utcára, és megindult a főút felé. Nem tudta, hová menjen, csak az járt a fejében, hogy minél előbb el kell kerülnie ebből a városból, ahol egyetlen estén már másodszor forgott veszélyben az élete. Egyetlen napon történt, hogy meg akarták ölni, mert be akart súgni valakit és hogy le akarták mészárolni, mert nem akart beszélni. Hamarosan kijutott a King's Roadra. Egy pillanatra megállt a sarkon, mint aki nem tudja, hogy merre forduljon…

Egyszerre csak puffogni kezdett mögötte egy motorkerékpár, de Fasson nem tartotta érdemesnek, hogy körülnézzen. Azután hirtelen valami belenyilallott a hátába, és ez a fájdalom sokkal erősebb volt, mint az, amelyet akkor érzett, amikor Hoppy Uniatz kezelésbe vette. Majd elterült a földön, és keze a csatornarács felé csúszott…

Simon Templar, aki háza ajtajában állt, látta, hogy a motorkerékpár őrült gyorsasággal befordul a sarkon, majd eltűnik. Érezte Hoppy Uniatz forró leheletét a nyakán. Hoppy furcsa nyöszörgő hangot hallatott, ami a türelmetlenség jele volt nála.

– Hadd menjek utána, hogy odavágjak neki, főnök – könyörgött. – Higgye el, megcsípem.

Az Angyal keze revolverének agyára szorult, de arra már nem volt ideje, hogy használja is.

– Elkéstél Hoppy – mondta csöndesen. – Már odavágtak neki.

Azután megfordult, és helyet adott Uniatznak, hogy kinézhessen.

A széttárt karú ember mellett már kis tömeg gyülekezett, majd felhangzott a rendőrségi riadóautó szirénájának sivítása is. Az Angyal behúzta az ajtót.

– Megadták neki – mondta elismeréssel Uniatz. – A fejét lyukasztották ki, vagy a hátát.

Az Angyal felment Patriciához az emeletre. – Mennünk kell kedvesem – mondta. – Napsugár Jim bevégezte pályafutását.

– Lelőtted?

Simon megrázta a fejét.

– Nem én. Egy pasi várakozott a ház előtt motorkerékpárján. Az végzett vele. Talán maga a Nagy Orgazda volt. Azt hittem, hogy senki sem tud erről a rejtekhelyről, de úgy látszik, tévedtem. Hát mennünk kell.

Az Angyal friss cigarettára gyújtott, és kifújta a füstöt. Patricia látta, hogy kék szeme hideg, mint az acél.

– Elvesztettük a biztosításunkat drágám. De a Kosy Kornerben lehet valami ami jobb mint egy biztosítás, és én ki fogom találni mi az, még ha torkig is leszek az ott evéssel.

V.

Az emberek milliói közül, akik reggelijük közben olvasták a híreket Napsugár Jim Fasson pályafutásának végéről – minden lap cikkben, feltűnő címmel közölte a tudósítást – egy bizonyos Clive Enderby nevű úr nem érzett semmiféle izgalmat.

Senki, aki látta aznap reggel az irodába indulni, nem feltételezte volna róla. Senki, aki fürkésző szemekkel tekintett rá, nem gyanította volna hogy bármitől is valaha izgalmat érezne. Senki se gyanúsította volna azzal, hogy bármiről is elgondolkozna. Amikor lebotorkált Ladbroke Grove-beli régimódi lakásának lépcsőjén, olyannak látszott, mint az átlagos középkorú brit üzletember.

Kicsit sovány volt és hosszúkás képű, a háta kissé meghajlott, kissé lúdtalpas is volt, és mellénye alatt egy kis pocak díszelgett. Tiszteletet sugalmazó kemény kalapot viselt, még azon a meleg napon is, meg barna svédkesztyűt, mert még hivatalosan nem köszöntött be a nyár. A Holborn Circuson autóbuszra szállt, amelynek tetején a Morning Postból magába szedte aznapi nézeteit. Senki sem gondolhatta, hogy a tiszteletreméltó kalap alatt rejtőzik annak a problémának kulcsa, amely már hetek óta lázas izgalomban tartotta a Scotland Yardot.

Az autóbuszról leszállva a Halton Garden felé indult. Irodája egy bús külsejű ház harmadik emeletén volt, abban az utcában, amelyben a világ legnagyobb ékszerpiacának üzleteit bonyolították le jelentéktelen külsejű férfiak, az utcasarkon, a kávéházak asztalánál, és a kocsmákban.

Az iroda két rosszul bútorozott szobából állt, de naponta sok ezer font értékű drágakő fordult meg benne. Három órán keresztül Enderby keményen dolgozott a világ minden tájáról érkező levelek és táviratok fölé hajolva, s válaszokat diktálva a csúnya titkárnőnek, aki percenként kétszázötven szót is tudott írni, de Enderby szolgálatában még százzal sem kellett írnia.

Negyed egykor megszólalt a telefon.

– Hol ebédel? – kérdezte valaki.

Enderby csöppet sem lepődött meg, hogy valaki ilyen kurtán szólítja, és azt sem kérdezte, ki a beszélő.

– Arra gondoltam, hogy a Kosy Kornerbe megyek ismét – válaszolta.

Hangja brekegett, mint valami békáé.

– Rendben van – válaszolta az ismeretlen telefonáló és letette a kagylót.

Enderby befejezte a levél diktálását, azután felkelt az íróasztal mellől, fejére tette a keménykalapot és eltávozott. Útközben megállt, és két drágakövet vásárolt egyik ismerősétől a sarkon, selyempapírba göngyölte, és bedugta a mellényzsebébe.

A Kosy Korner különösen idősebb és édességkedvelő özvegy hölgyek körében népszerű, akik gyakran meglátogatják, hogy nagyméretű uzsonnákkal felfrissítsék magukat. Enderby érkezése idején is jócskán tele volt, de most inkább üzletemberek, hivatalnokok, gépírónők és üzleti kiszolgálók ebédeltek ott, főképp marhaszeletet és kelkáposztát, amelyről ez a vendéglő híres volt. Enderby keresztülfurakodott a tömegen, és egy tehertől roskadozó fogasra akasztotta kabátját, meg a nevezetes keménykalapot. Azután leült, megrendelte az ebédet, de úgy evett, mintha valami elkerülhetetlenül szükséges kellemetlenségen akarna minél hamarabb túlesni. Miközben testét tüzelőanyaggal látta el, a Morning Postot olvasta, és ügyet sem vetett a környezetére. Az ételt azután egy csésze teával öblítette le, majd összehajtotta újságját, fizetett és fölállt. Levette a fogasról kalapját, és nagykeservesen előhalászta felöltőjét is. Annak a zsebében most már egy kis csomagocska bújt meg. Amikor kivette zsebéből a kesztyűjét, megtapogatta, hogy meggyőződjék: tényleg benne van-e. Úgy látszott, előre készült rá, mert cseppet sem lepődött meg. Ki sem vette, hogy megnézze, mi van benne.

Az irodában a következő beszédet intézte a gépírónőhöz:

– Az ebédnél találkoztam valakivel, és nagy megrendelést adott Amerika számára. A köveknek holnap az Oceanic-on kell elmenni. Hívja fel kérem a biztosítótársaságot, hogy megtehessük a szokásos intézkedéseket.

Miközben a gépírónő a telefonnál bajlódott, Enderby elővette a kis csomagot, és kiöntötte a tartalmát írómappájára. Maroknyi briliáns volt benne. Egy darabig nézegette a köveket, azután összesöpörte, és bezárta a páncélszekrénybe. Ez óriási, ragyogó és vadonatúj alkalmatosság volt, inkább illett volna valami előkelő bankba, mint ebbe a piszkos irodába. Amikor az ajtót kinyitotta, látszott, hogy a szekrényben két kartondobozon kívül más nincs.

Alighogy becsattintotta a számzárat, eszébe jutott valami és újra kinyitotta a páncélszekrényt. Elővette a két kartondobozt, és kiszórta belőle a drágaköveket az íróasztalra. Az előbbi kövekkel együtt most már valóságos kis halmot alkottak a rubinok, smaragdok, zafírok, briliánsok. A szivárvány minden színében ragyogtak, és szikrázásuk mintha megvilágította volna a kis irodát.

– Elintéztem, Enderby úr – mondta a gépírónő. – A biztosítótársaság már küldi is az emberét.

Enderby bólintott és az íróasztalon álló olcsó órára nézett. Az étel nem nagyon érdekelte, mint láttuk, az ital viszont annál jobban. Évek óta rendszeresen ivott, és most úgy érezte, hogy közeledik az óra, amikor át szokta mosni belső részeit néhány pohár alkohollal.

– Én most itt hagyom Miss Weagle – mondta a gépírónőnek. – Van még valami… izé, dolgom.

Weagle kisasszony arca nem árulta el, hogy az utolsó öt évben mindennap hallotta ezt a kijelentést. És hogy nagyon jól tudja, mi dolga van Enderby úrnak. Az sem volt meglepő számára, hogy gazdája ennyi drágakövet bíz rá, mert a szakmában nem volt szokatlan óriási értékeknek ilyen módon való kezelése. A drágakő-kereskedők és alkalmazottaik sokszor úgy tekintették a köveket, mintha kavicsok volnának.

– Igenis, Enderby úr – válaszolta közönyösen. – Mi az értéke a küldeménynek?

– Huszonhétezer-hatszázötven font – válaszolta Enderby rövid gondolkozás után. Annyira ismerte szakmáját, hogy alig öt fontot tévedett az értékelésben.

Azután fejére tette a kalapot, magára húzta a kabátot, és epekedő torokkal leballagott a lépcsőn. A kapu alatt egy vörös képű, fókabajuszú emberrel ütközött össze. Kölcsönösen bocsánatot kértek egymástól. A fókabajuszúnak ártatlan kék szeme volt, és ha Enderby jobban megnézi, bizonyosan észreveszi, hogy milyen ravaszul csillog.

Amikor Enderby kilépett a kapun, az Angyal felment a lépcsőn és bekopogott az iroda ajtaján.

– A biztosítótársaságtól küldtek – mondta, amikor Weagle kisasszony megjelent a küszöbön.

– A kövekért jött?

– Igenis.

A fókabajuszú ember szomorú képe és tájszólása furcsa módon édesatyját juttatta eszébe Miss Weagle-nek.

– Hamar megjött – mondta, miközben vénlány szíve dobogni kezdett a férfias bajusz láttára.

– A városban jártam, és felhívtam az irodát – válaszolta a bajusz tulajdonosa. – Azt mondták, jöjjek ide. Nem tartott sokáig, mert a szomszédban voltam.

Az Angyal megsimogatta szőrzetét, amelynek csaknem minden szálát külön ragasztotta fel, úgyhogy majdnem három óráig tartott, míg elkészült vele. Így azután még a legszorgosabb vizsgálat sem tudta volna felfedezni, hogy nem valódi.

Az íróasztalon villogó drágakövekre nézett, amelyeket Weagle kisasszony éppen vatta közé helyezett egy dobozba.

– Ez a küldemény? – kérdezte.

Miss Weagle igennel válaszolt, és közben a fókabajusz felé lapos pillantásokat vetett, amelyekről azt gondolta, hogy csábítanak.

– Ha be tetszik csomagolni, magammal is viszem, kisasszony – mondotta az Angyal.

– Elviszi? – kérdezte meglepődve a gépírónő.

– El. Ez az új szabály. Minden biztosított küldeményt fölülvizsgálnak az irodában, és onnét küldik tovább. Újabban sok csalás történik, értéktelen dolgokat adnak fel nagy biztosítást kötve, és azután valahogy ellopják.

Weagle kisasszony gyanakodva nézett a fókabajszúra.

– Enderby úr már régi üzletfele a cégüknek – jelentette ki hűvösen.

– Tudom, kisasszony, de nem tehetünk kivételt. Minden üzletfélre egyformán kötelezőek a szabályok. Ebben az esetben csak formalitás az egész, de nekem pontosan alkalmazkodnom kell a rendelkezésekhez. Új ember vagyok, és nem vállalhatok felelősséget másképp. Persze nyugtát adok a csomag átvételéről, ami azt jelenti, hogy attól a perctől fogva, amikor a kezembe kerül, a társaság teljes felelősséget vállal érte.

Az Angyal leült az asztalhoz, magához húzott egy csomó papírt, és írni kezdte a nyugtát. Minden szónál alaposan megnyalta a ceruzáját, amelyet a füle mögül húzott elő. Mert sokat adott a munka tökéletességére, és mester volt a legkisebb részletekben is. Közben persze izgatott volt, mert nem tudhatta, melyik pillanatban érkezik meg a biztosítótársaság igazi küldönce, vagy hogy mikor tér vissza Enderby. De azért oly lassan írt, amint azt gyakorlatlan kezű embertől várni lehetett.

– A küldemény értéke huszonhétezer-hatszázötven font – jelentette ki Weagle kisasszony, miközben átkötötte a csomagot.

– Igenis, kérem, feljegyzem – válaszolta az Angyal, és így cselekedett. Azután fölállt az asztal mellől, nagy lélegzetet vett, mint aki merész lépésre készül és megkérdezte:

– Mit csinál kisasszony jövő szombaton?

– Mi jut eszébe? – kérdezte vissza a hölgy a legkiválóbb limonádéregény hősnőjének modorában.

– Szereti Greta Garbót?

Ez már más.

– Oh – mondta Miss Weagle, és kacarászni kezdett. Sőt, csábító pillantást is lövellt a fókabajusz irányába. Simon úgy vélte, kevés kellemetlenebb jelenséget látott a hölgynél.

– Találkozzunk fél kettőkor a Piccadilly Circuson – mondta még.

– Jó – válaszolta Miss Weagle.

Az Angyal zsebre vágta a csomagot, és megindult. Az ajtóból még visszafordult, és a bajusznak nevezett szőrerdő alól csókot dobott a gépírónő felé. Weagle kisasszony vihogni kezdett. Hangja élénken emlékeztetett némely paripáéra, amely megpillantja a zabos ládát.

Az Angyal a következő percben már lent is volt a lépcsőn, és Weagle kisasszonynak már nem volt ideje utána szólni, hogy nem tudja elolvasni a nyugtán az aláírását…

Az Angyal csínyjei közt nem ez volt a legravaszabb módon végrehajtott, de tudta, hogy egyetlen „üzletfele” sem volt olyan vérszomjas, mint amilyennek az elrabolt drágakövek tulajdonosa fog mutatkozni.

Viszont nem gondolt arra, hogy a bosszú oly gyorsan következik majd.

Fókabajuszával az Oxford Streeten egy papírkereskedésbe lépett, és egy tekercs ragasztócsíkot vásárolt. Jól leragasztotta vele Enderby csomagját, azután megcímezte. A papíron ez állt: Mr. Joshua Pond, Harwich, Poste Restante. Azután egypennys bélyeget vásárolt, és a legközelebbi postahivatalban a huszonhétezer-hatszázötven font értékű csomagocskát őfelsége az angol király postájának gondjára bízta.

Két óra múlva átment Piccadillyn a Green Park metróállomásból jövet, és egyenest a szép szőke lány felé indult, aki az egyik kirakat előtt álldogált.

– Vár valakire drágám? – kérdezte.

– Valami Angyal nevű vakmerő csirkefogóra várok, aki nem tudja megállni, hogy minduntalan bajba ne keveredjék. Nem látta valahol?

– Azt hiszem, valami hozzá hasonló fickót láttam a Svábbogarakat Gyámolító Világszövetség szerdai teaestéjén. Éppen meleg tejet ivott. Jóképű gyerek, és a feje körül glóriát visel. Róla van szó?

– Hát még mit csinált?

Az Angyal elnevette magát.

– Tönkretette az emésztését a régi jó angol konyha receptje szerint főzött marhaszelettel és kelkáposztával – válaszolta. – De megérte, mert látta, amikor valakinek egy csomagot dugtak a zsebébe. Azután utána ment a kabát tulajdonosának, és szerencsére kihallgatta beszélgetését a gépírónővel. Így azután megtudta, hogy valami biztosítótársaság emberét várják, hogy elvigyen egy csomagot. A gépírónő egyébként alig negyvenöt éves, és nem tudja, mi a különbség a nevetés meg a nyerítés közt.

– Szóval kikezdtél vele?

– Megelőzted töredelmes vallomásomat, óh, Rosalinda. Amikor a gazda otthagyta az irodát, egyszerűen bementem a nőhöz, és mint az előző fejezetben említett biztosítótársaság embere jelentkeztem nála. Sikerült is megszerezni a huszonhétezer-hatszázötven font értékű csomagot, és így azt hiszem, távol tudom tartani a nyomort egy-két napig az ajtónktól. – Az Angyal kék szeme gonoszul megvillant. – De azt hiszem, a tulajdonos keresni fogja jószágát, és így némi izgalomra van kilátásunk.

Patricia Holm bólintott.

– Azt hiszem, már meg is indultak a hadműveletek – mondta. – Úgy látom, valami tisztelgő küldöttség várakozik rád a lakáson.

Az Angyal nem válaszolt, de a tekintete komoly lett.

– Hány tagból áll a küldöttség? – kérdezte.

– Egyből.

– Csak nem szegény Claud Eustace ásta ki megint a harci bárdot?

– Nem. Valami rendkívül elegánsan öltözött úriember, új fiú a Scotland Yardon. Több, mint fél órája várok rád, hogy figyelmeztesselek. Sam Outrell adta le a drótot.

VI.

Az Angyal egyik rejtekhelyén átöltözött, leszedte a bajuszt, amellyel Miss Weaglet tökéletesen megbűvölte, és azután fölvette elegáns világosszürke ruháját.

Amikor lakásának előcsarnokában megjelent, mintaképe volt a világfinak.

Pryke helyettes-felügyelő úgy érezte, hogy szemtelenség az alvilág egy tagjának elegánsabban öltözni, mint egy diplomás, modern ifjú detektívfelügyelőnek.

– Már régóta várakozom – mondta mérgesen.

– Honnét tudjam? – válaszolta mosolyogva az Angyal. – Igazán nem vagyok próféta, vagy olyan a külsőm?

De Prykét nem lehetett jókedvre hangolni.

– Menjünk föl a lakásba – mondta azután.

– Miért, oh Desmond – kérdezte az Angyal, és rátámaszkodott a portásasztalra, amelynek jogos tulajdonosa vigyorogni kezdett a háttérben.

Az Angyal rámutatott.

– Egészen nyugodtan beszélhetünk itt is, Desmond. Ez az úr Sam Outrell, régi barátom. Köztünk nincs semmiféle titok. Holm kisasszony is megértő lélek. Bocsánat, elfelejtettem magát bemutatni. Pat, adjon kezet Desdemona Pryke kisasszonynak, a nőegylet díszének.

– Négyszemközt szeretnék beszélni magával – mondta elvörösödve a detektív.

A szája remegett az elfojtott dühtől, amit az Angyal azonnal észre is vett. Szeme gonoszul megvillant. Teal főfelügyelő azonnal észrevette volna, és leszűrte volna belőle a bölcs következtetést, hogy jó lesz vigyázni, de Pryke még nem ismerte az Angyalt.

– Miért akar velem beszélni? – kérdezte Simon Templar olyan hűvös udvariassággal, amely hőfok tekintetében egy jéghegynek is becsületére vált volna. – Ha olyasmit akar mondani, amit barátaim nem hallgathatnak meg, tegyen le róla. Régen kinőttem az illetlen viccekből és anekdotákból, oh Desdemona.

– Nagyon jól tudja, hogy mit akarok – felelte mogorván Pryke.

– Akkor ki vele – válaszolta az Angyal. – Öntse ki a szívét, drága Desmond, ahogyan a püspök mondta a színésznőnek. Mi a baj?

Pryke ökölbe szorította kezét.

– Ismer valami Enderby nevű embert?

– Egész makulátlan életemben nem hallottam róla – felelte szemérmetlenül az Angyal. – Mi a foglalkozása? Makarónilyuk-fúró, vagy ilyesmi?

– Ma délután, körülbelül tíz perccel három óra előtt – kezdte kínos pontossággal Pryke – egy ember járt az irodájában, aki azt állította magáról, hogy a Southshire biztosítótársaság alkalmazottja; magával vitt egy csomagot, amelyben huszonhétezer font értékű drágakő volt.

Simon összehúzta szemöldökét.

– Akkor úgy látszik, kellemetlen délutánja volt Enderby bajtársnak – mondta. – De mi közöm nekem ehhez? Vagy talán én segítsek megkeresni a köveket?

A szemtelenségnek ez a foka szótlanná tette Desmond Prykét. Először elsápadt, azután vörös lett, majd ismét a fehér szín mellett döntött.

– Tudni akarom, hogy mit csinált abban az időben? – kérdezte.

– Én? – válaszolta a meggyanúsított ártatlanság hangján Simon. – A Plaza-moziban voltam és egy Miki-egér filmet néztem. De mi köze ennek a jó öreg Enderbyhez és drágaköveihez?

A detektív megragadta az Angyal kabátjának hajtókáját. Azután felhúzta jobb karján az ujjat.

– Ennek a sebhelynek van köze hozzá! – kiáltotta. – Weagle kisasszony, Enderby gépírónője meglátta, amikor zsebre vágta a csomagot. És elmondta nekünk is.

Simon Templar sebhelyes csuklóját nézte egy darabig, azután cigarettára gyújtott. A forradás emlék volt valamelyik kellemetlen barátjától. Rájött, hogy úgy látszik, lebecsülte Miss Weagle megfigyelőképességét, de már késő volt. Mégis, amikor Prykére nézett, szemében nem látszott semmi aggodalom.

– Másnak is lehet ilyen forradás a karján. Mit mondott még a hölgy?

– Éppen eleget ahhoz, hogy jogosan letartóztassam – válaszolta Pryke diadalmas hangon. – Hajlandó feltűnés nélkül követni?

– Nem vagyok hajlandó – válaszolta az Angyal.

A detektív összehúzta szemét.

– Tudja, mi a következménye, ha nem engedelmeskedik a rendőrségnek?

– Hogyne tudnám – válaszolt nyugodtan az Angyal. – Fültövön kell vágnom a rendőrség mindenkori képviselőjét, hogy megszabadulhassak tőle.

– Azt akarja, hogy erőszakot alkalmazzak? – kérdezte Pryke.

– Eszem ágában sincs, hogy rábeszéljem ilyen ostobaságra – felelte az Angyal. – Az a rendőrosztag még nem született meg, amely feltűnés nélkül elő tudna engem állítani. Vagy azt akarja, hogy benne legyen minden újságban? Nem hinném.

– Én parancsnak engedelmeskedem…

– Kicsoda parancsának?

– Ez már az én dolgom – sziszegte Pryke.

– Lehet – válaszolta engedékenyen az Angyal. – Szóval hatósági üldözés áldozata vagyok. De higgye el Desmond, magát félrevezették. Mióta itt ül, történt egy és más. Régen várakozik rám?

– Ne kérdezgessen engem – felelte dühösen a detektív.

– Nem kérdezgetek, drága Desmond, csak rá akarom téríteni a helyes útra. De ha nem esik jól, ne válaszoljon. Mióta van itt ez a virágszál, Sam?

A portás az órára nézett.

– Négykor jött.

– Telefonáltak neki azóta?

– Nem.

– És nem beszélt vele senki?

– Nem, uram.

– Szóval csak egymagában búslakodott…

Az Angyal nem tudta befejezni mondanivalóját, mert Pryke felügyelő helyettes elébe ugrott.

– Fogja be a száját! – kiáltotta. – Már éppen eleget tűrtem…

– Ahogy a püspök mondta a színésznőnek.

– Velem jön, vagy erőszakot kell alkalmazni? – kérdezte a dühtől fuldokolva a detektív.

– Nem érti a helyzetet, kedves Desmond – válaszolta Simon Templar, és megrázta a fejét. Azután barátságosan a detektív hasára veregetett.

– Ejnye no! – mondta meglepődve – maga épp úgy kezd pocakosodni, mint Teal barátunk.

– Ne szemtelenkedjék! – üvöltötte Pryke.

– Én nem bánom, mert nem az én dolgom, ha elhízik – mondta nyájasan az Angyal. – Bevallom, most még nem nyújt valami kellemetlen látványt, viszont fogadni mernék: meztelenül már biztosan nem olyan, mint egy görög szobor.

Pryke olyan hangot hallatott, mint amikor a teáskannából kifut a víz.

– Simon Templar – mondta, amikor már beszélni tudott – ezennel letartóztatom.

– De kedves Desmond – szólt közbe az Angyal – éppen azt magyarázom, hogy ez milyen elhamarkodott lépés volna. Maga, mint ifjú rendőrtiszt gyönyörűen ívelő pályafutásának biztató kezdetén áll. Ha ilyen marhaságot csinál, fogadni mernék, nem lép elő vagy öt évig. Szüntesse buzgalmát, drága Olivér, és hallgasson az okos szóra. Elmondom pontosan, mi történt.

– Én elmondom, hogy mi történik magával, ha…

– A dolog a következőképpen áll – folytatta nyugodtan az Angyal, ügyet sem vetve Pryke fenyegetésére. – Amint mondja, ezt az Enderby nevű fickót kirabolták, illetve a titkárnője így gondolja, mert valami pasi, aki a biztosítótársaság emberének mondta magát, elvitorlázott a drágakövekkel. Különböző szerencsétlen körülmények összejátszása folytán a fent nevezett hölgy azon a véleményen van, hogy a köveket tényleg elcsaklizták. És eme téves feltevéstől vezérelve, felhívta a rendőrséget. Maga meg készpénznek véve a dolgot, idedöcögött, hogy felelősségre vonjon engem. Amit nem is csodálok, mert valószínűleg károsan befolyásolták azok a rémtörténetek, amiket Claud Eustace Teal rólam terjeszteni szokott.

– Ki mondta ezt?

– Én mondtam. Ez egyfajta távolbalátó képességem. De meg kell hallgassa a továbbiakat is. Maga persze azon a véleményen volt, hogy hamarosan óriási diadalt ülhet majd. Ám téved. Négy óra óta várakozik rám, de közben nem tudja, hogy mi történt. Ugyanis, amikor Enderby bajtárs visszatért irodájába, és értesült az eseményekről, kijelentette, hogy a biztosítótársaság embere valódi és fémjelzett volt. Hogy a gépírónő vaklármát csapott, nincs semmi baj, nem kell senkit letartóztatni, legkevésbé engem.

– Honnét veszi ezt? – kérdezte Pryke.

Az Angyal maga elé fújta cigarettája füstjét és elmosolyodott. Honnét? Egyértelmű volt. Ez volt az alap, aminek hírnevének felét köszönhette.

Enderby urat kirabolták. És hogy ez titkárnője jóvoltából a rendőrség tudomására jutott, csöppet sem tetszett neki. Mert a rablással kapcsolatban könnyen felmerülhettek bizonyos dolgok, amelyeket rendkívüli módon nehéz lett volna megmagyarázni. Például: milyenek voltak azok a drágakövek?

Az Angyal ismét elmosolyodott.

– Ugyanaz a távolbalátó képesség – fordult Prykéhez. – De fogadni mernék, akármibe, még ebbe a ronda színű ingbe is, amit visel, hogy nem tévedek. Ha nem sajnálná a fáradságot, és telefonálna a rendőrségre, megtudná; nincs semmi ok rá, hogy letartóztasson. Miért nem emelkedik a kor színvonalára, és miért nem akar friss értesüléseket szerezni? Engedje meg, hogy megtegyem maga helyett a szükséges lépéseket. Így megtakarítja a két penny telefondíjat, és hazafelé tejcsokoládét vásárolhat érte…

– Már fel is emelte a portás pultjáról a telefont, és feltárcsázta a rendőrfőnökséget. De egyszerre megmerevedett arcán a mosoly, mikor észrevette, hogy Pryke felügyelő-helyettes kezében egy fényes kis revolver van, amelynek csöve egyenesen rá irányul.

– Tegye le azonnal a kagylót – sziszegte Pryke.

Simon engedelmeskedett. Volt valami a detektív tekintetében, ami figyelmeztette, hogy nem lesz jó vele ellenkezni.

– Drága violaszálam – mondta csöndesen – csak nem gondolja, hogy megijedek ettől a játékpisztolytól?

– Ne törődjék vele, hogy mit gondolok – morogta Pryke. Ha van valami igazság abban, amit állít, az őrszobán is meggyőződhetünk róla. Most az egyszer belekerült a csávába és nem fog megszökni. Előre!

Az Angyal nagyot sóhajtott.

Őszintén sajnálta Pryke helyettes-felügyelőt. Bárhogyan utálta modorát, piperkőcségét, mégsem kívánta olyan bajba hozni, amely évek múlva is legenda tárgya lesz a rendőrfőnökségen. Mert Pryke felügyelő-helyettes úgy viselkedett, mintha elolvasta volna a „Mit Nem Szabad Tenni Egy Ifjú Detektívfelügyelőnek” című könyvecskét, és szó szerint ragaszkodott volna a mű tanácsainak elvetéséhez.

Dehát ez nem az ő hibája – gondolta az Angyal, és vállat vont.

– Ám jó, Desdemona – mondta… – Ha így akar cselekedni, nem akadályozhatom meg. Én már megtettem a magamét. De azután ne jöjjön hozzám kegydíjért, ha kirúgják a rendőrségtől.

Felvette kalapját, és rámosolygott Patriciára.

– Viszontlátásra, kedves – mondta. – Ne aggódj, vacsorára itthon leszek. Csak attól félek, hogy Desmondkának megfájdul a hasikája.

Nyugodtan, minden sietség nélkül kilépett az utcára, és intett egy cserkésző taxinak. Pryke, aki eltette a revolvert, nyomában volt.

Már a Piccadilly felé járt az autó, amikor az Angyal valami furcsa, édeskés szagot vett észre.

– Furcsa illatszert használ maga Desmond – mondta. – Egészen ismeretlen illat. Mi a neve? A Detektív Álma, vagy a Nagynéni Éjjeli Sóhajai?

– Azt hiszem, mire a rendőrségre érünk, nem lesz ilyen jókedvű! – válaszolta Pryke.

– Lehet – mondta Simon ásítozva. – De ugyanez magával is megtörténhet kedvesem.

Valóságos ásítógörcsöt kapott. Az autóban meleg volt, és Pryke társalgása sem volt valami üdítő.

Behunyta szemét, úgy érezte fáradt, és az agyában különös képek kergették egymást. Mintha valami puha réten járt volna. A fű szinte csalogatta, hogy ráfeküdjék.

Azután egyszerre rosszul lett. Nagy erőfeszítéssel kiegyenesedett, mondani akart valamit, de a száját és nyelvét, mintha vatta lepte volna el, szólni sem tudott. Mellkasa zihált, és a szíve is vadul dobogott. Pryke arcát mintha valami fátyolon keresztül látta volna. Ő is tátongott, mint valami szárazra került hal… azután mindent elfedett valami feketeség. Utolsó tiszta gondolatával még be akarta törni az ablakot, de már nem érte el. Úgy érezte, hogy a föld őrült gyorsasággal forogni kezd alatta, ő pedig kivetődik a mindenségbe, és lassú hullámok sodorják valami ismeretlen cél felé…

VII.

Az asztalon három sherrys pohár állt, meg egy palack. Az egyik pohárból nem ivott senki. Az üveg már majdnem kiürült.

Patricia Holm nyugtalanul sétált föl és alá a szobában. Arcán nem látszott izgalom, de nem tudott ülve maradni. Már sötétedett, és a park fái fölött terjengő lilás alkonyatban felpislákoltak az utcai lámpák sárga fényei. Patricia összehúzta a függönyt, és pontosan harminchetedszer nézte meg az órát. Néhány perccel múlt kilenc.

– Mi történhetett vele? – kérdezte.

Uniatz megrázta fejét, azután sütőlapátszerű kezét a sherrys üveg felé nyújtotta.

– Nem tudom – dünnyögte. – Talán nem tudta kidumálni magát a rendőrségen. Megtörténik az ilyesmi.

– Máskor is letartóztatták – válaszolta Patricia. – De ilyen sokáig sohasem maradt el. És ha valami baja történt volna, biztos, hogy értesít bennünket.

Uniatz dühösen beleharapott rossz szagú szivarjának a végébe. Segíteni szeretett volna, de amint már említettük, gondolatai rendkívül lassan mozogtak. Összeráncolt homloka, és a rajta kiütköző verejték bizonyította, hogy mint igazi férfi, a legszörnyűbbtől sem retten vissza: most igyekszik a fejét törni.

– Talán már úton is van hazafelé – mondta végre bátorítóan.

– Nem hiszem, Hoppy – válaszolta Patricia. – Azt hiszem, valami baj történt. Nem tudott értesíteni bennünket, hát nekünk kell cselekedni. Ha nem jön haza, mit csináljunk?

– Nála vannak a kövek? – kérdezte Uniatz.

– Nem hiszem. Valószínű, hogy postára adta és elküldte valami címre. Ide sohasem érkezik az ilyesmi.

– De ha nem a saját nevére címezi, hogyan kapja meg? – kérdezte Uniatz.

– Elhozza onnét, ahová küldte – magyarázta türelmesen Patricia.

Uniatz bólintott. Mindig csodálta az Angyal szellemi képességeit, és ez újabb bizonyíték volt arra, hogy csodálata jogos. Az a fickó, aki ilyesmit ki tud eszelni, nemcsak evésre használja a fejét.

– De most azt sem tudjuk, hová küldte – magyarázta Patricia.

Hoppy arcáról eltűnt az elégedettség. És nagy szuszogás jelentette, hogy megint gondolkozni próbál. Újra öntött magának a sherryből, mintha tanácsot akarna kérni tőle.

– Hát akkor mit tegyünk? – kérdezte.

– Először tudnunk kell, mi történt vele – válaszolta Patricia.

Azután fölállt, cigarettára gyújtott és ismét járkálni kezdett a szobában. Majd hirtelen elhatározással a telefonhoz lépett és fölhívta Teal lakását.

A főfelügyelő otthon volt. Álmosan szólt bele a készülékbe.

– Ki az?

– Patricia Holm. – A lány hangja éppolyan nyugodt volt, mint az Angyalé. – Mi történt Simonnal? Még nem végeztek vele? Várjuk vacsorára, nagyon éhes vagyok és Hoppy mind megissza a sherryt.

– Nem értem, mit akar – válaszolta gyanakodva Teal.

– Pedig tudnia kell, Claud.

Patricia azonban tévedett, meg kellett magyaráznia mindent Tealnak. A főfelügyelő olyan sokáig hallgatott, hogy a lány azt hitte, letette a kagylót.

– Néhány perc múlva felhívom – mondta végre álmos hangon.

Patricia az asztal mellé ült, nyugtalanul cigarettázott és cipője sarkával a padlón kopogott. Hoppy Uniatz felfedezte, hogy a tálalón még van egy üveg sherry, amelyet Patricia az Angyalnak tett félre, és bekerítő hadmozdulatokat kezdeményezett.

Öt perc múlva megszólalt a telefon.

– A Scotland Yardon és a Market Streeten nem tudnak semmit – jelentette Teal. – Én is csak most hallottam. Valami rossz tréfa ez?

– Nem tréfálok – válaszolta Patricia, és a szemében olyan rémület tükröződött, hogy ha Teal látja, azonnal megérti: komoly a dolog.

– Pryke fél hat felé magával vitte – folytatta a lány. – A vád egészen nevetséges volt, de Pryke nem akart észre térni. Nem értem, miért nem engedik haza az Angyalt.

A telefon megint hallgatott. Patricia szinte látta, hogy Teal gondolkozva forgatja szájában a rágógumiját.

– Átmegyek magukhoz – mondta végre a főfelügyelő.

Negyedóra múlva meg is érkezett. Holdvilágképe nyugodt volt az ütött-kopott keménykalap alatt, és miközben meghallgatta Patricia történetét, közömbösen forgatta szájában a gumit.

Azután felhívta a Scotland Yardot és az őrszobát a Market Streeten. Itt sem kapott felvilágosítást. Csak annyit mondtak, hogy Pryke felügyelő helyettes háromnegyed négy tájban ment el a Market Streetről, de nem mondta, hová. Azóta nem látták, és a Scotland Yard tudomása szerint nem tartóztatott le senkit.

Egyet azonban bizonyosan tudott a főfelügyelő, bár Patricia egy szót sem szólt róla neki.

– Az Angyal a Nagy Orgazda után járt – jelentette ki, miután úgy érezte, hogy nincs értelme a köntörfalazásnak. – Délután kirabolta Enderbyt, jól tudom. Sőt azt is tudom, hogy ez magára nézve nem meglepetés. Igaz, Enderby nem sokkal azután, hogy a titkárnője telefonált, arról értesített bennünket, hogy tévedés az egész. De éppen azért gyanús, hogy összeköttetésben áll a Nagy Orgazdával. Még nem tudjuk bizonyítani, viszont a Nagy Orgazda ismeri az embereit.

A Nagy Orgazda sem maradt tétlen. Könnyen elképzelhető, mi történt.

– Azt hiszem, tévesen következtet Teal úr – válaszolta Patricia az Angyal modorában, de ez nem vezette félre Tealt.

– Lehet – válaszolta. – De azt is tudom, mit tennék én a Nagy Orgazda helyében. Mihelyt meghallanám a dolgot, szemmel tartanám ezt a lakást. Azt mondta az előbb, hogy taxin mentek el? Gondolkozzék csak, mi történhetett?

– A nagy orgazda elcsípte őket – szólt közbe Uniatz.

– Kitalálta – fordult feléje Teal. – Én nem adhatok tanácsot, de ha valami történik, felhívom magukat.

Eltávozott, és egy taxin a Scotland Yardra hajtatott.

Egy pillanatig sem volt kétsége afelől, hogy a Nagy Orgazda, amint Uniatz mondta, elcsípte az Angyalt és Prykét. Azt is tudta viszont, hogy ezt rendkívül nehéz lenne bebizonyítani. Maga előtt is szégyellte bevallani, de jobban aggódott az Angyalért, mint jól vasalt alárendeltjéért.

A kisebb gondtól azonban úgy tíz óra felé megszabadult, amikor egy rendőr a Wimbledon Common környékén az egyik park bokrai alatt egy férfi lábát vette észre. Az első pillanat derűlátó rohamában hullának vélte, és már elképzelte magát az újságok első oldalán, teljes életrajzzal és szenzációs gyilkossági históriával körítve. Néhány futó pillantás azonban szétrombolta nagyratörő álmait, mert meggyőződött róla, hogy a holttest él, sőt megismerte benne Pryke felügyelő helyettest.

– Szóval a nagy orgazda nem gyilkolta meg magát – üdvözölte Teal az alantasát, enyhe rosszakarattal, miután az ifjút egy rendőrautó a Scotland Yardra vitte.

– Pedig tudom, hogy örült volna neki – vágott vissza Pryke.

Nagyon fájt a feje a kábítógáztól, amelyet egy szerkezet árasztott szét a taxiban.

– Ki mondta magának, hogy az Angyalt letartóztassa? – kérdezte Teal, amikor az ifjú felügyelő beszámolt kalandjairól.

– Nem tudtam, hogy erre utasítás szükséges – válaszolta. – Tudomást szereztem az Enderby-féle rablásról, és mivel az Angyal alaposan gyanúsítható volt…

– És arról nem szerzett tudomást, hogy Enderby visszavonta a feljelentést? Hogy kijelentette, tévedés az egész.

– Igazán? Az Angyal is ezt mondta, de nem hittem el. Nem tudtam róla. Amikor az első hírt kaptam, rögtön a lakására siettem, hogy ott megvárjam.

– És revolvert használt a letartóztatásnál – jegyezte meg szárazon a főfelügyelő.

Pryke elpirult és tanácsosnak tartotta, hogy jobban megválogassa szavait.

– Meg kellett tennem, mert nem akartam, hogy botrány legyen.

– Nagyobb botrányt el sem tudok képzelni, mint hogy a fegyverhasználat a bíróság elé kerüljön – torkolta le alantasát Teal. – Jól tudta, hogy nekünk csak életveszély esetén szabad fegyvert használni. Holnap jelenteni fogom a rendőrfőnöknek.

Pryke morgott valamit.

– Most az a legfontosabb – folytatta a főfelügyelő, hogy megtaláljuk az Angyalt. Mivel maga fogta el, ez magának a dolga lesz.

– Mit tegyek? – kérdezte majdnem alázatosan Pryke.

Teal dühösen nézett rá. Már minden megtörtént amire ilyen esetekben szükség volt. Figyelmeztették az őrszemeket, és a rendőrség kivetette a taxi után a nagy kotróhálót. Az autó azonban szőrén-szálán eltűnt. Még a rendszámra sem emlékezett senki. Valószínű, hogy az ügy mögött Johnny Anworth és Jim Fasson gyilkosa állít, aki ugyanolyan hidegvérrel akarja meggyilkolni Simon Templart is, gondolta Teal.

– Tekintve, hogy maga újabban rendkívül önállóan működik, nem tudom, miért kér tőlem tanácsot – válaszolta gúnyosan. – Mindenesetre jó lenne, ha szemmel tartaná Enderbyt. Igaz, hogy esküszik rá, hogy tévedés volt a rablási história, de nekem gyanúsak az ilyen tévedések. Nincs ellene semmi bizonyíték, mégis esküdni mernék rá, hogy a drágakövek, amelyeket tőle elloptak, nem egyenes úton jutottak hozzá. Ha nem így van, megeszem a kalapomat főzelék helyett. És ha Enderby nincs összeköttetésben a Nagy Orgazdával, vagy nem azonos vele, a magáét is.

Pryke a fejét rázta.

– Azt hiszem, téved. Fassont azon a környéken lőtték le, ahol – mint kiderült – az Angyalnak egyik rejtekhelye van…

– És aztán? Sohasem állítottam, hogy az Angyalnak nincs köze az ügyhöz. Nem hiszem, hogy ő gyilkolta volna meg Fassont, de az bizonyos: ő tüntette el a lakásából és akkor még nem volt halott. Valószínű, hogy vallomásra kényszerítette. Talán a golyó csak súrolta, amikor jelenlétünkben rálőttek. Lehet, hogy Fasson elszabadult az Angyaltól, de azután valaki tényleg agyonlőtte. Enderby nevét Napsugár Jim közölhette barátunkkal.

Pryke kissé megrázta fejét, és olyan megvető képet vágott, hogy a főfelügyelő úgy érezte: legjobb volna agyonvágni.

– Azt hiszem, téved, kollégám – jelentette ki az ifjú detektív.

– Igazán? – kérdezte dühösen Teal. – Maga szerint mi a helyes következtetés?

Pryke vállat vont. Teal szerette volna alaposan megrúgni.

– Van rá elméletem – válaszolta az ifjú bűnügyi szakértő – és eszerint fogok nyomozni. Hacsak nincs valami határozott utasítása számomra.

– Nyomozzon csak a saját elmélete értelmében – felelte gúnyosan a főfelügyelő. – Csupán attól félek, hogy a következő pillanatban kijelenti: a Nagy Orgazda nem más, mint a rendőrfőnök. Ha szükségem lesz magára, majd szólok.

Pryke felállt és kisimította kabátját. Arca nyugodt volt, de Teal tudta, hogy majd szétrobban a dühtől.

– Megnyugtatom az illetékeseket, hogy én ráteszem a kezem az Angyalra, nem úgy, mint bizonyos főfelügyelők – jelentette ki Pryke. – És akkor megelőzök néhány embert a rangsorban.

– Csak nem akar mindjárt rendőrfőnök lenni? – kérdezte Teal.

– Miért ne? Családunk sok tagja viselt magas hivatalt. Egyik ősöm már a hastingsi csatában is részt vett. A nevünk igen jóhangzású.

– Fogadni mernék, hogy tábori szakács volt az a hírneves hős – horkant föl Teal.

VIII.

Simon Templar egy időre teljesen megfeledkezett a világ folyásáról és elmerült a feledés tavába, amelyből egy hirtelen rázkódással bukkant ki. Ez úgy történt, hogy az autó megállt, nagyot zökkent, és beütötte a fejét. Azután hangokat hallott, majd ajtó csapódását, és alighogy súrolta az öntudat határát, ismét elájult. Később mintha úgy hallotta volna, hogy kavicsos ösvényen viszik, férfiléptek alatt csikordult a murva, azután kezeket érzett, amelyek felemelték, mert minden tagja tehetetlen volt. Még a szemét is alig tudta kinyitni, azután ismét hamarosan álomba merült. Ez hosszú ideig tartott, közben magához tért egy-két percre, de ismét elmerült az öntudatlanságba.

Azután hirtelen úgy érezte, hogy valami kemény széken ül, csuklójára és bokájára kötél feszül. Mintha valaki tűt bökött volna a karjába. Szemhéja nehéz volt, mint az ólom, és amikor egyszer sikerült kinyitnia, nem látott semmit. Azon töprengett, hogy a szoba sötét-e, vagy pedig megvakult, de túlságosan gyönge volt ahhoz, hogy döntsön. Azután valaki lágy hangon szólította. Ismerősnek találta a kiejtést, ahogy a kérdések rázáporoztak. Gyanította, hogy felelt is, pedig nem akarta. Sohasem emlékezett rá később, mit mondott.

Nemsokára ismét teljesen megfeledkezett mindenről, beburkolta az álom.

Amikor felébredt, a feje nehéz volt és zúgott; úgy érezte, hogy a gyomrát kifordították, és most sajog. Ismét megpróbálta kinyitni a szemét, ami sikerült is. Egy ideig nem tudta felfogni, mit lát, azután tudomásul vette a szürke deszkát, meg kötéllel összekötözött lábát. Melege volt, a levegőben olajos festékszag terjengett. Valami ütemes remegéssel lüktetett alatta, és valami ingást is érzett. Azután vízcsobogást hallott, egy fémkeretes, gömbölyű ablak felől.

– Látom, hogy felébredt – mondta valaki.

Az Angyal bólintott. Azután körülnézett, és már többet is látott. Az alacsony mennyezeten árva és piszkos izzólámpa világított. Rájött, hogy egy hajókabinban van. A jármű – ingadozásáról ítélve – kicsiny lehetett, valami csatornajáró bárka, esetleg kisebb motoros. A kabinablakon át egyenlő időközökben felvillanó fényekről arra következtetett, hogy a Temzén úsznak lefelé.

Az a férfi, aki hozzá szólt, a szemközti hajóágy sarkán ült. Alacsony, hosszúkás koponyájú ember volt, fején vörös haj díszelgett, és minden tengerész-szokástól eltérően csíkos ruhát, kockás sapkát és kanárisárga cipőt viselt.

– Hová megyünk? – kérdezte az Angyal.

A sárgalábú egyén elvigyorodott.

– Magának a halakkal van randevúja, ha eddig nem tudná. Akár tetszik, akár nem, hosszabb időt fog tölteni a társaságukban.

– A Nagy Orgazda tréfás kedvében lehet – állapította meg gúnyosan Simon.

– Én vagyok az személyesen.

Az Angyal megvetően nézett a rikító cipős emberre.

– A maga neve Quincey. Ha egy kicsit töröm a fejemet, fel tudom sorolni összes börtönbüntetéseit is. Lássuk csak: kétszer ítéltek el rablásért, egyszer engedély nélküli fegyverviselésért, egyszer…

– Hagyjuk – mondta Quincey. – Magam is tudom. De a Nagy Orgazda nekem puszipajtásom. Hogy úgy mondjam: egy lélek, két testben. Nélkülem mozdulni sem tud.

– Lehet, hogy Napsugár Jim meggyilkolása sem sikerült volna neki.

– Bevallom, én csináltam. Csinos, tiszta munka volt. Tulajdonképpen magát is el akartam tenni láb alól, de Fusson kirohant a házból, és én féltem, hogy elszalasztom az alkalmat. Így hát lelőttem, anélkül, hogy magát megvártam volna. Én ültem ugyanis a motorbiciklin. Tudom, hogy nem mondja el senkinek, így hát bátran beszélhetek. Igen, én öltem meg azt a piszkos patkányt! Most pedig a nagy Simon Templart dobom táplálékul a halaknak. Ismerek jó néhány fickót, aki a jobb kezét is feláldozná, ha a helyemben lehetne.

Simon elismerte e bölcs mondás igazságát. Tucatokra rúgott azon törekvő férfiak száma, akik tényleg szívesen használták volna fenékhorgászatnál csaléteknek. Agya még nem volt teljesen tiszta, és így nem értette, miért akarja halgazdasági célra felhasználni őt a Nagy Orgazda.

– Ha beledobnak a folyóba, sohasem tudják meg, kedves Quincey, hogy mi történt a huszonhétezer hatszázötven font értékű küldeménnyel – mondta.

Quincey elvigyorodott.

– Már tudjuk is. A csomag a harwichi postán van Joshua Pond címén. Bevallott mindent barátocskám. A Nagy Orgazda már érte is ment.

Az Angyal összehúzta szemét. Egy pillanatig gondolkodni sem tudott, és úgy érezte, hogy valaki gyomorszájon rúgta.

Azután eszébe jutottak eszméletlenségének világos pillanatai. Meg elfogatásának körülményei.

Emlékezett az édeskés szagra a taxiban, Pryke tátongó szájára. Persze gázt vezettek a kocsi hátulsó részébe, és ez gyorsabban hatott, mintsem az ablakot be tudták volna törni. Prykét talán valahol kidobták az úton. Azután eszébe jutott a tűszúrás, és a lágy hangú kérdező. Valószínűleg valami injekciót kapott, amitől megtört az akarata, és biztosan úgy vallott, mint a karikacsapás.

– Scopolaminint adtak nekem? – kérdezte.

Quincey megvakarta a tarkóját.

– Valahogy ilyenformán hívják. A Nagy Orgazdának jutott eszébe. Mi tudományos módszerrel dolgozunk.

Az Angyal a vízpart tünedező fényeire tekintett. Nemsokára, gondolta, beledobnak a vízbe.

– Kaphatok egy cigarettát? – kérdezte.

Quincey habozott egy kicsit, azután egy dobozt húzott elő a zsebéből. Kivett egy cigarettát, az Angyal szájába tette, meggyújtotta, azután visszaült az ágyra.

– Köszönöm – mondta az Angyal.

Mellén kötözték össze a kezét, úgy, hogy az egyikkel tartani tudta a cigarettát. Közben alkalma volt rá, hogy megnézze a csomót. Jó munkának látszott, és mivel a kötelet alig használták még, valószínű volt, hogy ha víz éri, gyorsan megdagad.

Azután karórájára nézett és látta, hogy negyed tizenegyre jár.

– Milyen nap van ma? – kérdezte.

– Ugyanaz, amelyen elfogtunk – felelte Quincey. – Azt hiszed, egy hétig fogunk tartogatni? Már úgyis elég bajt okoztál nekünk.

Szóval alig öt órája, hogy a taxiban elvesztettem az eszméletemet, gondolta az Angyal. A Nagy Orgazda valószínűleg át is vette már a csomagot Harwichban, De azután eszébe jutott, hogy a postát már bezárták, és így másnap reggelnél előbb nem kaphatja meg. De ha megmenekül…

Az Angyal hirtelen ráeszmélt, hogy légvárakat épít. Még annyi lehetősége sincs a meneküléshez, mint a kutyának, amelyet téglával a nyakában vízbe dobnak.

Azután valami halványan derengeni kezdett. Melyik karján is érezte a fecskendő szúrását? Biztos volt benne, hogy a jobbon, mert kicsit még mindig fájt. Akkor pedig a bal kezén nem tépték fel a ruhaujját. És akkor még lehet remélni… Hiszen néha a leglehetetlenebb dolgok történnek meg. Talán nem is kutatták át.

Az Angyal tovább szívta cigarettáját, miközben azon igyekezett, hogy bal karját feltűnés nélkül a csípőjéhez szoríthassa. Attól, amit érzett, a tökéletes boldogsághoz hasonló érzés töltötte el.

Quincey fölállt, és az ablakhoz lépett.

– Itt az ideje, hogy elváljunk egymástól.

Azután lehajolt, és az ágy alól egy vasdarabot húzott elő, amelyre rövid kötél volt kötve. Ennek másik végét az Angyal lábára erősítette, majd felhajtotta a lepedőt, és egy darabot lehasított belőle.

– Siessünk azzal a cigarettával – mondta.

Simon szívott rajta még egyet, azután a földre ejtette. Egyenesen Quincey szemébe nézett…

– Remélem, ha akasztani visznek, az utolsó étkezéshez halat fogsz kérni, hogy megemlékezzél rólam – mondta.

– Szívesen megteszem – felelt Quincey, és a zsákrongyot az Angyal szájába tömte. – Ha felakasztanának.

Azután mint erős ember könnyen vállára emelte az Angyalt, és megindult vele a kabinból a fedélzetre vezető lépcsőn. A hajó kis motoros bárka volt. A fedélzeten egy nagykabátos férfi sétált fel-alá. Úgy látszott, ez volt a hajó összes személyzete.

Simon Templarnak eszébe jutott, hogy talán maga Enderby.

De nem volt sok idő gondolkozásra, mert Quincey ismét átnyalábolta, majd a korlát fölé emelte.

Az Angyal még látta a közel elhúzó hajó lámpásait, hallotta még, hogy egy bárka tülkölni kezd, azután Quincey föléje hajolt.

– Jó éjszakát – mondta barátságosan, és belökte az Angyalt a vízbe.

IX.

Az utolsó pillanatban még nagy lélegzetet vett, hogy tüdejét teljesen megtöltse levegővel. Ahogy lefelé merült, minden izmát megfeszítette.

Már amikor vizet ért, rángatni kezdte csuklóját. Ez a lesiklás a hideg vízben, lábán az ötven fontos súllyal, élete legrosszabb emléke maradt. Talán, ha pontosan felfogta volna, mi áll előtte, elfogja a rémület, és nem tud cselekedni.

De óriási akaraterővel nem gondolt másra, csak arra, hogy jobb kezével kissé feltolja bal kabátujját, és előhúzza azt a kis kést, amely csuklójához volt erősítve. Ez az elefántcsontnyelű éles szerszám már máskor is megmentette a biztos haláltól. Végtelen türelemmel és ügyességgel kezdte feszegetni a kést, mert vigyáznia kellett, hogy ki ne ejtse a kezéből. Tüdeje borzalmasan feszült, halántékán dobolt az ér, szíve zakatolt, és az utolsó pillanatban sikerült megfognia a kést.

Egyik ujját a másik után rakta rá, azután megszorította, majd meghajolt, felhúzta a lábát és elvágta az egyik kötelet. Azután a másikat.

Nagyot rúgott magán ahogy a lába kiszabadult, és a következő pillanatban már a víz felszínére került. Hátára feküdt és felnézett az égre. Soha nem látta ilyen szépnek az éjszakát, soha nem élvezte még így az életet. Később alig tudott visszaemlékezni ezekre a percekre, de soha nem felejtette el azt a vad örömet, amely elfogta. Majd elvágta csuklóján is a kötelet, és így teljesen szabad volt. Az úszás során valahogy közel került a folyó északi partjához, és addig vitette magát az áramlattal, amíg rá nem talált egy lépcsősorra ami egy keskeny fasorba vezetett két épület között. A fasor egy keskeny komor utcába vezetett, és valahol az utcán feljebb talált egy taxit, amelynek egy ilyen hihetetlen helyen való felbukkanása csak a dicséretes felelősségérzettel megáldott őrangyala által végzett speciális szolgálattal magyarázható.

A sofőr érdeklődéssel bámult rá a búskomor utcai lámpa fényében, amely alatt a kocsi állt.

– Maga vizes – mondta ugyanolyan büszkén, mint ahogy Napóleon Egyiptom meghódítását bejelentette.

– Azt hiszem, fiatalember, fején találta a szöget – mondta vidáman az Angyal, akinek visszatért a régi jókedve. – Én is sejtettem hogy valami nem stimmel, de nem voltam benne biztos hogy mi. Azt gondolja hogy lehetséges hogy valami vízben voltam?

A sofőr elhúzta a száját.

– Részeg? – kérdezte figyelemreméltó nyíltsággal, de az Angyal a fejét rázta.

– Még nem, de azt hiszem, nemsokára az leszek. A Cornwall House-hoz mennék, a Piccadillyre. Ha kárt okoznék, az autó gyönyörű ülésében, persze megfizetem.

A sofőr azonnal megenyhült, és azon kívül, hogy utasának fogadta Simont, még egy cigarettát is adott.

Az Angyal hátradőlt az autóban, és mélyen leszívta a füstöt. Arra gondolt, hogy a Nagy Orgazda meg van róla győződve; nincs többé az élők világában, ő viszont tudja, hogy holnap Harwichban találkozhat vele, mikor a postahivatalban a Joshua Pond nevére címzett csomagot át akarja venni.

Ahogy az autó a ház elé gördült, egy lányt és egy férfit látott kilépni a kapun, és még azelőtt kiugrott a járdára, mielőtt a taxi teljesen megállt volna.

– Mulatság után néztek, lelkecskéim? – dörmögte. – Ebben az esetben van ötletem.

Patricia Holm a vizes alakra bámult, aztán felzokogott, és a karjába vetette magát…

Uniatz nagyot nyelt, megtapogatta az Angyalt, mintha törékeny lenne, azután megkérdezte:

– Hogy lett ilyen vizes, főnök?

Simon elmosolyodott, és a hallgatózó taxisofőr felé intett.

– Ennek az úrnak az a véleménye, hogy vízbe estem – mondta. – Adjatok neki egy fontot az ötletért. Csak egy ötösöm volt amikor elindultam, de azt lenyúlták.

Azután átölelte Patricia vállát és belépett vele a házba. Hoppy, aki a sofőrt kifizette, az előcsarnokban érte őket utol. Amikor a lakás ajtaja becsukódott mögöttük, Patricia azonnal az Angyalnak esett.

– Hol voltál, srác? Mi történt veled?

– Aggódtatok?

– Jól tudod.

Az Angyal megcsókolta a lányt.

– Tudom. Hová készültetek?

– Meg akartuk látogatni Enderbyt – mondta Patricia, aki még mindig ölelgette Simont, nem törődve azzal, hogy maga is csupa víz lett. – Ez volt az egyetlen lehetőség arra, hogy segítsünk rajtad.

– Én biztosan szóra bírtam volna, főnök – mondta Uniatz, aki egy kicsit csalódottnak érezte magát. – Miután jól átmentem rajta…

Az Angyal elmosolyodott.

– Azt hiszem szerencsés helyzetben lenne ha tudna még beszélni azután. Nos, a terv talán még mindig jó lehet… – Egy hosszú pillanatig eljátszott a gondolattal, aztán megrázta a fejét. – De nem, most már nincs rá szükség. És talán van valami sokkal hasznosabb feladat nektek. Ha Hoppy hagyott valami italt, adjatok, azután elmondom, mi történt.

Remegett és átfagyott az átázott ruhákban töltött fél óra alatt, de egy adag whisky hamar helyrehozhatja ezt. A forró fürdőben alámerülve, a poharat a kád szélén egyensúlyozva, a nyitott ajtón át beszámolt kalandjairól. Közben Patricia az ajkát harapdálta, de neki ez már csak a múlt volt.

– Most már túl vagyok rajta – fejezte be elbeszélését az Angyal. – Még nem tudjuk, ki a Nagy Orgazda, de holnap talán meg lehet csípni. Most már nem olyan óvatos, mert azt hiszi, hogy a Temze fenekén üdülök. Roppantul meglepődik, ha én is jelen leszek a csomag átvételénél.

– Viszel bennünket is? – kérdezte Patricia.

Az Angyal megrázta fejét.

– Szívesen megtenném, de valakinek Londonban is kell maradni. Ne felejtsd el, szép kis összegről van szó, és nekünk gondolni kell öregkorunkra is, amikor már nem tudunk tisztességgel kenyeret keresni. Tealé lesz az erkölcsi siker, de a köveket én akarom zsebre vágni. És ebben nektek segíteni kell.

Miközben öltözködött, elmondta a tervét. Azután autójába ült, és megindult a hajnali szürkeségben Harwich felé. Korán akart ott lenni, hogy el ne vigyék orra elől a zsákmányt.

Amikor kinyitották a postahivatalt, a távirat-feladási osztályhoz lépett. Umpopoba, Brit-Bechuanába kívánt táviratot küldeni, és mielőtt a szöveget megfogalmazta volna, tudni akarta az összes tarifákat és küldési módokat. Felsoroltatta magának, mibe kerül a nappali és az éjjeli kézbesítés, az expressz-díj, mennyit kell fizetni a tízszavas válaszért, stb. Természetesen ez rengeteg időbe került. Kisült, hogy a postahivatalnok bizony egyáltalán nem ismerte Brit-Bechuanában az Umpopo nevű helységet, amit végeredményben nem lehetett tőle rossz néven venni, már csak azért sem, mert az Angyal sem ismerte. Sőt, ez a település alkalmasint nem is létezett, hiszen egy perccel korábban találta ki. De a postás szakmájára jellemző buzgalommal temetkezett a vastag helységnévtárakba. Közben Simon Templar cigarettára gyújtott, és az eredményt várta.

Barna sapkát, teknősbéka-keretes szemüveget, és fekete bajuszt viselt. Legjobb barátja is alig ismert volna rá. Különben sem kellett aggódnia: hiszen a Nagy Orgazda meg volt győződve arról, hogy már régen a halak kóstolgatják.

– Nem találom sehol sem Umpopot – jelentette a postahivatalnok a helységnévtárak egyre jobban magasodó sánca mögül. – Biztos benne, uram, hogy van távíróhivatala?

– Hogyne – válaszolta az Angyal. – De Embungiban biztosan van. Mert ez csak fél mérföldnyire esik amattól.

A postás konok szigorral hallgatva böngészett tovább a címtárak között. De az Angyal zavartalanul szívta tovább a cigarettáját. Azután hirtelen megmeredt. A terembe újabb korai üzletfél érkezett. Simon hallotta ugyan háta mögött a lépését, de nem fordult meg. Amaz egyenesen a poste restante feliratú rekesz felé tartott, ahol megkérdezte:

– Van valami Pond névre?

A lágy hang nagyon ismerős volt Simon fülének, és odapislantott. A férfi éppen az ablak felé hajolt, és csak a hátát láthatta, de még ettől is megállt a szívverése.

– Mi a keresztnév? – kérdezte a tisztviselő.

– Joshua – hangzott a válasz.

Az Angyal nagyot ugrott. Háta mögött, a helység- és címtárak hegyei közt a tisztviselő szitkozódni kezdett, de ő már nem hallotta.

Csak azt a kartonpapírból készült dobozt látta, amelyet az a másik férfi átvett a szemközti ablaknál. Gyorsan mögéje lépett, és kezét a vállára tette.

– Nem akar látni egy kísértetet, drágám? – kérdezte és a hangjában földöntúli boldogság rezgett.

A férfi csaknem zokogással felérő nyögéssel fordult meg. Desmond Pryke felügyelő helyettes volt.

X.

A krónikás sajnálattal jelenti ki ezen a helyen, hogy nem talál egyébként bő szótárában kellő számú kifejezést arra a lelkiállapotra és külső megjelenésre, hogy az Angyallal szembeforduló Prykét híven jellemezhesse. Beszélhetne ugyan kidülledő szemről, mogyorónyi izzadságcseppekről, reszketésről, hörgésről és remegő térdről, de ez mind nem volna elég kifejező. Maradjunk tehát csak az események egyszerű vázolásánál, amelyeknek érdekében ki kell jelentenünk, hogy a következő kérdést ugyancsak az Angyal intézte Prykéhez.

– Mit keres itt drága Desmond?

Pryke megnyalta szája szélét, de nem válaszolt.

Az Angyal szívesen megismételte volna a kérdést, de nem tehette, mert a Postatakarékpénztár feliratú fülkéből Teal főfelügyelő lépett elő, és maga vállalkozott eme munkára. Keze tökéletesen fölösleges esőkabátja zsebébe süllyedt, és az arcán szokott unalmas és kissé értelmetlen kifejezés ült.

– Igen, mit keres itt maga? – kérdezte.

Pryke képe, ha egyáltalán lehetséges, egy árnyalattal még szürkébb lett. Úgy látszott, elvesztette a hangját. Az Angyal elmosolyodott.

– Mondtam magának Claud, hogy a Nagy Orgazda személyesen jelenik meg ma a zsákmányért… Quincey árulta el – magyarázta Prykének.

– Nem tudom, miről beszél – nyögte Pryke, aki végre megtalálta a hangját, s halkan folytatta:

– Tudomásomra jutott, hogy lopott ékszerek kerültek ide, és…

– Kitől tudta meg? – kérdezte csöndesen Teal.

– Egy embertől, akire nyomozásom során bukkantam. Hiszen maga mondta kolléga úr, hogy nyomozhatok a saját szakállamra.

– Mi a neve annak az embernek?

– A történet kissé hosszadalmas – válaszolta rekedten Pryke. – Ott találkoztam vele a…

Valószínűleg tudta, hogy vége a játéknak, és csak időt akart nyerni. Az Angyal mosolyogva nézte. Bizonyos volt benne, hogy ilyen meglepetés után nincs olyan ember a világon, aki elfogadható hazugságot tudna föltálalni.

– Tegnap éjjel találkoztam vele – suttogta Pryke. – Feltételezem, hogy van valami okuk arra, hogy…

Az Angyal bólintott.

– Van – felelte előzékenyen. – Azért jöttünk ide hogy a jó öreg játszótéri bújócskát játsszuk, és úgy tűnik hogy most megtaláltuk magát!

– Maga őrült – mondta Pryke élesen.

Keze a nadrágzsebe felé csúszott, mintha csak cigarettát keresne. Az Angyal csak egy pillanattal később vette észre. Akkor már meg is villant kezében a revolver, és amikor rávetette magát, fülsiketítő durranással el is sült. Pryke megtántorodott, és a fegyvert a széles célpontot nyújtó Tealra fogta, de mielőtt meghúzhatta volna a ravaszt, az Angyal elgáncsolta.

Pryke, mint valami tuskó vágódott végig a földön, az Angyal pedig azonnal rajta termett és lefogta, amíg a betóduló rendőrök meg nem bilincselték.

Azután csöndesen állt, és Teal, aki félreértette a hallgatását, ezt kérdezte:

– Megsebesült?

– Csak a büszkeségem – felelte nevetve az Angyal. Megkereste és felszedte cigarettáját, ami vele együtt került a földre, majd lefújta róla a port mielőtt újra szívni kezdte volna, majd folytatta: – Hogy én erre csak ilyen későn jöttem rá… Hogyha listát kellett volna csinálnom azokról, aki biztosan nem a Nagy Orgazda, a maga királykisasszonya az első lett volna a listán. Nos, azt hiszem az élet tartogat meglepetéseket… De minden passzol. A Market Street-i szolgálatban biztosan nem volt nagy kihívás megmérgezni Johnny Anworth salátáját; de abban nem vagyok teljesen biztos, hogy hogyan kapta el Napsugár Jimet.

– De én igen – válaszolta a főfelügyelő. – Mögöttem állt amikor én Fassonnal beszéltem, a zsebén keresztül lőtt rá, és becsapta az ajtót, hogy félrevezessen. Persze Jimet maga vitte el, ugye?

– Ejnye, ejnye, kedves Claud – tiltakozott megbotránkozva az Angyal. – Hogy maga milyen csúnyán gondolkozik rólam.

A főfelügyelő sóhajtott, azután kinyitotta a kis csomagot, amely a küzdelem alatt kiesett Pryke kezéből. A drágakövek megvillantak a lámpafényben. Teal sietve zsebre vágta a csomagot. Az Angyal már sokszor bosszantotta, de ebben az esetben igazán jó szolgálatot tett nekik, gondolta. Majd hirtelen gyanút fogva a kékszemű kalandor felé fordult.

– Mi hasznot vár ebből az ügyből?

Az Angyal éppen a kabátját porolta, és így válaszolt:

– Egyetlen hasznom a jótett fölött érzett elégedettség – mondta. – De most gyerünk reggelizni, éhes vagyok.

A főfelügyelő megrázta a fejét.

– Vissza kell mennem Londonba – válaszolta. – Van még egy-két dolog, aminek utána kell járni. Például át szeretném kutatni Pryke lakását. Biztosan sok lopott holmit találunk ott, mert valószínűleg olyan biztonságban érezte magát, hogy legjobban ott rejthette el a zsákmányait. Azután még Quinceyt és Enderbyt is el kell fognunk.

Teal begombolta kabátját, és az Angyalra nézett. – Azt hiszem, még találkozunk – mondta.

– Én is remélem – válaszolta az Angyal. A főfelügyelő után nézett, aki kilépett az utcára. Azután bement a telefonfülkébe. Tökéletesen egyetértett Teallal, hogy Pryke biztosan tekintélyes zsákmányt halmozott föl a lakásán. És tudta, hogy Patricia Holm, meg Uniatz megelőzik a főfelügyelőt. Mert nem elégedett meg teljesen az erkölcsi haszonnal…

MR. ELLSHAW ELTŰNÉSE

I.

Az Angyal hívatlan látogatói közt nem csak a bűnügyi osztály hivatalnokai szerepeltek. Látványos pályafutása olyan hírnevet szerzett, amely mindenhová eljutott, ahol csak újságot olvastak.

– Úgy látszik, van bennem valami, ami felkelti az emberek közlési vágyát – panaszkodott egy napon Patricia Holmnak, aki nagyon jól tudta, hogy ezt a panaszt nem kell szó szerint venni. – Olyan dolgokat mondanak el sokszor, amelyeket legjobb barátjukra sem mernének rábízni.

Az Angyalról szállongó legendák nagyrészt túlzottak voltak, de némi alapjuk mégis volt. Rajongóinak száma napról-napra szaporodott, és ezek sokszor valami átmenetnek nézték a gazdag és enyhén hibbant adakozó nagybácsi és valami csodatevő varázsló közt. Voltak köztük nyugalmazott tolvajok és betörők, akik felajánlották ügyességüket némi részesedés ellenében, de akadtak hervatag özvegyek is, akik elveszett pincsijük érdekében fordultak segélykiáltással Simon Templarhoz. Talán első helyen kellett volna említeni a romantikát kereső eladólányokat és az aranytömbök lehetséges vásárlóit kereső üzletembereket. Az Angyalnál jelentkező emberek néha érdekesek voltak, néha szánni valóak, de legtöbbször csak unalmasak. Megesett azonban, hogy rajtuk keresztül indult újabb furcsa hadjáratra, révükön tekintett be mások életének sötét zugaiba, és ezért nem szívesen utasította el őket.

Különösen egy nő volt az, aki mindig eszébe jutott, ha a hívatlan vendégeket el akarta utasítani, mert a hölgy első pillanatra igazán nem látszott olyannak, hogy valami kalandot indítson el. Egy reggel éppen el akart menni otthonról, amikor Sam Outrell feltelefonált, hogy bejelentse.

– Hazahozták a ruháját a tisztítóból, uram – tette hozzá kissé titokzatosan a látogatóról szóló információhoz.

Sam Outrell falusi legény volt, és mielőtt az Angyal szolgálatába szegődött, portás volt egy garzonházban a Piccadillyn, és néha rendkívül érdekes formában tájékoztatta az Angyalt azokról a látogatókról, akik szemben álltak vele a portásasztalnál. Simon még jól emlékezett rá, hogy egy napon a kövér hölgyet – aki azzal üldözte, hogy szerezzen döntő bizonyítékot neki férje elleni válóperében – így jelentette be:

– Megkerült a selyem bugyellárisa, uram – ami a későbbi magyarázat szerint azt akarta jelenteni, hogy „megint itt van a hájas disznó”.[2]

– Küldje föl – mondta az Angyal rövid gondolkozás után.

Amikor Florence Ellshaw asszonyságnak ajtót nyitott, nem tagadhatta le, hogy Sam Outrell leplezett kiszólásának van valami alapja. Az asszonyság türelmes képe és erőteljes testalkata némiképp a bizonyos tejelő négylábúra emlékeztetett. Nem volt ellenszenves, de az Angyal nem érezte, hogy az élet ne lenne teljes akkor is, ha soha nem kereste volna fel.

– A férjemről van szó – kezdte Ellshaw asszonyság, ily módon dióhéjban adva elő látogatásának okát.

– Mi baja a férjének? – kérdezte udvariasan az Angyal.

– Találkoztam vele – folytatta Ellshawné nyomatékosan. – Olyan jól láttam a múlt este, mint magát. Egy éve, hogy szó nélkül meglógott tőlem, pedig mindent megtettem neki, és sohase teremtettéztem össze, ha későn gyütt haza a kocsmábul. Csontig ledógoztam a kezemet, hogy enni adjak neki, meg a hat gyereknek. Pedig a gyerekeknek ruhájuk se vóna, ha én és a bátyám, Bert nem dógoznánk. Ami nagyon szép tűle, mert neki is van három gyereke, meg egy beteg felesége, aki fájdalmába sokszor sír éccaka…

Az Angyal rájött: ha engedi, hogy Ellshawné a maga módján adja elő történteket, egy élet is kevés lenne rá.

– Mit akar tőlem? – kérdezte.

– Csak azt, hogy találkoztam vele tegnap este, meg hogy szó nékül otthagyott, pedig mindent megtettem neki. Éppen előtte való este, hogy elment, mondom neki: „Ellshaw, te nem is tudod, hogy jobb feleséget nem találhattál vóna nálam, mert csontig dolgozom a kezemet és visszerem is van.” Azután mégis a Duchess Placen kell, hogy történjék…

– Mi történt a Duchess Placen? – kérdezte bágyadtan az Angyal.

– Hát ott láttam – válaszolta Ellshawné – és minden szó nékül otthagyott.

– Pedig mindent megtett neki…

– Folyton csak takarítok, hogy enni tudjak adni a gyerekeknek, pedig nagyon fáj a lábam, ő meg, amikor meglát, sarkon fordul és elszalad, pedig jobb feleséget nem is tanálhatott vóna nálam, és amíg együtt voltunk, egy rossz szót sem szótam neki.

Az Angyal úgy ítélte, hogy Ellshawné még nem tett pontot mondanivalója végére, hanem csak lélegzetvétel okából hallgatott el. Mindenesetre felhasználta a kedvező alkalmat és megkérdezte:

– Nem szaladt utána?

– De igen, pedig nagyon fájt a lábam, egész nap dógoztam. Ő meg beszaladt az egyik házba, becsapta az ajtót, én meg hiába csöngettem, nem jött senki. Pedig egy perccel se vártam kevesebbet, mint legalább egy órát, és úgy remegett belül mindenem a futástól, pedig a doktor megmondta, hogy ne szaladgáljak. Azután, hogy meguntam a várakozást, mondok magamba, vigyen el az ördög Ellshaw, okosabb leszek, mint te és fél óra múlva megint becsöngettem, de nem gyütt senki. Azután ma reggel megint, mintha csak a botos kifutója lennék és jól is számítottam, mert ő gyütt ajtót nyitni. De amikor meglátott, nagyon dühös lett, ami nem szép tűle, mert soha jobb feleséget nem kaphatott volna nálam.

– És soha egy rossz szót sem szólt hozzá, amíg együtt voltak…

– Te ostoba tehén – ordított rám – elrontasz mindent! Fogd be a szád és ne üvölts, mondom én, biztosan valami vörös hajú vacak nőszemély van a dologba, mint a múltkor, te kapcabetyár és hogy mertél szó nélkül otthagyni, mikor csontig ledógoztam érted a kezemet. „Itt egy kis péz”, mondja „és ha még kell, máskor is kapsz, de hagyjál békében, mert elvesztem itt az állásomat és nagy baj lenne, ha itt valaki meglátna”. Azután bevágja az orrom előtt az ajtót. Én meg idegyüttem, hogy beszéljek magával.

– Miért? – kérdezte még mindig udvariasan az Angyal.

Tudta, hogy újabb beszédhullámot zúdít magára, de más nem jutott eszébe.

De tévedett. Ellshawné asszonyság – úgy látszott – egy darabig pihentetni akarja a száját. Ehelyett kebelébe nyúlt, és valami összegyúrt fehér papirost húzott elő.

– Emiatt – mondta, és az Angyalnak nyújtotta a leletet.

Simon kisimította. Három darab egészen új ötfontos bankó volt. Most már érdekelni kezdte a dolog.

– Ezt adta magának?

– Igen, és ha tudni akarja az úr, az a véleményem, hogy valami piszkos dologba sántikál.

– Mi volt a foglalkozása a kedves férjének, mielőtt, hm, elhagyta magát? – kérdezte Simon.

– Nem volt annak semmi rendes munkája – felelte Ellshawné teljes őszinteséggel. – Néha fogadást kötött, tudja, amolyan utcai lóverseny-fogadó volt. Azután a futtatásra is kijárt, nem tudom, mit csinált ott, de annyi biztos, hogy életében sose volt a zsebében tizenöt font, amit tisztességes úton keresett volna. Persze, én nemigen hagytam, hogy kutyálkodjék, mikor csak úgy hemzsegnek a zsaruk az ember körül. Meg hát, ha valakinek hat gyereke van és felesége, viselkedjék rendesen, bár ő mindig aszondta…

– Hol találkozott vele tegnap?

– A Duchess Placen, a hatos számú háznál. A szomszédba lakik két fiatal úriember, akikre takarítok, nagyon finom urak, mindig kérdeznek a lábomra…

Az Angyal felállt. A történet érdekelte, de nem kívánt további részleteket hallatni Ellshawné visszereiről.

– Nem tudom, hogy mit tehetek az érdekében – mondta – de majd utánanézek a dolognak. Ha nincs ellenére, szívesen felváltom az ötfontosokat. Kisebb pénzt könnyebb lesz majd kiadni, és ezek a bankók talán megkönnyítik a dolgomat.

Fiókjába zárta a három bankjegyet, azután – némi megkönnyebbüléssel – elbúcsúzott Ellshawnétól. Az asszony panasza nem volt olyan mindennapi, mint az első pillanatban látszott. Pályafutásának legragyogóbb eseményei néha ilyen szürke dolgokból indultak ki. Igaz hogy Ellshawné történetében eddig árnyalata sem volt a kaland lehetőségének, de mégis úgy érezte, jó lesz, ha utánanéz Ellshaw úrnak.

Abban az időben egészen más dolog foglalkoztatta – minthogy valami mindig foglalkozatta. – Az Angyal életszínvonala ugyanis meglehetősen „magas” volt, és sok pénzt kellett keresnie. Nem csoda hát, ha egy-egy kaland befejezése után mindig újabb zsákmány után nézett. Ellshawné asszonyság jelentkezése idején egy úr foglalkoztatta, aki azt tartotta magáról, hogy bizonyos brazíliai bányajogok tulajdonosa. A hozzá hasonló urak gyakran szerepeltek az Angyal jegyzőkönyvében, mint olyanok, akiktől némi hasznot lehetett várni. Mindamellett a brazíliai esete csak rövid epizód volt, amelynek lebonyolításából hajnali két órakor tért vissza. Hamarosan azután meg is hal, ha Sam Outrell kevésbé lelkiismeretes.

– A szerelők rendbe hozták a mellékállomást – ezt az üzenetet hagyta az Angyalnak az éjjeli portás útján. Simon, akinek semmiféle mellékállomása nem volt, elgondolkozva ment fel a liften.

Olyan halkan lopózott végig a vastag szőnyeggel fedett folyosón, mint valami nagy macska. Elhaladt saját ajtaja mellett, és a folyosó végén lévő vasajtó felé tartott. Ezt kinyitotta az óraláncon függő kis kulccsal, kilépett a tűzlétrára, és ott cigarettára gyújtott.

A tűzlétráról csak egy ugrás volt a fürdőszoba nyitott ablaka. Az Angyal úgy vetette át magát, mint valami árnyék, azután – revolver a kezében – egyik szobából a másikba osont. Valami hatodik érzék figyelmeztette, hogy valaki várakozik rá. Pedig a lakásban csend volt. De mikor a bútordarabokat kitapogatta, érezte, hogy elmozdították azokat. Az íróasztal fiókjait kihúzgálták, és lába alatt földre szórt papírlapok zizegtek. Nem kellett lámpát gyújtani, úgy is tudta, hogy fenekestül felforgatták a lakást. Egyéb jelét azonban nem tapasztalta az ismeretlen látogató barátságtalan viselkedésének, amíg a hallba nem ért.

Amikor ott lámpát gyújtott, észrevette, mi vár rá, ha Sam kevésbé óvatos.

Az ajtó előtt egy utazótáska hevert a földön – ha még egyet lép, fel is rúgja. A táskából két vékony szigetelt huzal bukkant ki, és az ajtóhoz vezetett. Az ajtódeszkára egy riasztócsengőhöz hasonló készülék volt szerelve. Ha az Angyal kinyitja, a vezetékek érintkeznek, és az utazótáskában lévő robbanóanyag felrobban.

Ha véletlenül az ajtón lévő szerkezet nem működik, felrobban a másik, amely a táskában volt. Ezt utólag állapította meg, miután óvatosan leszerelte a huzalokat, és a táskát autóján a Temze-partra szállítván, a vízbe süllyesztette.

Később megállapította, hogy a lakásból semmi más nem tűnt el, mint az a három ötfontos, amelyeket Ellshawné számára beváltott. Ez figyelmeztette arra, hogy a lakás felfordítása nem véletlen műve volt, és hogy a bankjegyek nagyon fontosak lehetnek valaki számára.

De Ellshaw viselkedése a feleségével szemben csak akkor vált gyanússá az Angyal szemében, amikor másnap reggel megtudta, hogy a derék asszonyság sajnálatos módon abbahagyta a visszereivel folytatott küzdelmet.

II.

A holttestet a folyamrendőrség találta meg a London-híd alatt. Semmi sebesülés nem volt rajta, a homlokán látható kis horzsoláson kívül. Ez valószínűleg a híd korlátjával való összeütközéstől származott. A halál oka fulladás volt.

– Nyilvánvaló öngyilkosság – jelentette ki Claud Eustace Teal főfelügyelő. – Több, mint egy éve már, hogy a szegény asszonyt férje elhagyta. Úgy dolgozott, mint valami rabszolga, hogy eltartsa gyermekeit. A szomszédok azt mondják, hogy a múlt éjszaka nagyon izgatott volt, és arról beszélt, hogy látta a férjét, aki nem akarta megismerni. Ha ez igaz, valószínű, hogy emiatt kereste a halált. És így feltehetjük, hogy megvolt minden oka arra a bizonyos „pillanatnyi elmezavar”-ra is.

Az Angyal kényelmesen elnyújtózott a széken, a lábát meg Teal szent íróasztalára tette fel.

– A szomszédok igazat mondanak – válaszolta. – És éppen ez az, ami kétségessé teszi az öngyilkosságot.

Ha másvalaki kockáztatja meg ezt az állítást, Teal – az illető társadalmi állásához képest – többé-kevésbé udvariasan ráhorkan, de sok esztendő tapasztalatából leszűrte, hogy az Angyal nem szokott a „levegőbe” beszélni. Ezért csak egyik zápfogáról a másikra igazította a rágógumit, és várta a folytatást. Közben pedig szomorúan nézte az Angyal illetlen viselkedését.

– Miből következteti?

– Mert a szegény asszony tegnap nálam volt, és ugyanezt a históriát mondta el. És én megígértem, hogy segítek rajta.

– Azt gondolja, hogy meggyilkolták? – kérdezte Teal angyalokhoz illő naivitással.

Simon vállat vont.

– Megígértem neki, hogy utánanézek a dolognak. Megállapodtunk, hogy pénteken este megint felkeres, hogy megtudja: mire jöttem rá. Ha annyira bízott bennem, hogy elmondta a panaszát, nem tudom, miért ölte volna magát a vízbe, mielőtt valami bizonyosat hallott.

Teal megforgatta szájában a mentás rágógumit, és néhány percig elgondolkozva szopogatta. Be nem avatott szemlélő joggal hihette volna: csak pillanatok kérdése, hogy elalszik.

– Mondott valami olyasmit, ami valószínűvé tenné, hogy meggyilkolták? – kérdezte.

– Nemigen. De én érzem, hogy tartozom a szegény asszonynak. Azután ölték meg, hogy felkeresett, és valószínűnek tartom, hogy éppen e miatt. Történetében, amelyet elmondott, volt valami furcsa, és azok az emberek, akik furcsa dolgokat művelnek, sok mindent megtesznek, hogy én ne lépjek közbe. Tegnap éjjel engem is el akartak tenni láb alól. Majdnem sikerült is.

– Majdnem? – kérdezte Teal, és kissé csalódottnak látszott.

– Attól kell tartanom, hogy igen – válaszolta vidáman az Angyal. – Adjon valami innivalót, és meglátja, hogy szellemmel van-e dolga.

– És maga komolyan azt hiszi, hogy Ellshawné látogatása miatt történt a gyilkossági kísérlet…

– Vigyen el az ördög, ha biztos vagyok benne, kedves Claud. De valaki a levegőbe akart repíteni, és nem beszélgetnék magával, ha nem volnék annyira óvatos. Ugyanis erős bennem az életösztön, s ez bizonyára elkeseríti némely felebarátomat, akik közé ön nem tartozik, remélem.

Teal főfelügyelő csöndesen rágta tovább a gumiját. Jól tudta, az Angyal azért jött, hogy kihúzzon belőle valamit az ügyre vonatkozólag, és nem azért, hogy felvilágosításokat adjon. Simon Templar és a Scotland Yard nem voltak olyan viszonyban, hogy kicseréljék értesüléseiket. A viszony a Nagy Orgazda esete óta mérgesedett el. Az Angyal ugyan nagy segítségére volt a rendőrségnek, de viszont Teal tudomása szerint sötét műveleteket végzett a Pryke lakásán felhalmozott lopott javak eltüntetése érdekében. Éppen ezért nem bízott abban, hogy az Angyal, mint valami rendes cserkészfiú, éppen a Scotland Yardot választja ki napi jócselekedete tárgyául, azzal, hogy felvilágosításokat ad neki. Mert még ha segített is a rendőrségnek, Simon Templar mindig a saját érdekét nézte. És ebből az önző viselkedésből következő gondok már jó néhány ősz hajszálat juttattak Tealnak.

– Ha maga azt gondolja, hogy Ellshawnét meggyilkolták, legyen boldog vele – válaszolta a főfelügyelő. – Nekünk nincs semmi okunk arra, hogy gyanakodjunk. Vagy lenne mondanivalója ebben a dologban?

Simon gondolkozott egy darabig, azután így válaszolt:

– Tudnak valamit az eltűnt férjről?

– Az igazat megvallva, meglehetősen jól ismerjük. Egyike a legveszedelmesebb hamiskártyásoknak, akiket nyilvántartunk. Általában a lóversenypályák körül ólálkodott, és a legrészegebb embert szokta kikeresni magának. Viszont nem dolgozott valami ügyesen, és jó néhányszor horogra akadt. Hogyan illik ez az elméletébe? – kérdezte Teal kissé nehézkes és átlátszó ravaszsággal.

Az Angyal elmosolyodott.

– Nincs semmiféle elméletem, kedves Claud. Ami azt illeti, éppen most állítom össze. De ha készen vagyok, ismét csevegünk.

Ennél többet nem lehetett kicsalni belőle. A detektív elgondolkozva nézett utána, mikor gondterhesen búcsút intett és kiment az ajtón.

Az Angyal ezúttal kivételesen őszinte volt, mert nem volt semmi titkolnivalója. Az is igaz, hogy még nem gondolt ki semmiféle elméletet. Az egyetlen dolog amit nem említett, hogy a hirtelen elhunyt asszonyság hol találkozott a férjével. Tealnak pedig öt perccel az Angyal távozása után jutott eszébe, hogy meg kellett volna kérdezni.

Gyenge vigasz volt számára, hogy az Angyal akkor sem árulja el, ha megkérdezi. Simon Templarnak ugyanis egészen más módszere volt a nyomozásban, mint az angol adófizetők pénzén fenntartott testületnek. A jeles testület – nyugodt lélekkel állíthatjuk – sohasem alkalmazhatta volna ezt a módszert.

Az Angyal a Scotland Yard felől a Parliament Square irányába tartott. Olyan érzése volt, mintha több bolha ugrándoznék az inge alatt: ez mindig elfogta, amikor valami kaland volt kilátásban. Szinte hatodik érzékkel rendelkezett e tekintetben, és mindig megsejtette, ha valami különleges izgalom várakozott rá. És ezt – gondolta – annak a szegény bőbeszédű takarítónőnek köszönheti, akinek holttestét a Temzéből húzták ki.

Nem lehetetlen, hogy rá is hasonló sors várakozik. De az Angyal ezzel egy csöppet sem törődött. Mint az egyenes módszer híve, odaintett egy taxit, és a Duchess Place-re hajtatott.

– Tudja, hol van? – kérdezte a vezetőt. – A Curzon Street mögött.

A vezető azt mondta, tudja. Az Angyal pedig kényelmesen befészkelte magát az autó sarkába, felrakta a lábát és cigarettára gyújtott, miközben arról sem feledkezett meg, hogy megvizsgálja revolverét, és meglazítsa tokjában azt a vékonypengéjű kést, amely bal alsó karjára volt szíjazva. Ez a két tárgy sehogy sem illett az Angyal hibátlan elegáns öltözékéhez, de Simon Templar már régóta az illem és szokás elé helyezte a biztonságot.

A Duchess Place sarkán kifizette az autót, azután megindult a hatos szám felé. A teret kopott külsejű házacskák vették körül, előttük a gyalogjárótól rozsdás vasráccsal elválasztott poros kertek díszelegtek. Az első pillantásra látszott, hogy kispénzű emberek környéke ez, akik a Mayfair drága garzonházait csak látásból ismerik.

Simon becsengetett, bár fogalma sem volt róla, hogy mihez kezd, ha kinyitják. Viszont már sokszor cselekedett így, és általában mindig győztesként keveredett ki a dolgokból.

Az ajtó végre kinyílt. Simon felkészült rá, hogy kellemetlen fogadtatásban lesz része. Az ember, aki a küszöbön állt, szürke hajú, sápadt képű, vérbeli londoni lehetett. Arca, meg vörös orra és furcsa metszésű szeme valahogyan farsangi álarcra emlékeztetett, amelyben a gyermekeknek nagy öröme telik. Nadrágja piszkos és gyűrött volt, rikítóan rózsaszínű ingét rézgomb tartotta össze a nyakán; gallért nem viselt.

– Mr. Ellshawot keresem – tért rá a tárgyra az Angyal. Tudta, hogy éppen előtte áll.

De mégis meglepődött, amikor Ellshaw is beismerte.

– Én vagyok – mondta. – Ön meg Mr. Templar, ugye?

Az Angyal gondolkozva szívott egyet a cigarettáján.

Sohasem felejtett el arcokat, és biztos volt benne, hogy ezt a vörös orrú kis emberkét még sohasem látta. Mégis, nyájasan válaszolt:

– Honnét tudja, kedves Archibald?

– Láttam már az ablakból – felelte Ellshaw. Azután jobban kinyitotta az ajtót: – Jöjjön be egy percre. Szeretnék mondani valamit.

Az Angyal szót fogadott. De miközben átlépte a küszöböt, zsebre dugta a kezét, és megmarkolta a revolvert.

Ellshaw egy dísztelen hallon keresztül a szomszéd szobába vezette. Alig volt benne bútor, egy asztalon pálinkásüveg, néhány pohár, és rengeteg sok cigarettavég hevert, az asztal körül pedig néhány piszkos huzatú karosszék. Hasonlóan piszkos függönyöket húztak össze az ablakok előtt. A tölgyfapadlóról és a mennyezetről függő lámpáról látszott, hogy a szobát valamikor tisztességesen berendezték, de most olyanok lakhattak benne, akik a tisztaság elemi követelményeivel sem voltak tisztában.

– Tessék leülni – mondta Ellshaw, és az ablak melletti szék felé indult, nem hagyva választást Simonnak a másik felől. – Szolgálhatok valami itallal?

– Köszönöm, nem kérek – mondta mosolyogva az Angyal. – Halljuk, mit szeretne nekem mondani…

Ellshaw is leült, és egy rossz szagú szivarra gyújtott.

– Az öregemről szeretnék beszélni. Egy esztendeje, hogy otthagytam. Köztünk maradjon, de fene sok rossztulajdonsága volt, bár a halottról nem akarok rosszat beszélni… Igen, hallottam, hogy öngyilkos lett – válaszolta az Angyal szemöldökrándítására. – Olvastam az újságban is. Sok hibája volt, a többi közt nem tudta a száját sem tartani. Mit tehettem mást, meg kellett lógnom. A rendőrök már nagyon szaglásztak utánam, mert valami fickó, aki haragudott rám, feljelentett. És tudtam, ha az öregemnek is megmondom, hová megyek, kifecsegi a rendőrkopók előtt.

Simon Templar érezte, hogy az emberke jó előre betanulta a beszédet, mert a szavak túlságosan könnyedén jöttek a szájára. De azért kényelmesen hátradőlt a székében, és nem mutatta, hogy tudja, honnét fúj a szél.

– Miért kereste a rendőrség? – kérdezte, amikor Ellshaw befejezte a mondanivalóját.

– Köztünk mondva látom, hogy olyan úriemberrel van dolgom, aki megérti a dolgokat. Bevallom, hogy kártyáztam egy kicsit. Valami szemtelen disznó azután rám fogta, hogy csalok, mire a pajtásom, akivel együtt dolgoztam, beleszúrta a kését. Én igazán nem csináltam semmit, de a rendőrkopók mégis engem vádolnak a gyilkossággal.

– Ez nagyon érdekes – jegyezte meg az Angyal. – Az előbb beszéltem Teal főfelügyelővel, és ő nem említette, hogy magát körözik.

Ellshaw csak egy pillanatra hökkent meg.

– Bocsánatot kérek – mondta – de ismerve tisztelt uramat, nem csoda, hogy nem mondott semmit. De Isten a tanúm, hogy olyan igaz, mint ahogy itt ülök a széken. El is akartam menni tisztelt uramhoz…

Simon, aki beszélgetés közben állandóan figyelte az emberkét, észrevette, hogy annak tekintete az ő háta mögé téved. Látta, hogy Ellshaw arca egy pillanatra megvonaglik, és eszébe jutott, hogy a háta mögött egy ajtó van. Fürge futballkapushoz illő mozdulattal oldalra dobta magát a székben. Valami koppant a karfán és belefúródott a párnázatba, majd szürke porfelhő kezdett szállongani.

A következő pillanatban már talpra ugrott, és még látta azt a férfit, aki kirohant az ajtón. Előrántotta a revolverét, de azután megvillant fejében, hogy kár volna feltűnést kelteni a lövöldözéssel, ha nem biztos benne, hogy el is találja a célpontot. Ezért visszacsúsztatta a fegyvert, és puszta kézzel fogott az üldözéshez. Az ajtó becsapódott az orra előtt, és ugyanebben a pillanatban, alig félméternyire a fejétől, egy pálinkásüveg csapódott a falhoz, apró darabokra zúzódva. Ezt a kis félbeszakítást tudomásul sem véve, Simon nekivetette magát az ajtónak, amely nem ilyen próbákra lévén szerkesztve, rögtön betört.

Az Angyal egy hálószobában találta magát, amelyben szintén alig volt bútor. Az ágy alatt és a szekrényben nem volt senki, de a túlsó ajtót zárva találta.

Amikor ezt is felfeszítette, a hallba lépett. Ebben a pillanatban nagy dörrenéssel becsapódott a ház kapuja.

Mire visszatért az első szobába, Ellshaw szőrén-szálán eltűnt. Az Angyal cigarettára gyújtott, és gondolkozni kezdett.

Amikor a bombamerénylet nem sikerült, az ismeretlen ellenfél bizonyára felkészült rá, hogy az Ellshawné által adott útbaigazítás alapján felkeresi őket. Valószínű, hogy a szerencsétlen asszonyt már a Duchess Placen tett látogatása óta állandóan nyomon követték, és így nem volt nehéz kitalálni, hogy nála járt.

Az Angyal csak azt nem értette, miért nem vágták fejbe például egy gumibottal, miközben Ellshaw-val tárgyalt. Ez sokkal könnyebb lett volna, mint a késhajigálás.

De kik voltak „ők”?

A padlástól a pincéig átkutatta a házat, abban a reményben, hogy választ talál erre a kérdésre, de az üres szobákon kívül egyébre nem bukkant. Csak a földszinten volt némi bútor, itt lakhatott az utóbbi időben Ellshaw. Persze annak nyoma se látszott, hogy ez a vendégeskedés a háztulajdonos beleegyezésével, vagy anélkül történt.

Simon óvatosan dugta ki fejét az utcára, de senki sem támadta meg. Így azután nyugodtan sétálhatott vissza lakására, ahol egy üzenet várt rá.

– Claud Eustace Teal felhívott, azonnal beszélni akar veled – mondta Patricia, és vádlón nézett rá. – Már megint belemásztál valamibe, vén hülye?

Az Angyal összeborzolta a lány szőke haját.

– Nálam ez már szenvedély, drágám – vallotta be. – De most nem a jó öreg Clauddal van bajom. Hogy kivel, még nem tudom. Viszont az elmúlt tizenkét órában kétszer akartak eltenni láb alól, ami kezdetnek egészen bíztató.

– Kik?

– Ezt kérdezem magamtól én is egész nap. A személy, vagy a személyek az ismeretlenség homályában lappanganak, de érzem, hogy hamarosan közelebbi kapcsolatba kerülünk egymással. Ami nagyon mulatságosnak ígérkezik. Most pedig lássuk, mi bántja Claudot.

Felvette a hallgatót és feltárcsázta a Scotland Yard számát. A telefonközpont kezelőjének valószínűleg utasítása volt, mert egy pillanat múlva már Teal álmos hangját hallotta.

– Való az a múlt éjszakai bombahistória, Templar? – kérdezte.

– Hívjon egész nyugodtan Templar úrnak, Claud – felelte nyájasan az Angyal. – A história teljesen igaz.

– Le tudná írni azt a bombát újra?

– Egy kis utazótáskába rejtették; nem szedtem ugyan szét hogy megvizsgáljam, de úgy készült, hogy elektromos árammal lépjen működésbe az ajtónyitás hatására.

– Feltételezem, hogy már nincs a lakásán.

– Dehogy nincs – felelte mosolyogva az Angyal. – Nem is érezném jól magamat nélküle. A kályhán tartom és szabadidőmben sztepptáncot gyakorolok rajta.

Teal erre nem válaszolt.

– Teljesen hasonló pokolgépet találtak Skeppertonban, Lord Ripwell házában – mondta végre. – Ha megvár, magáért megyek.

III.

A detektív alig negyedóra múlva meg is érkezett, s az Angyal egy csomag fodormentás rágógumival várta. Teal ránézett a kis rózsaszínű csomagra, amely hívogatólag feküdt az asztalon, és tökéletes pókerarccal utána nyúlt.

– Ripwell, ugye azonos a milliomos hajózási vállalkozóval? – kérdezte az Angyal.

Teal bólintott.

– Szinte csoda, hogy nem a „néhai” milliomos – válaszolta.

Simon cigarettára gyújtott és nyájasan szólt:

– Miért jött, kedves Claud? Faggatni akar, vagy csak közölni szeretné a történteket?

– Majdnem ugyanúgy esett a dolog vele, mint magával – felelte a főfelügyelő, figyelmen kívül hagyva a kihívást. – Úgy volt, hogy Ripwell a hétvégére lemegy a Temze-parti házába. Közben észrevette, hogy előző heti látogatásakor valami fontos iratot odakint hagyott. Az irat sürgősen kellett, s leküldte érte a sofőrjét, de az elfeledte magával vinni a kulcsot. Mármost ahelyett, hogy visszafordult volna, kifeszítette az egyik ablakot, bemászott, és így találta meg a pokolgépet. Éppen a bejáratnál volt elhelyezve, és darabokra téphette volna az első embert, aki az ajtót kinyitja. Valószínű, hogy ez maga Ripwell lett volna, mert nemigen visz magával személyzetet a folyóhoz. Ennyit mondhatok, többet nem. Legfeljebb még azt tehetném hozzá, hogy a helybeli rendőrség leírása szerint a pokolgép rendkívül hasonlít a magáéra. Ezért alkalmasint ugyanaz a személy készítette.

– És ugyanazon a napon – tette hozzá az Angyal.

– Nagyon lehetséges. Ripwell titkára tegnapelőtt szintén lent járt, de akkor még minden rendben volt.

Az Angyal három füstkarikát fújt a levegőbe.

– Rendkívüli izgalmasan hangzik az egész – mormogta.

– Úgy látszik, igaza volt Ellshawné dolgában – mondta a detektív. – Egyébként hol is látta szegény asszony a férjét utoljára?

Az Angyal elnevette magát.

– Azt hiszi, kedves Claud, hogy ez az „egyébként” megtévesztett engem? – kérdezte – Tudom, hogy magának most ez a legfontosabb. De köztünk nincs titok, és így elárulom, hogy Ellshaw akkor este a Duchess Place 6. szám alatt tartózkodott, és magam is ott találkoztam vele. De ha most odamegy, nem hiszem, hogy ott találja.

– Honnét tudja?

– Mert elszökött azzal a másik fickóval együtt, aki meg akart gyilkolni.

Teal elgondolkozva tette át a rágógumit egyik oldalról a másikra, azután megkérdezte:

– Ennyi az egész mondanivalója?

Simon felhúzta a szemöldökét.

– Miért lenne több?

– Mert ha gyilkosságot kíséreltek meg maga ellen, annak bizonyosan oka is van. Az az ember valószínűleg fél magától a bandájával együtt, ezért akarják eltenni láb alól. Ha akarja, szívesen segítségére leszek.

A büszkeség nem engedte meg Tealnak, hogy többet mondjon, de Simon észrevette, hogy őszintén beszél, és nem csak hivatali kötelessége mondatja vele azt.

– Kedves Claud, maga öreg korára szentimentális lett – válaszolta, de hangjában egy kis meghatódás rezgett.

– Csak a kötelességemet teljesítem – felelt mogorván Teal, hogy érzéseit leplezze. – Tudom, hogy maga néha hamarább értesül bizonyos dolgokról, mint mi, ezért szeretném, ha most kivételesen együttműködne velünk.

Az Angyal a főfelügyelőre nézett. Sejtette, hogy milyen alapos fejmosást kaphatott szegény Teal utolsó mérkőzésük kudarca miatt a rendőrfőnöktől, és megsajnálta. Tealt a maga módján mindig kedvelte, ha alkalomadtán túl is járt az eszén.

Átvetette egyik lábát a karosszék karfáján, és így szólt:

– Segítek, ha maga is segít nekem – felelt komolyan. – De ebben a pillanatban azt hiszem, kevés hasznomat látja.

Majd rövid habozás után elmondta, mi történt a Duchess Placen.

– Úgy sejtem, nem sokra megy vele – fejezte be. – Annyi biztos, hogy Ellshawnét azért öltek meg, mert véletlenül találkozott a férjével. Engem pedig azért igyekeztek buzgón a másvilágra küldeni, mert sejtették, hogy szegény asszony elmondott nekem egyet és mást. Csak azt nem tudom, miért nem igyekeztek erélyesebben fellépni ellenem a Duchess Placen. Ripwell nem ismeri ezt az Ellshawot?

– Még nem beszéltem vele – válaszolta Teal. – Lement Sheppertonba, hogy megnézze a pokolgépet. Ma este én is utána megyek, mert szeretném kihallgatni. Talán tud valami felvilágosítást adni. Gondoltam azonban, hogy jó lesz előbb magával beszélni.

– Ha akarja, leviszem az autómon – mondta rövid gondolkozás után az Angyal.

Teal főfelügyelőnek, amikor az Angyallal való beszélgetést elhatározta, esze ágában sem volt az ilyesmi. Álmában sem gondolt arra, hogy éppen Simon Templart válassza segítőtársnak ebben a kínos ügyben. És ha a rendőrfőnök-helyettes erre vonatkozó megjegyzéseire gondolt, kissé borsódzott a háta. Később váltig bizonyítgatta magának, hogy csak azért fogadta el az Angyal ajánlatát, mert így alkalma nyílt a két pokolgépes merénylet körülményeinek pontos összehasonlítására. De bevallotta maga előtt, hogy ez gyenge kifogás volt.

Ilyen kétségek gyötörték a vigyázatlan főfelügyelőt, miközben az Angyal százmérföldes sebességgel vitte hatalmas autóján Shepperton felé.

Őlordsága nagy léleknyugalommal dolgozgatott a kertjében, amikor megérkeztek. Magas termetű, sovány, fehér bajuszú, idősebb úr volt, és mosolygós arcáról senki sem gondolta volna, hogy óriási hatalmú üzletember.

– Teal főfelügyelő úr? Örülök, hogy találkozhattunk. Biztosan a pokolgép miatt jött. Nevetséges dolog. Valami szegény fickó a ludas benne, aki ily módon akarja kiküszöbölni a társadalmi igazságtalanságokat. Nekem azonban, hála Istennek, semmi bajom nem történt. Ez az úr segítőtársa?

A lord barátságos szürke szeme az Angyalra siklott. Teal kissé félénken végezte el a most már elkerülhetetlen bemutatást.

– Ez az úr Mr. Templar, Mylord – mondta. – Azért hoztam magammal, mert…

– Templar? – A szürke szemek megcsillantak. – Csak nem a nagy Simon Templar személyesen?

– Igen uram – válaszolta kissé feszengve Teal. – Ő az Angyal. De…

Eltátotta a száját és nem tudott tovább beszélni. Szeme majdnem kidülledt. Életének legkülönösebb eseményét élte át. Lord Ripwell ugyanis megragadta az Angyal kezét, és ragyogó képpel rázogatta, mintha egy szivattyú karját mozgatná. Tealt csak a szokásos udvariassággal fogadta, de az Angyal láttára valósággal boldog volt.

– Igazán? Maga az? Micsoda szerencsés véletlen! Már sokat olvastam a tetteiről, de nem gondoltam volna, hogy találkozunk valaha. Sokszor kételkedtem benne, hogy egyáltalán a világon van. Kedves barátom, nagyon örülök.

A főfelügyelő megköszörülte a torkát s folytatni igyekezett a félbeszakított mondatát:

– Amint már említettem lordságodnak…

– Emlékszem rá, hogyan szedte rá azt a Marius nevű fickót – nevetett őlordsága, és vállon veregette az Angyalt. – Ennél jobb esetet még soha nem hallottam. És az se volt utolsó dolog, ahogyan Hugo Campardot azzal a dél-amerikai forradalommal kapcsolatban elintézte. Jól ismertem a fickót, de világéletemben utáltam.

– Azért hoztam magammal – mondta Teal szinte hisztérikusan – mert neki is pont ugyanilyen…

– És ahogy felrobbantotta Francis Lemuelt? – hahotázott lord Ripwell. – Nagyszerűen sikerült az a bombahistória. Nem engedem el, amíg részletesen el nem meséli, hogyan csinálta. Fogadni mernék, Teal főfelügyelő úr is szeretné tudni, ugye? Alaposan az orránál fogva vezette.

A főfelügyelő olyan hitetlenül bámulta ezt a jelenetet, mint ami Egyszerűen Nem Történhet Meg. Akkor sem csodálkozott volna jobban, ha lord Ripwell hirtelen négykézlábra ereszkedik, és morogni kezd, mint valami medve. Annyira oda volt, hogy úgy érezte, enyhén reng a talaj a talpa alatt.

A nagy erőlködés, amellyel sikerült mégis leküzdenie felindulását, legalább két esztendővel rövidítette meg földi életét.

– Azért hoztam el lordságodhoz az Angyalt, mert úgy látszik, tud valamit az ügyről és…

– Nagyon jól tette – felelte őlordsága. – Nagyon jól. Most már nincs kétségem, hogy a dolog jó kézben van. Ha valaki tudja, hogyan kell megoldani valami rejtélyt, az Mr. Templar. Több esze van, mint az egész Scotland Yardnak együttvéve. Még emlékszem rá, hogy hogyan tanította őket móresre, Templar, a Trelawney-ügyben. Mikor Renway, az a fickó az államkincstárnál…

Teal főfelügyelő összerezzent. Lord Ripwell ugyanis barátsága legmagasabb jeléül, már a bordáit bökdöste az Angyalnak.

Amikor ismét összeszedte magát, sokkal szerényebben kezdte:

– Nem ismer lordságod valami Ellshaw nevű embert? – kérdezte, amikor Ripwell hajlandónak mutatkozott rá, hogy odafigyeljen.

– Ellshaw, Ellshaw? Soha sem hallottam ezt a nevet. Kiféle?

– Hamiskártyás, mylord.

– Én sohasem kártyázom. Nem ismerem. Miért kérdi ezt?

– Okunk van rá, azzal… gyanúsítani, hogy bizonyos része van a pokolgépes merényletekben. Nem ismerte a feleségét sem lordságod? Takarítónő volt.

Lord Ripwell megrázta a fejét.

– Nemigen alkalmazok takarítónőket – válaszolta. – Martin – kiáltotta –, volt nálunk valami Ellshawné nevű takarítónő?

– Nem volt, uram – felelte a fiatalos külsejű férfi, aki az imént lépett ki a házból. Amikor csatlakozott a kis csoporthoz, folytatta: – Az én időmben legalább is, nem.

Ripwell bemutatta a fiatalembert.

– Mr. Irelock, a titkárom. Öt éve van nálam, és éppúgy ismeri üzleti dolgaimat, mint magam.

– Biztosam tudom, hogy ilyen nevű nőt sohasem alkalmaztunk – folytatta a komoly arcú és vastagkeretes fekete pápaszemes titkár. Az a véleménye főfelügyelő úrnak, hogy valami köze van a merénylethez?

– Még csak elmélet, de más nyomon nem indulhatunk el – válaszolta Teal.

Azután elmondta, hogy mit tud Templar az ügyről. Lord Ripwell érdeklődést mutatott, és hátba veregette az Angyalt.

– Furcsa dolog – szólt. – De miért nem lőtte le azt a fickót, amikor alkalma volt rá? Most már nem kellene törni a fejünket.

– Claud Eustace nem veszi jó néven, ha embereket puffantgatok agyon – válaszolta szerényen az Angyal. Lord Ripwell elnevette magát, mire Tealban minden kétség eloszlott afelől, hogy a tekintélyes főúr nagyfokú aggkori elmegyöngeségben szenved.

A jó főfelügyelő olyan dühös volt, hogy saját torkának tudott volna esni.

– Úgy látszik, mind a két pokolgépet ugyanazon a napon helyezték el – próbálta visszavezetni a hivatalos mederbe a társalgást. – Úgy hallom, hogy az ön titkára…

– Tegnapelőtt jártam itt, és akkor még nem láttam semmiféle pokolgépet – szólt közbe Irelock.

– Mikor ment el innét?

– Valamivel hat óra után. A hat-húszas vonatot még elértem.

– Akkor a tegnapelőtt esti hat óra és a ma reggel közt eltelt időben helyezték el a pokolgépet – mormogta Teal. Azután otthagyta a társaságot, hogy átkutassa a kertet és a házat. Szokott álmos arckifejezéssel ődöngött ide-oda, de közben semmi sem kerülte el a figyelmét.

A kert körülbelül háromnegyed holdnyi terjedelmű volt, egyik oldalon az országút határolta, a másikon pedig a Temze. A szomszédoktól pedig ciprus-sövény választotta el. Azon a csöndes nyaralótelepen bizonyára feltűnt minden idegen.

– A helybeli rendőrség talán már tud is róla, milyen gyanús alak járt erre – fordult lord Rippwellhez, aki utána ment.

– A felügyelőt vacsora körüli időben várjuk – felelte a lord. – Természetesen maguk is maradnak.

Teal elgondolkozva rágta gumiját.

– Jobb lenne, ha lordságod is visszajönne velünk Londonba – mondta. Ripwell összeráncolta homlokát.

– Mi az ördögnek?

– A merényletek nem sikerültek, de úgy látszik, elszánt fickókkal van dolgunk. Templart kétszer akarták meggyilkolni. Valószínű, hogy lordságodat sem kímélik. Londonban sokkal könnyebb vigyázni valakire.

Ha valaki egyáltalán képes vidáman fölhorkanni, hát lord Ripwellnek sikerült.

– Csacsiság főfelügyelő úr – mondta. – Azért jöttem le, hogy pihenjek és friss levegőt szívjak, hát eszem ágában sincs hazaszaladni. Nem hiszem, hogy történik valami, de ha igen, jó testőröm van. Ha valaki el akar tenni láb alól, amíg az Angyal itt van, nagy fába vágja a fejszéjét. Igaz, Templar?

– Azt próbáltam elmagyarázni lordságodnak – mondta mogorván Teal –, hogy Templart csak azért hoztam magammal, mert össze akartam hasonlítani az ő esetét az önével. Neki nincs semmiféle hivatalos megbízatása, és ha haza akar menni, én nem tartóztathatom…

– Hazamenni? – kiáltotta lord Ripwell. – Arról szó sincs. Hogy gondolhat ilyesmire? Biztos vagyok benne, hogy esze ágában sincs. Tudom, hogy szereti a kalandot. Azután beszélgetni is akarok vele. Akár évekig is elhallgatnám. Nagyon tetszik nekem, és szeretném, ha a fiam legalább félig lenne olyan, mint ő.

– Maga haza akar menni, kedves Templar? – fordult az Angyalhoz.

Simon elmosolyodott. Pompásan élvezte a helyzetet. Szeme gonoszul villant Claud Eustace Teal vörös képére.

– Úgy látszik, lord Ripwell és én vagyunk a banda kiválasztottjai – mondta. – Vidám hétvégének ígérkezik, ha mind a ketten egy fedél alatt maradunk. Azt hiszem, jól fogunk mulatni.

IV.

– Mi a véleménye a dologról Templar? – kérdezte lord Ripwell, miközben a nappaliban kitűnő sherryt iszogattak.

Simon vállat vont.

– Jelenleg semmi. Mindnyájan egyformán sokat vagy keveset tudunk. Úgy látszik, bizonyos elemeknek nem tetszik, hogy Ellshaw után kutatok, de fogalmam sincs róla, miért. Ahogy láttam, nem olyan vonzó egyéniség, akit el kellene rejteni az irigy emberiségtől. Valószínűnek tartom, hogy valami nagy terv lappang a háttérben, különben a kebelbarátok nem kíséreltek volna meg háromszor is gyilkosságot.

– Talán más néven ismeri lordságod Ellshawot? – vélekedett Teal. – Nincs valaki, akiről feltételezhetné, hogy bosszút akar állni?

– Nincsenek ellenségeim – válaszolta Lord Ripwell, és barátságos arca, vidám tekintete igazolni látszott a kijelentését. – Magam legalábbis nem tudok ilyesmiről. Nem is hiszem, hogy volna.

Az Angyal elmosolyodott és megtöltötte a poharat.

– Nekem annál több – jegyezte meg. – De ha önnek nincs, hagyjuk. Bár az a tapasztalatom, hogy az embert ellenségei sohasem akarják olyan buzgalommal meggyilkolni, mint azok a fickók, akik azt hiszik, hogy útjukban van.

– Szóval most körülbelül olyan a helyzetünk, mint valami ostromlott váré? – kérdezte kissé ironikusan Irelock.

– Ha úgy tetszik, igen – felelte az Angyal hűvösen. – Nem hinném, hogy bárkinek közülünk, aki sokáig akar élni, tanácsos lenne az ablakhoz állni, vagy a sötétség beállta után a kertben andalogni. Az Ellshaw-kartell gyorsan dolgozik, mint eddig láttuk, és nagyszerű ötletei támadnak.

– Van revolvere, főfelügyelő úr? – kerekezte Ripwell lord.

Teal nemet intett, miközben nyugodtan rágta a gumiját.

– Fegyvertelen vagyok – mondta. Tekintete az Angyalra tévedt, mintha felőle kételyei lennének.

– Azt hiszem, van itt egy revolver valahol a házban – jegyezte meg Irelock.

– Keresse meg, Martin – mondta Ripwell.

– Csakhogy nincs hozzá lőszer – válaszolta a titkár.

Őlordsága kissé elkomorodott. De azután vidáman felelte:

– Majd szerzünk valahonnét. Fegyverviselési engedélyem van. Sohasem gondoltam volna, hogy szükségem lesz még rá. Mit gondol főfelügyelő úr, hol kaphatnánk muníciót? Azt hiszem, jogom van rá.

Teal, az angol rendőrtisztek hagyományához híven, nem szerette, ha civilek fegyvert használnak, de most nem kifogásolhatta.

– Talán a helybeli rendőrség ad majd néhány töltényt – mondta.

Vacsora ellőtt újabb vendég érkezett, lord Ripwell fiának, a tiszteletreméltó Kenneth Nullandnak személyében, aki egy kicsi, de annál lármásabb versenyautón jött. Vidám képű fiatalember volt, de most nagyon izgatottnak látszott.

– Megoldották már a rejtélyt? – kérdezte. – Rám ne számítsanak. Azt hiszem, valaki kedves antikapitalistának jutott az eszébe, hogy apámat meglepje a pokolgéppel. Remélem, amíg itt vagyok, nem történik semmi. Vacsora után el kell mennem.

– Azt hittem, itt maradsz weekendre – jegyezte meg Ripwell lord.

– Sajnálom apus, de Jumbo Ferris felhívott, és megkért, hogy menjek át a partyra. Jó öreg tombolát rendeznek a birtokán Hampshire-ben.

– Elfogadtad a meghívást? – Tudod, hogy Cicely holnap átjön.

Nulland megrázta fejét. Azután ivott egyet és hátradőlt a karosszéken.

– Sajnálom apus, de nem fogok hiányozni neki.

– Nem hibáztatom – felelte a lord. Majd Tealhoz és az Angyalhoz fordult. – Cicely Holland a gyámleányom és nálam dolgozik… Egyik barátomnak a gyermeke. Nagyon rendes kislány. Ha Kenneth feleségül venné, megbocsátanám a hibáit.

Kenneth Nulland elmosolyodott.

– Apusnak az a véleménye, hogy én vagyok az a bizonyos bibliai tékozló fiú – magyarázta.

A magyarázatra alig volt szükség. Simon Templar lord Ripwell rövid, de őszinte közléséből kiérezte a keserűséget, és ezért kevésbé személyes tárgyra terelte a beszélgetést. De közben tanulmányozta a Ripwell-vagyon jövendőbeli örökösét. Az sem kerülte el a figyelmét, hogy Nulland meg őt fürkészi. Látszott a fiatalemberen, hogy nagyon ideges, és olyan nagy hangon beszélt, mint aki fél a hallgatástól.

Ezt Teal is észrevette.

– Mit gondol? – kérdezte az Angyaltól.

Vacsora után egy kis ideig magukra maradtak, lord Ripwell ugyanis a helybeli rendőrségre telefonált, Nulland pedig magával vitte Irelockot, hogy megmutasson pár újdonságot amit az autójába szerelt be.

– Valamitől nagyon fél – válaszolta óvatosan az Angyal. Bár azt hiszem, nem is sok kell hozzá, hogy megijedjen. De az is lehet, hogy egyszerűen csak nem akar a levegőbe repülni.

Teal főfelügyelő úr vacsora utáni rágógumi-adagjával foglalkozott. Egy pillanatra úgy látszott, hogy megfeledkezik arról, minő kellemetlen helyzeteket teremtett magának, amikor levitte az Angyalt. Talán rájött, hogy úgysem tehet semmit, és jobb belenyugodni. Végeredményben a pokolgépes merénylet elsősorban lord Ripwell ügye volt, és ha a lord vendégül látja az Angyalt, senkinek sincs joga beleszólni. Teal arról igyekezett meggyőzni magát, hogy még a rendőrfőnök-helyettes se találhatna hibát ebben a következtetésben. Aztán elhatározta, hogy amennyire lehet, felhasználja a további nyomozásnál az Angyal képességeit.

– Az öregnek minden vagyonát alkalmasint ő örökli – töprengett a felügyelő – ha a pokolgép… sikeresen működik.

– A nagy detektív íme máris talált indítékot – gúnyolódott az Angyal. – De elfelejti kedves Claud, hogy tőlem senki sem vár örökséget. Annyit azonban elismerek, hogy az ifjú bizonyosan kevésnek találja a zsebpénzt, amit apjától kap. Ripwell, ahogy látom, kemény kezű öregúr lehet.

Teal főfelügyelő dühösen összehúzta szemöldökét. Az a mód, ahogy az Angyal rámosolygott, sok régi kellemetlenséget és félrevezetést juttatott eszébe. Ilyenkor úgy érezte, hogy szeretné megverni Simont. De mivel tudta, hogy ez enyhén szólva, kevéssé megvalósítható, haragos válaszra készült. Lord Ripwell azonban visszatért, és megakadályozta az Angyal dicstelen leforrázását.

– Oldwood felügyelő néhány perc múlva megérkezik – mondta őlordsága. – Megígérte, hogy töltényt is hoz magával, de most azt nem tudom, hol a revolverem.

A nagy ablakhoz lépett és kikiáltott: – Hé, Martin!

A kertben már egészen sötét volt, és hűvös szél fújt. Simon Templar lord Ripwell szivarjai közt válogatott, és azon töprengett, hogy vajon tényleg ettől a hűvös széltől borzong-e Kenneth Nulland, aki a titkár háta mögött lépett a szobába.

– Martin, hol az ördögben van a revolver? Hónapok óta nem volt a kezemben – mondta lord Ripwell.

– Fönt az emeleten – felelte Irelock. – Holnap megkeresem.

– Holnap? – kérdezte lord Ripwell, akinek arca olyan lett, mint valami türelmetlen gimnazistáé. – Eszem ágában sincs, hogy holnapig várjak. Most akarom. Hátha a banda ránk tör az éjszaka. Miért ne lehetne most megkeresni?

– Kérem – felelte előzékenyen a titkár. – Mindjárt megnézem.

– Nagyon helyes – mondta Nulland, és lustán elterült az egyik karosszékben. – Nekem, sajnos, mennem kell. Isten veled, apus. Sajnálom, hogy nem maradhatok tovább, de a jó Jumbo mindig panaszkodik, hogy elkésem a partijairól.

Teal főfelügyelő megköszörülte a torkát.

– Egy pillanatra, Mr. Nulland – szólt közbe. – Szeretnék kérdezni öntől egyet-mást, talán segít a válaszaival.

A fiatalember tekintete nyugtalanul siklott körül a szobában.

– Mit akar kérdezni? Nem tudok én semmit.

– Ismer valami embert, akit…

– Odanézzenek!

Irelock hangja éles és természetellenes volt. Az Angyal sarkon fordult és ránézett. Látta, hogy az arca merev és rémült, szeme pedig rémülten pislog teknősbéka-keretes szemüvege alatt az ablak felé.

– Mi az? – vakkantotta Teal.

– Egy álarcos ember nézett be az ablakon… éppen az előbb.

Teal áthelyezte a rágógumit a szájában, és olyan gyorsasággal ugrott az ablak felé, amely – tekintve terjedelmét – határozottan meglepő volt. De Simon megelőzte. Elébe lépett és megfogta a vállát.

– Vigyázzon, Claud. Lehet, hogy maga létszámfölötti a Scotland Yardon, de az én életem világossága. És határozottan rosszul esnék, ha kioltaná valaki. Erről jut eszembe: csavarják le a lámpát!

Maga lord Ripwell teljesítette az Angyal parancsát, aki aztán a sötétben tovább beszélt:

– Jól van, fiúk. Most szabadabban mozoghatunk. De jusson eszükbe, mit mondtam a kivilágított ablak előtt való sétálgatásról. Azonkívül jó lesz, ha kint is vigyáznak magukra. Ki mutatná meg a hátsó ajtó felé vezető utat?

– Majd én – válaszolta izgatottan Ripwell.

Már meg is ragadta Simon karját és maga után húzta az előcsarnokba.

– Nem lenne jó, ha Kenn és én szemmel tartanánk a bejáratot? – kérdezte Irelock.

– Megtehetik – válaszolta az Angyal, és miközben Ripwellt követte a konyhába, előhúzta revolverét.

– Szeretném tudni, hogy hol az ördögben van az én nyavalyás pisztolyom? – mondta panaszosan őlordsága, és félrehúzta a ház hátsó ajtajának reteszét.

Az Angyal elmosolyodott.

– Mivel ön fegyvertelen, jobb lesz, ha engem enged előre – mondta. – És az a szerény kérésem is lenne, hogy dobja el szivarját, mert nagyszerű célpont.

Kilépett a sötétségbe, de nem feledkezett meg arról, hogy revolverén kinyissa a biztosítózárat. A hold elbújt, az eget vastag felhőréteg takarta, és így csak egy árnyalattal volt világosabb, mint a fák és bokrok sötét tömege. A szél már elállt, de mégis hűvös volt. Néha-néha támadt csak egy kis légáramlat, amely feléjük hömpölygette a folyó és a nedves rétek szagát. Egyébként minden olyan csöndes és nyugodt volt az előbbi pillanatok izgalma után, hogy az Angyal úgy érezte, nyugodtan elteheti a revolverét. Majdnem kinevette magát a fölösleges óvatosságért. Lehetetlen ötletek kóvályogtak imént a fejében, gondolta. De azután eszébe jutott: mégis csak jó lenne tudni, miért olyan ideges Kenneth Nulland. Vajon mitől fél? És hogyan fogadta volna Elllshaw nevét, ha Irelock nem szakítja félbe a főfelügyelőt.

Bumm!

A lövés a ház bejáratánál dördült el, és kiáltás követte. Azután felzúgott egy autó motorja, és az Angyalt egyszerre elhagyta a valószínűtlenség érzése, amely a házból való kilépés pillanata óta kísérte. Miközben a pázsiton keresztül a bejárat felé rohant, éles segélykiáltást hallott, amely Kenneth Nulland hangjához hasonlított.

Bumm!

Lángnyelv hasította ketté a sötétséget, és hallotta, hogy lord Ripwell a háta mögött liheg. Az Angyal felemelte revolverét, és a láng irányába lőtt. Tudta, hogy a házbeliek közül senkit sem találhat, hisz az imént kiderült: az egész társaságban csak neki van fegyvere. Ezért csak a támadókhoz tartozhatott a lövöldöző. Duplázott, és a második lövés elnyelte az elsőnek a visszhangját, de sejtette, hogy nem sokra megy vele, mert a sűrű sötétségben még csak árnyékokat sem lehetett megkülönböztetni.

Valaki keresztülrohant a pázsiton, belevetette magát a recsegő ciprus-sövénybe, majd az országúton hangzottak fel a lépései. Az autó még erősebben búgott. Simon a menekülő után vetette magát, és mihelyt kiért a kavicsos ösvényre, felvillantak előtte az autó lámpái. Valaki ráugrott a sötétből, megütötte, és karja után nyúlt. Az Angyal azonban megfordult és elkapta a csuklóját. Jobb kezének mutatóujja pedig a revolver ravaszára csúszott.

– Itt akarod hagyni ezt a szép életet? – kérdezte csöndesen.

– Szent Isten! – kiáltotta Martin Irelock.

Simon elengedte, és megfordult. De ekkor már csak a vörös hátsó lámpát láthatta. Az autó már jó messze volt az országúton.

– Vigye el az ördög! – kiáltotta. Zsebre vágta revolverét, és autója felé rohant. – Talán még elérem őket!

Egy ugrással a kormánykerék mögött termett, de ahogy megcsavarta az önindítót, a motor nem zúgott fel. Tapogatózni kezdett a sötétben, és keze huzalokba ütközött: elvágták a gyújtókészülék vezetékeit. Tudta, hogy jó néhány percig tartana amíg összekötné, és addig a menekülő autó már hegyen-völgyön túl jár.

Nagyot sóhajtott és kikászálódott az autóból. Gyufaláng lobbant fel a közelben, és megszólalt Teal hangja: – Jöjjön ide valaki… segíteni.

A ház sarkán egy férfi feküdt a földön: lord Ripwell. Fölébe pedig Teal hajolt.

V.

A gyufa lángja elhamvadt, mire Teal rögtön másikat gyújtott. Ripwell szeme nyitva volt, és nehezen lélegzett.

– Ne törődjenek velem, nincs semmi bajom – mondta. – Horzsolás az egész. Már egészen jól érzem magamat. Elcsípték a gazfickókat?

– Sajnos, nem – válaszolta dühösen az Angyal.

Azután Teallal együtt felemelték a lordot, és bevitték a házba. A golyó éppen a jobb váll alatt fúrta át a mellét és a lapockánál ment ki, de a vérzésből látni lehetett, hogy nem ért nemesebb szervet.

– Megfeledkeztem arról, hogy el kellett volna dobnom a szivart – mondta bágyadt mosollyal a lord, amikor az ágyon elhelyezték.

Az Angyal értette, mit akar mondani. Ripwell kissé oldalt rohant mögötte, mikor az első lövés eldördült. És amikor sóhajtani hallotta, éppen eltalálta a golyó, de az izgalomban nem vette észre, miről van szó.

– Hol a legközelebbi orvos? – kérdezte Teal, Irelockhoz fordulva.

Miután mindnyájan a szobában voltak, Simon észrevette, hogy eggyel kevesebben vannak.

– Hol van Kenn…

Nem gondolta meg elég jól, hogy mit kérdez, és a következő pillanatban el szerette volna harapni a nyelvét, de már késő volt. Ripwell könyökére támaszkodott, és egyikről a másikra nézett,

– Hol van Kenneth? – kérdezte parancsoló hangon.

Irelock sápadt arcán ott volt a felelet, amelyet az Angyal le is olvasott róla, még mielőtt dadogni kezdett.

– El… eltűnt.

– Talán Oldwood felügyelő elé ment? – vágott közbe Simon, és hideg kék szeme parancsolóan villant a titkárra. – Most pedig jobb lesz, ha megkeressük azt az orvost.

Szinte kiráncigálta Irelockot a szobából, és levitte a lépcsőn. A hallban cigarettára gyújtott, és megkérdezte a titkártól:

– Mi történt Kenneth-tel?

– Elfogták azok az emberek – felelte Irelock remegve. Diákos képe most öreg volt és elcsigázott. – Éppen kinyitottuk az ajtót, amikor valaki ránk lőtt. A golyó a karomat súrolta. – A titkár felhúzta kabátja ujját, és megmutatta csuklója fölött a horzsolást. – Kirohantam – folytatta –, mire valaki hasba vágott. Azt hittem, hogy kiszakad a lelkem. A következő pillanatban Kenneth segítségért kezdett kiabálni, azután futó lépéseket hallottam. Utánuk rohantam, de beleütköztem önbe. Szegény Kennt valószínűleg magukkal vitték. Simon kattintott az öngyújtóján, és nagyot szívott a cigarettából.

– Csak egy lövést hallottam, mielőtt rám lőttek – jegyezte meg. – Van zseblámpája? – kérdezte.

Mind a ketten kimentek a kertbe, és a lámpával, amelyet Irelock a konyhából szedett elő, átkutatták. Közben megérkezett Oldwood felügyelő, és rájuk szólt, hogy mit keresnek, de amikor megismerte Ripwell titkárának a hangját, megnyugodott. Az elmenekült autóval ellenkező irányból jött, és az úton egy lélekkel sem találkozott.

Persze Kenneth Nullandot sem látta.

A lövöldözés zajára néhány falubeli, és a közeli nyaralókból egy kis csoport verődött össze. A lámpa fénye rájuk vetődött. Oldwood odaszólt, hogy segítsenek átkutatni a kertet, Irelock pedig visszament a házba, hogy orvosért telefonáljon. A kert nem volt nagy, és két bámészkodónak villanylámpája is akadt. Húsz perc alatt töviről-hegyire átkutattak mindent.

– Talán segítségért ment Mr. Nulland – mondta Oldwood, akinek még nem volt rá ideje, hogy meghallgassa a történteket.

– Nem hinném – válaszolt az Angyal.

Feltűnt neki valami, amit mások nem vettek észre. Ezért egyedül visszament a kertbe, és meggyújtotta a zseblámpát. Csak a saját autójának fémrészei villantak meg a lámpafényben, Kenneth Nulland lármás kis sportkocsija eltűnt. Kerekének lenyomata látszott az úton.

Simon elfüttyentette magát.

– Saját autójában hurcolták el! – mondta fennhangon. – Kellemetlen história!

Azután észrevett még valamit – az első alkalommal ezt sem látta. Azon a helyen, ahol Nulland autója állt, egy kis fekete tárgy hevert a földön. Amikor felvette, látta, hogy egy kis vörös selyemkendő. Nedves volt és ragadós.

– Jobb lesz megnézni milyen súlyos Ripwell sebesülése – mondta magában, és visszafordult a ház felé.

Az orvos már korábban megérkezett, még a kutatás alatt, autóját a kapu előtt hagyva, de még mindig az emeleten volt elfoglalva, amikor Teal lejött és csatlakozott hozzájuk.

– Nem lesz semmi különösebb baj – jelentette a főfelügyelő. – A seb ugyan csúnya, de az orvos azt mondja, hogy az öregúrnak nagyszerű a szervezete. Mi hír Nullandról?

– Mi ez az egész? – kérdezte Oldwood.

Vörös képű és szürkehajú férfi volt, aki leginkább keményen dolgozó farmerre emlékeztetett, és oly nyugodtan, magabiztosan járt-kelt, mint akit semmi sem zökkent ki a nyugalmából. Amikor elmagyarázták a történteket, lassú mozdulatokkal pipára gyújtott.

– Nemigen tudok hozzátenni semmit – mondta. – A környéken semmiféle gyanús alak nem jelentkezett az utóbbi időben.

– Kíváncsi vagyok rá, hogy Nullandot elrabolták-e, vagy csak megszökött? – szólalt meg Teal.

– A körülmények azt mutatják, hogy nem szökött meg – válaszolta az Angyal.

Elővette a kertben talált selyemkendőt. Ennek az egyik sarkában hímzett K-betű volt látható, és csak úgy ragadt a vértől.

Teal egy darabig tanulmányozta a leletet, azután átadta Oldwoodnak, aki egy borítékba helyezte.

– Milyenek erre az utak, Oldwood? – kérdezte a főfelügyelő. – Megpróbálhatnánk feltartóztatni az autót.

– Valószínű, hogy nem a Chertsey-felé vezető úton mentek – válaszolta Oldwood. – Ugyanis én erről jöttem. Staines és Sunbary felé is lehet menni, Walton irányába is visz egy út, és azonkívül felsorolhatnék még legalább tíz-tizenkét ösvényt, vagy dűlőt.

– És hozzátehetjük, hogy legalább ötven ilyen kis sportkocsi szaladgál ma éjszaka a környéken – szólalt meg az Angyal.

– Mégis megpróbálom – válaszolt csökönyösen Teal. – Tudja az autó rendszámát. Irelock?

A titkár nem jegyezte meg. Amint kiderült, Nulland átlag havonta cserélte az autóját, kivéve, ha gyakori baleseteinek valamelyike arra kényszerítette, hogy gyorsítsa az iramot. Igazán nem lehetett kívánni, hogy valaki figyelemmel kísérje a rendszámok változását. Ezért Tealnak nem sok reménye volt, amikor kiadta az utasítást, hogy a helyi rendőrség telefonáljon minden környékbeli állomásra a kis sportkocsi feltartóztatása végett. Éppen befejezte a telefonálást, amikor az orvos lejött az emeletről, hogy felvilágosítást adjon.

– Most elég jól érzi magát – szólt –, de néhány napig még nagyon kell rá vigyázni. Arra nincs szükség, hogy kórházba szállíttassuk. Ha megtalálom, még az éjjel küldök egy ápolónőt. Ha nem, holnap magammal hozom.

– Valószínűnek tartom, hogy nem találta meg a golyót – mondta Teal.

Az orvos megrázta a fejét.

– Keresztülment rajta. A sebcsatornánál úgy látom, hogy meglehetősen nagy kaliberű fegyverrel tüzeltek az öregúrra.

– Erről jut eszembe – szólalt meg Oldwood a zsebébe nyúlva – hogy elhoztam a töltényeket, amelyeket kértek tőlem. Odaadom, bár nem tudom, mi hasznukat vehetik immár.

– Nem lehet tudni – válaszolta Irelock. – Talán jó lesz, ha őrséget tartunk az éjszaka.

– Mihelyt visszaérkezem az őrszobára, azonnal küldök valakit – felelte Oldwood és felállt. – Ha nem kell túlságosan letérni az útjáról, elvihetne, doktor úr. Az éjszaka már nem sokat tehetünk.

Irelock kikísérte őket, azután felment a lépcsőn hogy megnézze Ripwellt.

Az Angyal cigarettára gyújtott, és kinyújtotta hosszú lábát az asztal alatt. Különböző, szörnyszülött gondolatok kavarogtak agyában, lassan, tapogatózva öltöttek alakot, és mihelyt a világosságra bukkantak, az Angyal maga is meghökkent tőlük. Viszont valami hatodik érzék azt súgta neki, hogy nem is olyan lehetetlenek. Teal közben fel-alá járt a szőnyegen, szája ütemesen mozgott, ahogy a gumit rágta. Tekintete közbe-közbe az Angyal mozdulatlan arcára tévedt.

– Mi a véleménye a históriáról? – kérdezte végre.

Simon felriadt gondolataiból, és visszatette izzó cigarettáját a szájába.

– Úgy látom, nagyszerűen rendezték meg – jelentette ki.

– Hogy érti hogy… nagyszerűen? – Megpróbálkozni valami ilyesmivel csak egy vagy két órával az érkezésünk után, és sikerrel járni…

– Tetszik a szervezés – folytatta álmatagon az Angyal. – Gondolkodjék, csak, kedves Claud: egy fickó az ablakra nyomja a képét, mire nagy ribillió támad. A gyülekezet feloszlik, és mindenki a sötét kertbe száguld, három különböző ajtón keresztül. Öten mindenfelé szétszóródunk, mégis csak néhány másodpercig tart a csirkefogóknak, hogy kiválasszák a megfelelő embert. A golyó, amely Ripwellt érte, neki, vagy nekem volt szánva, ami annál is érthetőbb, hiszen bennünket leptek meg a pokolgéppel is. Nullandot, aki a Ripwell-családhoz tartozik, megszöktetik, viszont Irelockot senki sem próbálja elragadni, annak ellenére, hogy előbb alaposan hasba vágják és elveszíti az eszméletét. Meg kell még jegyeznem, hogy a maga kedves pocakjára sem pályázott senki.

– Talán mert nem volt rá idejük.

– Vagy mert nem tud eleget ahhoz, hogy veszélyes legyen rájuk nézve.

Teal összehúzta a szemöldökét.

– Nulland autója kétüléses volt, ugye? – kérdezte, miközben a függönyt bámulta, és a maga lassú módján igyekezett hozzáférni a feladat nyitjához. – Ki kellett volna néznünk a folyóra is… Ezek az emberek nagyon agyafúrtaknak látszanak.

– Hánnyal számol, kedves Claud?

– Személyesen csak Ellshawot ismerjük, de maga a Duchess Placen még egy férfit látott. Különben is Ellshaw egyedül nem tudna ennyi mindenfélét intézni. És fogadni mernék, hogy nem gyilkos.

Az ajtó kinyílt. Irelock állított be, egy üveget és poharakat hozott.

– Mi az a négy ok, amely gyilkossá tehet valakit? – kérdezte az Angyal.

A főfelügyelő fáradtan lehunyta a szemét.

– Bosszú? – kérdezte. – Nem hinném. Azok közül, akiket megtámadtak, csak a felesége ismerte Ellshawot. Féltékenység?

– Ugyan, kire lett volna féltékeny? – vetette közbe az Angyal.

– Vagy a félelem – mondta Irelock. – Az attól való félelem, hogy rájönnek valamire.

– Nem körözzük – felelt a detektív. – És nem tudom, hogyan tudnám elhitetni magammal, hogy valami olyan súlyosat követett el, ami most ilyen tettekre ragadná. Az ilyen ember, ha lefülelik, kiabál egy kicsit, de azután beletörődik.

Simon bólintott.

– Igaza van, kedves Claud. Így már csak az utolsó ok marad, a pénz. Még pedig sok pénz.

– Zsarolásra gondol? – kérdezte Teal.

– Minden jel arra mutat – felelte szerényen az Angyal. – De úgy látom, nem a szokott módszerekkel kísérleteznek. Mert mit akartak tőlem, vagy Ellshawnétól? Mit tudhattunk volna, ami felboríthatta terveiket, Nulland elrablása előtt? És ami a legfontosabb: hogyan várhattak váltságdíjat lord Ripwelltől, ha meghal? Mert ne felejtsük el: ma éjjel őt is le akarták lőni.

Teal főfelügyelő nagyot horkant.

– Nos, ha van valamilyen elmélete, szeretném hallani. Eddig semmi mást nem csinált mint hogy jobban összekuszálta a dolgokat.

– Ellenkezőleg – felelte az Angyal, azzal az ösztönös és megfoghatatlan gondolattal, ami még mindig elméjének tudatalatti labirintusában csapongott. – Azt hiszem, egyszerűsítem.

– Van valami elmélete? – sürgetett mohón Irelock.

Az Angyal mosolygott.

– Először azóta, hogy ez az egész izgalom elkezdődött, többem is van mint elmélet – válaszolta lágyan. – Bizonyíték.

– Mi az? – kérdezte Teal gyorsan; az Angyal pedig csöndesen elmosolyodott, és hosszú lábát az asztal alól kihúzva, felállt.

– Szeretné tudni, ugye? Nos honnan tudja hogy nem tudja?

A főfelügyelő lenyelte a rágógumi maradékát, és az Angyalra pislogott.

– Honnét tudjam?

– Honnan tudja hogy nem tudja? Hát hogy tudja. – Simon Templar elnyomta cigarettáját a hamutartóban, és hangtalanul nevetett. Azután Teal vállára tette a kezét. – Nagyon világos az egész ügy, kedves Claud, ha kicsit gondolkozik. Különben is: ki a detektív; én vagy maga?

– Azt akarja mondani, hogy tudja: ki áll a dolgok mögött? – kérdezte Irelock.

Az Angyal feléje fordult.

– Még nem. Legalábbis nem biztosan. Néhány furcsa gondolat sétál a fejemben. Várom, hogy találkozzanak és leüljenek beszélgetni. Azt hiszem, nagyon érdekes dolgok derülnek majd ki. Most pedig szeretném tudni, hogyan érzi magát őlordsága.

Fölment a lépcsőn és belépett a hálószobába. Ripwell szivarozott és egy könyvet olvasott. Mikor az Angyal belépett, felnézett és sápadt arcára mosoly derült.

– Amint a kísérletek mutatják, nem könnyű dolog engem megölni – mondta. – Maga nagyon jól végezte a dolgát, kár, hogy egyet sem csípett meg a gazemberek közül. Miért is nem volt nálam az a veszekedett revolver? Én is lelőhettem volna egyet közülük.

– Oldwood felügyelő hozott töltényt – felelte az Angyal. – Mielőtt lefekszünk, adok belőle. Ha az embernek töltött revolver van a párnája alatt, jobban alszik.

– Sokkal jobban – helyeselt őlordsága. – Hangsúlyozom, nagyon örülök, hogy a vendégem. Remélem, nem hagy itt?

– Egy darabig még nem.

Lord Ripwell elégedetten horkantott.

– Akkor jó! Kennethet elkapták, ugye? Most szedtem ki Martinból. Nagyon kedves magától, hogy titokban akarta tartani előttem, de jobb, ha tudom. Kemény fából faragtak és sokat elbírok. Szeretném, ha Kenneth is ilyen volna. De talán az, amin most keresztülmegy, kissé magához téríti. Mit gondol, mi lesz vele?

– Nem tudom. Az az érzésem, nem kell aggódni.

Ripwell bólintott.

– Pontosan ez az én véleményem is. Ha meg akarták volna ölni, fölösleges lett volna azzal fáradniuk, hogy elrabolják. De mégis örülök, hogy maga is ezen a véleményen van. Legalább nincs olyan érzésem, hogy ámítom magamat. Jó lenne, ha valaki telefonálna annak a Ferris nevű fickónak, hogy Ken nem jelenik meg a partin.

– Tudja lordságod a számát?

– Nem én. Hívják fel a londoni lakását, ott majd megmondják, mi a vidéki telefonja. Legalább ezt meg kell tennünk, hogy szegény Kent ne gyanúsítsák megint holmi késéssel. Az asztal alján van valahol a telefonkönyv. Azt hiszem, a Duchess Placen lakik a fiatalember.

– Micsoda?

Az Angyalból oly hirtelen szakadt ki a szó, hogy a lord szájából kiesett a szivar, és kiégette a lepedőt.

– Mi a baj? – kérdezte. – Miért ütődött meg úgy?

– Jól hallottam, hogy előbb a Duchess Placet említette?

Ripwell fölvette a szivarját és lesöpörte a hamut az ágyneműről a szőnyegre.

– Jól, jól, Kenneth-től tudom, hogy ott lakik. Miért?

Simon nem válaszolt. Felugrott, kihalászta az asztal aljáról a telefonkönyvet és lapozni kezdett benne. Közben boldogult Ellshawné hangját hallotta, ahogyan hosszú lére eresztett beszédében előadta: „…A Duchess Placen… …hatos szám… A szomszédba lakik két fiatal úriember, akikre takarítok, nagyon finom urak…”.

– Kivel lakik abban a lakásban? – kérdezte Simon, mialatt a könyvben lapozott.

– Nem emlékszem – felelte homlokát ráncolva a lord. – De honnét tudja, hogy nem egyedül él?

Az Angyal erre sem válaszolt. Megtalálta a nevet a telefonkönyvben, és végigment a Ferrisek során, amíg rá nem akadt a Duchess Place 8. szám alatti címre. Hosszú ideig bámulta, miközben úgy érezte, hogy ventilátor kavarja a gyomrát, és hogy elakad a lélegzete.

– Kedves öreg Jumbo – mondta végre.

VI.

– Mi a baj? – kérdezte lord Ripwell, akinek meg lehetett bocsájtani, hogy egy szót sem értett az egészből.

– Semmi – válaszolta szórakozottan az Angyal. – Csak tisztulni kezd a látásom. Még egy kis türelmet kérek.

Fölugrott, helyére hajította a telefonkönyvet, és ide-oda kezdett járkálni a szobában. Gondolatai gyorsan száguldottak, alig tudta őket követni. Barna arcának minden vonása megfeszült a töprengésben, öklével tenyerét csapdosta.

– Kezd tisztulni a dolog… Persze nem volt okos meggyilkolni szegény Ellshawnét, csak azért, mert meglátogatott. Viszont hízelgő rám nézve. Milyen érdekes, hogy véletlenül annál a két fiatalembernél takarított. Ki látta volna előre, amikor Ellshaw eltűnt, hogy a felesége olyan emberre fog takarítani, aki ismeri a férjét… Kenneth a barátjuk és Kenneth sohasem válaszolhatott, hogy ismeri-e Ellshawot, mert nem volt rá alkalma…

Ripwell arca komor kifejezést öltött.

– Mire céloz? – kérdezte. – Ha az a véleménye, hogy Kenneth gyilkos…

– Gyilkos? – Az Angyal hirtelen fölrezzent gondolataiból. – Azt nem mondtam.

– Akkor igazán nem értem – szólt rekedten Ripwell.

Simon az ágyhoz fordult, és az öregember vállára tette a kezét.

– Ne aggódjék – mondta gyöngéden. – Bocsánatot kérek, nem így értettem. Tulajdonképpen még most sem egészen tiszta a dolog, de majd utánanézek. Mindjárt visszajövök.

Elhagyja a szobát. Odakint Martin Irelockba ütközött és majdnem felborította.

– Miért olyan izgatott? – kérdezte a titkár.

– Eszembe jutott valami – felelte Simon, miközben ügyesen elkapta Irelockot. – Sok a dolga?

– Nem. Éppen most akartam benézni a szobájukba, hogy minden rendben van-e.

– Akkor jöjjön le a földszintre. Beszélni szeretnék magával.

El sem eresztette a titkár karját, amíg a nappaliba nem értek. A nagy ablak félig nyitva volt, és a függönyöket a szél lengette. Simon elővette a cigarettatárcáját.

– Hol van Teal? – kérdezte.

– Nem tudom. Oldwood embere éppen most érkezett, talán vele van.

Az Angyal szájába dugta a cigarettát, gyufát vett az asztalon lévő tartóból, és meggyújtotta a cipője talpán.

– Eszembe jutott valami, ami azt hiszem, érdekelni fogja – mondta. – Érdekes tudományos felfedezés. Ha az embernek friss vér áll rendelkezésére, és meg tudja vizsgáltatni, sokszor meg lehet állapítani, kitől származik.

Irelock pislogni kezdett.

– Igazán? – kérdezte. – Nagyon érdekes.

– Mondtam, hogy érdekes. Hogy tetszik magának?

A titkár gépiesen kezébe vette a whiskysüveget, és öntött a három pohárba, melyet az imént vitt be. Kissé mellécsorgatta az italt.

– Nem tudom hogy miért kellene tetsszen nekem.

– Mert ha megkérném Tealt, hogy vizsgáltassa meg a vért Ken zsebkendőjén, és ha próbát vennénk magától, kiderülne, hogy a két vér egyforma.

– Hogy…

– Hogy értem ezt? Épp az imént mondtam magának és Tealnak hogy bizonyítékom van, és ez az. A ház előtt csak egyetlen lövés esett. A golyó súrolta a maga csuklóját – lent. A zsebkendő nemrég még Ken mellényzsebében volt. Észrevettem. Lehetséges ugyan hogy úgy jött ki a házból hogy a kezét vállmagasságban tartotta, de marhára valószínűtlen; ezért aztán nem igazán látom hogy egy golyó ami ami csípőmagasságban ment el maga mellett, hogyan találhatta volna mellbe Kent, hacsak nem a tüzelő harcos ott feküdt a maga lábánál – ami szintén valószínűtlen.

Irelock úgy megszorította a poharat, hogy a keze egészen elfehéredett. Néhány másodpercig nem felelt, azután vállat vont és az Angyalra nézett.

– Rendben – bólintott végül elkeseredett lemondással. – Átlátott a dolgon. Attól tartok vacak bűnöző lenne belőlem. Az én vérem van a kendőn.

– Miért?

Irelock bánatosan grimaszolt.

– Teal gyanakodott.

– Azt akarja mondani, hogy Ken megszökött?

– Azt.

Simon nagyot szívott a cigarettáján és maga elé fújta a füstöt.

– Folytassa.

– Nem sokat tudok. A többi közt azt se, hogy miért illant el. Amikor az autó fényszórói kigyulladtak, láttam, hogy csak egy ember ül a kormánynál. Miközben elfordult, bevéreztem a karomhoz érintve a zsebkendőt, azután eldobtam. Lehet, hogy ostobaság volt, de el akartam terelni Ken szökéséről a figyelmet. Gondoltam, így sikerül.

Valószínűnek látszott, hogy a titkár igazat beszél, de Simon tovább faggatta.

– Miért akarta fedezni?

– Láthatta, hogy egész este bántotta valami. Észrevettem, hogy figyeli. Nem tudom, mi baja lehetett. A természete kissé vad, s én segíteni szerettem volna rajta, amint már többször megtettem. Lord Ripwell valószínűleg kitagadná, ha rájönne a dolgaira.

– Miket csinált?

– Amit más gazdag fiatalember is szokott. Szerencsejátékozik és sokat iszik.

– És ha berúg, bajba keveredik, ugye?

– Eltalálta. Ha részeg, kikezd mindenkivel, pedig józanon még az egértől is megijed.

– Megtörténhetett, hogy részeg állapotban megölt valakit?

Irelock rémülten nézett az Angyalra.

– Jézusom! Csak nem gondolja?

– Magam sem tudom mit gondolok – válaszolt az Angyal. – Most szedem össze a mozaikkockákat, hogy összerakjam a képet. Úgy tudom, Ripwell eddig még nem tagadta ki? Ki húzná a legnagyobb hasznot az öregúr halálából?… No de ennek kevés köze a dologhoz. Két rejtély van itt összekuszálódva, én pedig próbálom kibogozni őket. A pokolba vele!

Megint eszébe jutottak az iménti lehetetlen gondolatok. Bizonyos módon a dolgok egymáshoz illettek – de a végső következtetés valahogyan hihetetlennek látszott.

– Ha nem egészen biztos a dolgában – mondta Irelock habozva – van valami mondandója Tealnak? Úgy értem az öregúron kívül senkinek sem szabad tudni, hogy Ken megszökött…

Odakint a kertben lépések zaja hallatszott. Simon elhallgatott. Nem akarta, hogy a főfelügyelő időnek előtte tudomást szerezzen a dolgok állásáról.

– A hálószoba ablaka alá rendőrt állítottam – jelentette be, és azután a pohárra nézett amit Irelock neki nyújtott. – Nem, köszönöm – kövér embernek nem szabad inni – mondta. – Árt a szívnek. Egyébként az orvos telefonált, hogy nem tudott ápolónőt szerezni, így hát felváltva kell virrasztani.

Irelock bólintott és ivott a whiskyből.

– Én szívesen vállalom…

Hangja szörnyű öklendezésbe fordult, a többiek egy pillanatra megdöbbenve bámultak rá. És amikor az Angyal fel akart kelni, a titkár előrebillent, és egy görcsös mozdulattal kiütötte a kezéből a poharat.

– Az Isten szerelmére – zihálta. Ne igyon… Méreg!

VII.

Még mielőtt Teal odaérkezett volna, Simon elkapta a titkárt, de Irelock kiszabadította magát és az ablak felé támolygott. Hallották hányni odakint a sötétben.

– Telefonálni kell az orvosnak – mondta az Angyal, amikor kiment hozzá.

Irelock megtántorodott és az Angyal karjába zuhant.

– Segítsen visszamenni – lihegte. – Talán nemsokára jobban leszek… egy kis mustár és víz kellene…

Simon visszatámogatta a szobába, és lefektette a díványra. A titkár szeme karikás volt és csak úgy szakadt róla az izzadság. Teal nemsokára besietett a mustáros vízzel, amit a konyhában kevert.

Irelock hamarosan ismét megkönnyebbült. Amikor nagy nyögések közepette visszafeküdt a díványra, minden ízében remegett.

– Már jobban érzem magamat… idejében szabadultam meg tőle – mondta. – Ez újabb rejtélyt jelent önöknek – tette hozzá keserű mosollyal.

Simon Templar azonban nem látott semmi titokzatosat az esetben. Tekintete a whiskys üvegről a franciaajtóra tévedt, amelyen át Teal belépett. Észrevette, hogy a főfelügyelő is arra felé néz.

– Mindez aközben történt, hogy maga az ablak alatt elhelyezte a strázsát, Claud Eustace – szólalt meg az Angyal. – Ez aztán a szervezés, és ez aztán a merészség, nem igaz?

Most a kezébe vette Teal érintetlen poharát és megnedvesítette vele a száját egy pillanatra. Édeskés-olajos íze volt, de alig lehetett észrevenni, ha valaki nem próbálgatta óvatosan.

Teal szeme tágra nyílt.

– Akkor még nem lehetnek messze – mondta.

Az Angyal alig észrevehetően elmosolyodott.

– Egyszer még igazi detektív lesz magából Claud – mormogta. Teal nehézkesen az ablak felé indult, de Simon egy-két lépéssel megelőzte. Elébe állt. – De attól tartok éjszakai vadász sose lesz – folytatta. – Majd én megyek ki.

– Mit tehetne? – kérdezte gyanakodva Teal.

– Az igaz, hogy én nem tartóztathatom le – vallotta be Simon – de mint valami jó kutya, kikaparom magának a csontot. Ezen a sötét éjszakán hiába fárasztaná magát, kedves Claud. Az imént úgy rohantunk ki egymás után, mint valami rókászó falka. Csak egy komplett hülyét lehetne így elkapni egy ilyen sötét éjszaka. De én ismerem ezt a játékot. Kimegyek, és olyan láthatatlan leszek, mint egy kukac, és ha valaki ismét bemerészkedik a kertbe, fülön csípem. És azt hiszem, valaki jönni fog!

A detektív habozott. Feltűnt előtte a rendőrfőnök-helyettes fenyegető alakja, és eszébe jutott, hányszor csapta be már az Angyal. Viszont tudta, hogy Simon Templar úgy lát a sötétben, mint a macska, és ismerte saját képességeinek határát is.

– Megígéri, hogy behozza, ha elfog valakit? – kérdezte.

– Öné lesz a zsákmány – felelte könnyedén az Angyal, viszont már eldöntötte magában, hogy az átruházás időpontját majd ő határozza meg.

Úgy oszlott el a sötétben, mintha nem is lett volna teste. Kintről látta, hogyan telefonál Teal, azután hirtelen egy autó reflektorait pillantotta meg a kapun túl. A doktor felsétált a rövid beállón, majd a rendőr igazoltatta. Az Angyal felhasználta az alkalmat, hogy maga is bemutatkozzon.

– Mókás ügy ez uram, nem igaz? – mondta a rendőr, amikor az orvos bement a házba.

Középkorú, vöröses képű ember volt, aki kényelmetlenül fészkelődött civil ruhájában, mint aki olyan sokáig hordott egyenruhát, hogy már nem is érzi magát otthonosan más öltözékben.

Simon visszament vele az őrhelyére, és cigarettával kínálta meg. Úgy vélte, hogy a látogató, akit várt, csak később érkezik.

– Elrabolták őlordsága fiát? – kérdezte a rendőr. – Mi szükségük volt rá?

Ez inkább költői kérdés volt, csak úgy a levegőbe, mint közvetlenül megválaszolandó, és az Angyal nem is próbálta rögtön megválaszolni.

– Gondolom maga elég jól ismeri Lord Ripwellt – mondta.

– Nos, úgy valahogy – mondta a rendőr szuszogva. – Körülbelül öt éve; amióta megvette ezt a házat.

– Nem gondolnám hogy olyan ember lenne akiből könnyen lehet pénzt kicsikarni.

– Én nem próbálkoznék meg vele uram – felelte a rendőr. – Őlordsága nagyon bőkezű úriember, segít azokon, akiket elkerül a szerencse, ha tisztességes módon megkérik. De kényszeríteni nem lehet semmire. Nem bizony. Még jól emlékszem rá, mi történt azzal a fickóval, aki meg akarta zsarolni.

Az Angyal nyugodt szeme nem volt látható a sötétben.

– Szóval valaki meg akarta zsarolni egyszer? – kérdezte csöndesen.

– Meg, uram. Nem volt ugyan olyasmi a kezükben, amivel kényszeríthették volna, hogy fizessen, de az emberek nagyon furcsák, őlordsága fiatal korában kirúgott néhanapján a hámból és ezt sokan nem vették tőle jónéven. – A rendőr hangjában volt valami együttérzés, és ez sejttette az Angyallal, hogy szebb éveiben ő is kirúgott a hámból. – Szóval őlordsága a felügyelő úrhoz fordult. De azután amikor a fickót börtönbe küldhette volna, még csak meg sem vádolta.

– Nem?

– Őlordsága nem akart feljelentést se tenni. „Nem szeretnék ártani a szerencsétlennek” – mondta. – „Elég, ha ráijesztettek, engedjék szabadon. Ostoba fráter, aki azt hitte, hogy könnyen kereshet pénzt.” Azt hiszem, még az útköltséget is megfizette vissza Londonig – tette hozzá a rendőr.

– Ki volt az az ember? – kérdezte Simon.

– Nem tudom. Azt mondta, hogy Smithnek hívják. Ezt a gyakori nevet használhatják a csirkefogók, ha elcsípik őket. Arra már nem volt időnk, hogy megállapítsuk a kilétét, mert szabadon kellett engedni, tekintve, hogy őlordsága nem tett panaszt ellene. Alacsony kis fickó volt, az orra vörös, mint a paprika.

Az orvos kilépett a házból és beugrott az autójába. Simon hallotta, hogyan búcsúzik Tealtól. Ebből arra következtetett, hogy Martin Irelock túl van a veszélyen. Amikor az autó zúgása már nem hallatszott, még egy cigarettát adott a rendőrnek, elbúcsúzott tőle és sétálni kezdett a sötét kertben.

Meg kellett emésztenie, amit hallott. Szóval Ripwellt meg akarták valamikor zsarolni. Érezte, hogy ez a történet jelentős módon hozzájárul ahhoz, hogy világosságot derítsen az ügyre. Az volt a véleménye, hogy a zsarolás valójában csak kísérlet volt, mert meg akarták állapítani, hogyan hatnak lord Ripwellre az ilyenfajta kísérletek. Az a körülmény pedig, hogy a rendőr leírása szerint a reménybeli zsaroló orrszín tekintetében feltűnően hasonlított Ellshaw-ra, alátámasztotta a dolgot. Az Angyal érezte, hogy a köd szépen tisztulni kezd…

Úgy járta körül a házat, mint valami éjjeli vadászkörúton lévő ragadozó. Az Angyal ilyenkor bámulatosan megváltozott, és úgyszólván része lett a természetnek. Úgy mozgott, mint valami párduc, lába alatt talán még egyetlen fűszál sem rezdült, egyetlen száraz ág sem reccsent, mintha árnyék lett volna. Nagyszerű hallása és szaglóképessége mindenféle élőlény közeledését elárulta, még ha nem is láthatta azt. Aki vadászaton látta az Angyalt, sehogyan sem azonosította az elegánsan öltözködő, hibátlan modorú Simon Templarral. Mert ilyenkor feltámadt benne minden primitív ösztön. Akik ismerték, sokat gondolkoztak rajta, hogy vajon nem éppen ezeknek a primitív ösztönöknek a segítségével lett-e az Angyal az, ami volt?

Nem akadt élő ember, aki meghallhatta volna jártában, ahogy a házat megkerülte. Lord Ripwell szobájában, amelynek ablaka alatt a rendőr állt, lámpa égett. A hallban szintén, fénye a kerti útra esett. A nappali ablakának összehúzott függönyein át is derengett némi világosság. A ház mögött a Temze folydogált. Ezen az oldalon csak egy ablakban égett valami vöröses fényű lámpa. Ez az emeleti szoba alkalmasint Irelocké volt, mert ahogyan észrevette, az egyetlen alkalmazott, a bejárónő nem aludt ott, és rögtön vacsora után eltávozott a házból. Teal főfelügyelő a legnagyobb valószínűség szerint a földszinten tartott őrséget rágógumija társaságában, és Simon azon tűnődött, hogy vajon eléggé ki lett-e zökkentve elveiből ahhoz, hogy magához vegye Lord Ripwell revolverét és a lőszereket, hogy azzal együtt várja a hirtelen halált, ami még biztosan újra megkísérti a helyet a reggel felvirradása előtt.

Simon Templar lement a víz szélére, ott azután nekitámasztva hátát egy fának, leült. Érezte, hogy valahonnét feléjük közeledik a halál, és tudta hogy rajta múlik, tud-e áldozatot szerezni?

Az ügy gyorsan fejlődött, ami bizonyos szempontból tetszett neki. Olyan volt, mint valami vívóverseny: vágások és visszavágások sorozata, amelyek villámgyorsan követték egymást. A whiskyben lévő méreg is logikus következménye volt a dolgok alakulásának. Még érezte mellén azt a furcsa édeskés olaj ízt és tudta, hogy mi az. A Martin Irelockon jelentkező tünetek megerősítették a véleményében. Nagyon kevés ember tudta, hogy ez a méreg milyen veszedelmes. Honnan tudta hát az olyan műveletlen kis csirkefogó, mint Ellshaw?

Egy szúnyog zümmögte körül, mire heves viszketést érzett, de nem mozdult. Mint életében más alkalmakkor is, mozdulatlanul ült, mint egy szikla sziluettje, kihegyezett érzékekkel fürkészve a sötétben. A relaxáció, amivel minden izma és érzéke kizárta a zavaró körülményeket, csak arra összpontosítva amire várt, olyan természetes lett már, hogy nem is kellett erőfeszítéseket tennie az eléréséhez. Ebben az állapotában, anélkül hogy akár fejét mozdította volna, egy csónak fekete szellemére figyelt fel, ami hang nélkül úszott az árral a hely felé ahol ült.

Továbbra sem mozdult. A fa koronájában, amely alatt ült, egy csalogány kezdett énekelni. A csillagok elől most felszakadt a felhőtakaró, és jól láthatta, hogy a csónakban csak egy ember ül. A víz ezüstösen csillogott, ahogy megérintette a folyóban az evező, ahogy a csónakot a part felé kormányozta.

Valószínűtlen volt hogy bármely hétköznapi ember ezen az órán egyedül csónakázna a folyón, romantikus álmodozásba merülve önmagával, és az Angyal sejtette hogy a felé közeledő ember nem volt egészen hétköznapi. Kivéve persze ha egy éjfélkor a Temzén csónakkal lefelé evickélő halott embert hétköznapinak lehet nevezni.

A csónak a partra siklott, átmenetileg kikerülve a látótérből, de az Angyal fülei közvetítették az eseményeket. Hallotta a fűszálak zizegését, a behúzott evezőkről csöpögő víz zaját. Mozdulatlanul ült a fa alatt, a hangok alapján felépítve a történéseket, mintha csak világos napfényben szemlélné őket. Hallotta egy bőr cipő talpát a fán, határozottan elkülönülve az evezők locsogásától, a gyűrött ruhák susogását, a lábbal taposott gyep suttogását. Aztán hangtalan szünet. Érezte hogy a partra szálló ember ügyetlenül fürkészi, valamilyen jelet vagy jelzést keresve, bizonytalanul a következő lépést tekintve. Aztán újra letaposott fű roppanását hallotta, és visszafojtott lélegzet fújtatását, ami bárki más számára, aki nem rendelkezik ilyen hátborzongatóan éles hallással mint ő, hallhatatlan lett volna.

Árnyék szövődött a víz alvilági homálya elé, fél ember magasságú, és úgy maradt. A betolakodó a parton ült, várva valamire amiről Simonnak nem volt sejtése. Hosszabb és összetettebb neszezés következett, próbálkozó kaparászás, és a tűz meglepően hangos sistergése; majd az ember fejének és vállának a sziluettje élesen kiugrott a sötétből, megvilágítva a kezében tartott gyufa fénye által.

Az Angyal most először megmozdult. Hang nélkül előredőlt és puhán lábra állt, fokozatosan kiegyenesítve térdét amíg csak teljesen fel nem állt. Szíve nem dobogott hevesebben, mint máskor, csak mohó izgalmat érzett hogy beteljesítse ismeretségét azzal az illékony emberrel akinek magánya köré annyi erőszak és hirtelen halál összpontosult.

Egészen csöndesen az ember mögé osont, akinek fogalma sem volt arról hogy mire számítson, semmi sem figyelmeztette a veszélyre, amíg egyszer csak azt nem érezte, hogy két acélos kéz szorul a torkára. Aztán pedig már semmit sem tehetett. Nem volt túlságosan erős, és holtra dermedt a rémülettől, torkából kiáltás tört elő, de az Angyal beléfojtotta. Aztán keményen rátérdelt a hátára és várta, hogy elájuljon. Alig néhány másodpercig kellett csak szorítani a torkát és az ember nagyot sóhajtva elnyúlt a földön. Nagyon gyorsan történt az egész.

Simon érezte elernyedni, és óvatosan meglazította a szorítását. Azután az eszméletlen test alá csúsztatta a kezét, és felemelte. Az egész esemény alig ütött zajt, és Simon továbbra is ugyanúgy figyelt arra hogy ne keltsen zajt, mint korábban, ahogy levitte az embert a parton, és lefektette a csónakba. Néhány ügyes húzás az evezővel kihajtotta az alkotmányt az áramlat habjaira, de az Angyal tovább evezett amíg csak a folyó egy kanyarulata el nem takarta a ház fényeit, mielőtt gyufát gyújtott volna és megvizsgálta foglyának az arcát.

Ellshaw volt az.

Megrázta, hogy magához térjen, azután rákiáltott.

– Beszélj, testvér, mit kerestél itt?

Ellshaw arca ragyogott az izzadságtól a gyufa fényében, és látszott rajta, hogy szörnyen rémült. Vörös orra rózsaként virágzott sápadt képének közepén.

A gyufa ellobbant és sistergő hangot adott amikor az Angyal félredobta a vízbe, visszahúzva a sötétség függönyét közéjük.

– Nem tudok semmit mondani uram – még akkor sem, ha agyonver!

– Ha beszélsz, tényleg nem verlek agyon – mondta az Angyal kedvesen – de ha nem, hát… igazán nem tudom, mit kezdjek veled. Ha elengedlek, azt gondolod hogy legyőztél, nagyon felfuvalkodsz és azt hiszem, ez ártalmas lenne neked. Ölebnek sem alkalmazhatlak, pórázon vezetve, mert annyira azért nem tetszik a képed. Ha meg ketrecbe duglak és odaajándékozlak az állatkertnek, a többi majom óvást emelne. Hát hogyan tegyelek el láb alól? Azt hiszem, a legkönnyebb módszer az, ha ismét megragadom azt a vékony nyakadat és addig tartalak a víz alatt amíg buborékokat fújsz.

– Nem meri maga ezt megtenni – lihegte Ellshaw.

– Gondolod? – kérdezte az Angyal barátságos hangon. – Jól megnéztél, amikor gyufát gyújtottam? Ha nem tudnád, én voltam az, aki meglátogattalak a Duchess Place-en. Akkor úgy vettem ki a szavaidból, hogy sokat tudsz rólam. Vagy talán valaki azt mondta rólam, hogy nem mertem megtenni bármit?

Az ember nehezen szedte a levegőt.

– Nem meri – erősítgette, mintha magát akarná meggyőzni – Ez… ez gyilkosság lenne!

– Tééééényleg? – húzta az Angyal. – De viszont mondd csak, meg lehet-e gyilkolni valakit, aki már törvényesen halott? Mert te az vagy, nem igaz? Már majdnem egy éve, hogy eltettek láb alól.

Ez csak olyan találomra kilőtt nyíl volt, de Ellshaw elakadó lélegzete mutatta, hogy célba talált. Az Angyal cigarettára gyújtott és folytatta: – Szóval hogyan is gyilkolhatnálak meg újra? Csak biztosíthatnám hogy halott maradj, és nem hiszem hogy bárki hozott volna törvényt ilyen bűnelkövetésről.

– Nem tudok én semmit – nyögte Ellshaw. – Őszintén mondom, semmit…

– Őszintén, tudsz – felelte nyájasan az Angyal. – De nem is érdekel a véleményed. Csak mondjad ami eszedbe jut, és én majd jelzem hogy ha van közte olyan amit érdemes volt tudni.

Ellshaw nem válaszolt.

– Ne ringasd magad hamis reményekbe, fiacskám. Nincs senki itt, aki kihúzna a csávából. Ha kell, tüzet gyújtok és megpörkölöm a csülködet, és nem az lenne az első grill parti amin részt veszek. Ha bármikor úgy érezném hogy el kell töröljelek a föld színéről, megtenném, és egyetlen álmatlan éjszakám se lenne miatta. De ebben a kivételes esetben olyan jó leszek amennyire csak engeded. Amikor kijöttem ide embervadászatra, azt mondtam Teal főfelügyelőnek, hogy visszaviszem az illetőt hozzá. Hogy hogyan bánik veled, az nagyban függ attól, hogy kinyitod-e a szádat előbb. Használd ki a helyzetedet bölcsen, Ellshaw. Nem mindenki gondolja úgy hogy jó dolog felakasztani magát, de még egy koronatanút sem lógattak fel.

– Nem tennék meg – mondta Ellshaw zokogva. Engem nem lógatnának fel. Nem csináltam semmit…

– És mi a helyzet a feleségeddel? – kérdezte az Angyal könyörtelenül.

– Nincs neki semmi baja, nagyságos úr, esküszöm! Nem bántotta senki. Minden elmondhatok azzal kapcsolatban.

– Hadd halljam!

– A dolog, nagyságos úr, így történt: amikor meglátott a Duchess Placen és én leráztam, azt gondoltuk, hogy még baj lehet vele. Hogy fecsegni fog, meg efféle. Ezért el kellett hallgattatni. De nem halt meg. Csak elvitték valahová, hogy ne keresse senki. És hogy ne kutassanak utána, azt mondtuk hogy meghalt. Tetszik érteni?

– Akkor biztos azt is tudod hogy a rendőrség a holttestét is kihalászta a Temzéből, csak hogy még meggyőzőbb legyen? – kérdezte az Angyal hidegen.

Maga is meglepődött szavainak a hatására. Ellshaw néhány percig nem válaszolt, de amikor megszólalt, a hangja egészen más volt, mint előbb. Most már nem vinnyogott olyan gyáván, határozottság csengett benne.

– Mondja csak tovább – sürgette az Angyalt. – Nem tud ezzel beugratni.

– Drága tökfilkóm – mondta az Angyal lassan –, dehogy akarlak én beugratni. Én csak mondom neked. A feleséged holttestét tegnap éjjel fogták ki a vízből. Persze először azt hitte a rendőrség, hogy öngyilkosság, de most már elég biztosak abban hogy gyilkosság volt.

Ellshaw megrázkódott, de nem szólt.

– Ha tovább is megátalkodottan hallgatsz – folytatta nyájasan az Angyal – nem adok egy lyukas pennyt se az életedért. Lehet mondani a bíróságra egyet s mást, de valahogy sohase rokonszenves nekik az a pasi, aki megöli a saját feleségét. És persze azt mondják hogy az akasztás nem is olyan rossz halál…

– Istenem, mit tegyek! – sóhajtotta Ellshaw. – Maga csak rémíteni akar! Igazán meghalt a feleségem?

– Meg bizony.

– Piszkos, hazug disznók! – üvöltötte a vörös orrú. – Az a patkány is azt mondta nekem, hogy…

A következő pillanatban az Angyal lábához vetette magát és reszkető karja átkarolta annak térdét.

– Nem én tettem – vinnyogta. – Esküszöm, hogy nem én tettem!… – Elhittem amit mondtak nekem. Azt hittem csak elrejtették valahova, ahogy engem is. Én soha nem öltem meg senkit!

– Nem tudtad hogy lord Ripwellt meg akarták ölni? – kérdezte az Angyal könyörtelenül. – Nem tudtad hogy engem meg akartak ölni?

– De tudtam – üvöltötte vadul a másik. – De Florriet nem ölném meg. A saját feleségemet. A pokol tüze égesse meg azt a gyalázatos frátert…

Simon megragadta a vállánál.

– Dalolni fogsz, Ellshaw?

Érezte ahogy a férfi kábult szemei keresik a sötétben.

– Igen, dalolok! Istenemre, dalolok.

– Jól van, értelmes gyerek vagy, fiam – válaszolt az Angyal. Arrébb tolta a megzavarodott férfit, és ismét megragadta az evezőt. Miközben nyugodt mozdulatokkal visszavezette a csónakot az áramlatba, a győzelem nagyszerű nyugalmát érezte. Ugyanaz a csendes borzongás volt, amit a sakkozó érez amikor megold egy bonyolult helyzetet. Némi humorral ébredt rá hogy ez egy volt a közül a nagyon ritka epizódok közül, amikor a siker valószínűleg egy penny zsákmányt sem hoz a számára, de ez nem csökkentette elégedettségét.

A vörös fény a hátsó ablakban ismét előtűnt a fák mögül, és a part felé kormányozta a csónakot és a sekély vízbe szúrta az evezőt. Ellshaw még mindig összefüggéstelenül morgott és nyöszörgött, és Simon kiszedte a csónakból és erőteljesen megrázta.

– Vágd ki magad testvér. Itt az esély hogy egyenlíts, és egyben tisztázd magad.

– Dalolni fogok – ismételte Ellshaw kábultan.

Az Angyal továbbra is fogva tartotta.

– Rendben. Akkor gyerünk csak fel a házhoz, hogy Teal is hallja.

Karon ragadta a remegő embert, azután megindult vele a pázsiton keresztül a nappali szoba franciaajtaja felé. Valahol félúton kiáltás hallatszott, és egy súlyos láb sietett utána. A zseblámpa fénye befogta.

– Oh, ön az, uram! – mondta az őrszem megvilágosodva. – Uh, hát ez meg micsoda?

– Egy tandem bicikli – válaszolta az Angyal röviden. – Menjen vissza a posztjára.

Amikor foglyát betaszította a szoba ajtaján, Teal felugrott. A szája tátva maradt, és még a gumi rágást is elfelejtette.

– Jó Isten, ki ez?

– A leghatározottabban, kedves Teal. Ez egy új szerszám celofánba való lyukfúráshoz. Hogyha én is ilyen kérdéseket tudnék kitalálni, talán magam is rendőr lehetnék. Nem ismeri meg a barátunkat?

Ez egyszer Teal főfelügyelőt nem lehetett megsérteni.

– Ellshaw! Odakint volt?

– Dehogy. Egy kolbásztekercs közepében sült ki a pékségben, tökéletesen álcázva magát mint a Scotland Yard új géniusza.

– Honnét tudta, hogy itt bujkál?

– Óh istenem! – Simon egy karosszékbe lökte agya munkáját, mint egy babzsákot. – Mindent nekem kell megcsinálni maga helyett? Oké, rendben. Csak ma reggel történt hogy betörtem a Duchess Place-re. Tegnap éjjel kellett volna meghalnom. Mivel ez nem sikerült, azt remélték, hogy elkapnak ma reggel, amikor körülszaglásztam. Amikor ez sem jött be, gyorsan menekülniük kellett. Azt hiszem távolról sem gondolták hogy nehézségekbe ütközhetnek, ezért nem volt B tervük. Ezért aztán valami átmeneti megoldásra volt szükség. A Nagy Vezér nem lehetne Nagy Vezér, ha nem tudta volna, hogy Ellshaw egy kissé homályos villanykörte. Ezért aztán nem akarta messzire engedni magától. Tudta hogy ma délután le kell jönnie ide, úgyhogy természetes volt hogy valahol a közelben le kell parkolnia Ellshaw-t, ahol aztán kapcsolatba léphet vele miután kitalálta mit fognak tenni legközelebb. Gondolatait összeszedve el kellett volna mondani Ellsahwnak. Ezért aztán Ellshawnak ide kellett jönnie utasításokért – ez valószínűleg egyszerűbb volt neki mint odamenni Ellshawhoz, és amikor ezt kitalálta, ugyanolyan biztonságos volt. Ezért aztán Ellshawnak ide kellett jönnie. Ezért aztán valószínűleg hamarosan jönnie kellett. Ezért aztán valószínűleg ma éjjel kellett jönnie. De ha nem is, abból baj nem lehetett ha várakozom. Ezért aztán vártam. Q.E.D[3], vagy szüksége van egy szótárra az összetett szavakhoz?

Teal nagyot nyelt.

– Szóval ő volt az.

A főfelügyelő tekintete a gondosan bedugaszolt whiskys üvegre tévedt. Simon sejtette, hogy a vegyvizsgálat miatt tette félre, és halványan elmosolyodott.

– Kár bajlódni vele – mondta. – Megmondhatom, hogy nitroglicerin van benne. Ugyanaz az anyag, amit a pokolgépben alkalmaztak. Ha Irelock nem hányta volna ki az egészet, ledobhatta volna őt a lépcsőről és felrobbanthatta volna vele a házat. De e nélkül is elég halálos méreg. Nem hiszem hogy Ellshaw csinálta. Ilyesmi nem jutott volna az eszébe. Sokkal inkább annak, aki a bombákat készítette.

– Szóval az a véleménye, hogy nem Ellshaw…

– Persze, hogy nem. Az egész dolog nagyobb, semhogy ő irányíthatná. Nézzen csak rá. Egy fickó, akit eszközül használtak föl – mondjuk – kerek egymillió megszerzésére! De nem ő az ész. Ő egyáltalán semmit se tud tenni. Ő halott!

A főfelügyelő ránézett a vörös orrú, reszkető emberkére, aki a karosszékben kucorgott, ahová Simon nyomta. Élőnek tűnt. A mély, ziháló hangok amik az ajkai közül törtek elő, élőnek hangzottak.

– Hogyhogy halott? – kérdezte Teal ostobán.

– Mert meggyilkolták. És ne felejtsünk el valami egyebet. Ő a koronatanú… ezt megígértem neki, és nélküle maga sem tudna bizonyítani semmit.

A nyomozó habozott.

– De ha a felesége meggyilkolásában részes…

– Nem részes. Ezt tudom, és majd magát is meggyőzöm róla, kedves Claud. A szegény fiút is becsapták. Azt hitte, hogy az asszonyt elvitték valahová. Állítólag, hogy ne legyen szem előtt. Mert a Nagy Vezér tudta, hogy a felesége meggyilkolását már nem nyelné le simán. Igaza is volt, mert ez indítja beszédre. Igaz-e, Ellshaw?

A férfi megnyalta az ajkait.

– Elmondok mindent, amit csak tudok – nyöszörögte a vörös orrú. – De higgyék el, nem én öltem meg Florriet. Senkinek se kellet megölnie. Semmit sem tudtam róla. Elmondok mindent.

Az Angyal cigarettára gyújtott, és mélyen letüdőzte a füstöt.

– Itt is vagyunk Claud – mormogta. – Az ügye itt van kiterítve magának. Ki kezdje a történetet, én, vagy Ellshaw?

Teal bólintott.

– Azt hiszem jobb ha várunk egy pillanatot mielőtt elkezdjük – mondta. A mi rendőrségi módszereink néha hasznosak. Elkaptuk Nullandot.

– Valóban?

– Igen. – Mr. Teal kezdett visszanyerni valamennyit szokásos unalmas önelégültségéből. – Sunningdale környékén tartóztatták föl – felelte Teal. – Egy motorkerékpáros őrjárat – tette hozzá. – Az imént telefonálták meg. Őrizettel küldik vissza, minden pillanatban itt lehet.

Simon felvonta a szemöldökét.

– Szóval maga is tudja, hogy végülis nem rabolták el?

– Nem úgy tűnik – felelte Teal egykedvűen. – Amikor megtalálták, egyedül volt, és a história, amit előadott, nemigen meggyőző. De ha itt lesz, többet tudunk.

Az Angyal egy füstkarikát eregetett, de mielőtt válaszolhatott volna, motorzúgás hangzott fel az útról, és egy autó állt meg a ház túloldalán. Felállt, gondtalan fény gyúlt kék szemében, és a feljárón közeledő lépteket hallgatta.

– Csodálatosak maguk rendőrök – mondta a főfelügyelőnek. – Igazán nagyszerű munkát végeztek.

Teal egy pillanatig az Angyalra nézett, aztán kiment hogy kinyissa a bejárati ajtót.

Simon utána pillantott, aztán visszafordult a karosszékben remegő emberhez: – Te vagy a bűnjel, nem igaz? – mondta lágyan.

Úgy fordította Ellshaw székét, hogy a visszatérő „tékozló fiú” őt lássa meg először. Azután látszólag nyugodtan tovább szívta a cigarettát. Pedig nagyon izgatott volt. Már tiszta volt előtte az egész ügy, csak néhány láncszemet kellett összekapcsolni.

Kenneth Nulland úr Oldwood felügyelő nyomában lépett be. A társaság utolsó tagja Teal volt, aki behúzta maga után az ajtót. Az őrjárat, amely magával hozta Nullandot, valószínűleg elment, vagy odakint várakozott.

Az Angyal ügyet sem vetett a két detektívre. Tekintete Lord Ripwell sápadtképű fiára és örökösére szegeződött.

Látta, hogy annak arca még jobban elfehéredik és rángatózni kezd. A szája mozgott, mintha hangtalanul beszélne.

– Istenem! – kiáltotta, azután elájult.

– Na, most elmondom a történetemet – szólt mély lélegzetet véve Simon Templar.

VIII.

Nulland a kanapén ült, miután felélesztették. Úgy ült Ellshaw-ra bámulva, mintha az agya még mindig kétkedve próbálná elutasítani a szeme által közvetített bizonyítékot; Ellshaw pedig száraz ajkakkal és üveges szemmel bámult vissza rá.

– Mindez több mint egy éve kezdődött, azt hiszem – mondta az Angyal.

Teal főfelügyelő egy csomag új rágógumit vett elő, és kibontotta. Gondolkodásmódját jellemezte, hogy éppen ebben a döntő időpontban nem használta fel hivatalos tekintélyét, hogy átvegye az irányítást az események felett, Oldwood pedig kíváncsian pillantott rá, majd elővette a pipáját és leült egy karosszékbe, anélkül hogy megszakította volna az eseményeket.

– Természetesen az a magva a dolognak, hogy megszerezzék Ripwell pénzét – folytatta Simon, cigarettára gyújtva. – Talán más milliomos pénzének éppen olyan jó hasznát vették volna, de Ripwell esetében az úgynevezett áldozat jobban kéznél volt. Itt csak az a kérdés merült fel, hogyan kellene hozzákezdeni? Közönséges szélhámosság szóba sem jöhetett: Ripwell sokkal okosabb és ügyesebb üzletember, semhogy valami ravaszsággal félre lehetett volna vezetni. Itt csak a másik lehetőség maradt, a zsarolás. Ezt amúgy próbaképp meg is kísérelték. Ellshaw valami kis titokkal a zsebében – Ripwell múltjából – megérkezett, s az eredmény persze nem lett más, mint amit mindenki várhatott. Ripwell csapdába ejtette, és jól ráijesztett. Így azután meggyőződtek róla, hogy ezzel a módszerrel sem mennek sokra.

– Hát ezt meg hogy a csodában tudta meg? – kérdezte Oldwood meglepődve.

– A rendőrétől, aki odakint áll – felelte az Angyal. Egy kis beszélgetést folytattam vele és ez csak valahogy előjött. A kísérleti zsaroló személyleírásából ráismertem Ellshawra, ami persze önnel nem történhetett meg. De éppen ebben rejlik a dolog nyitja. Így aztán gondolkozóba estem, hogy ez az ügy tényleg csak véletlen volt-e? És eszembe jutott, hogy valami más úton-módon talán megint próbálkoztak zsarolással. Véleményem szerint Ellshaw nem is számított akkor eredményre. Csak azt akarta kipróbálni, hogyan viselkedik Ripwell lord. Ez lett volna kiinduló pontja a nagyobb szabású műveletnek.

– Mármint lord Ripwell megölésének? – kérdezte Teal habozva.

– Igen. Persze az előre megfontolt gyilkosság jóval nagyobb dolog, de ezzel szembe kellett nézni. És körülbelül ez volt az egyetlen lehetőség. Ha Ripwell pénzét nem lehet belőle kicsikarni, még mindig meg lehet örökölni. Elismerem, a barátunk hidegvérű, szembenéz a tényekkel, észreveszi a megoldást és a lehető legjobban kihasználja és saját céljára fordítja az adott helyzetet. Vessenek csak egy pillantást maguk is Nullandra – gyenge, hiú, elég ostoba, szerencsejátékos, és rendkívül balhés, ha felönt a garatra…

Teal gyermeki rózsaszín arcából kifutott a szín.

– De… szent ég! – mondta. – Meggyilkolni a saját apját!

Simon Templar a detektívre nézett. – Van néha úgy, kedves Claud, hogy komolyan kételkedem, vajon egyáltalán lehet-e oly naiv valaki, mint maga – mondta. – Én most Nulland jellemét festem, még pedig Martin Irelock alapján, ő pedig tudja, mit mond. Nemcsak tudja, de bizonyíthatja is. Ez persze esze ágában sincs, ezért csíptem el tanúnak Ellshawot. Irelock fedezni akarja Nullandot, ezért akart hamis nyomra vezetni a véres zsebkendővel. Így valószínűnek látszott volna, hogy elrabolták. Sőt fogadni mernék, ő tanácsolta Kennethnek, hogy szökjön meg, mert látta, hogy kedves Nulland barátunknak reszket a térde, amikor eszébe jutnak a detektívek, még az olyan detektív is, mint maga, kedves Claud. Irelock ugyanis tudta, hogy Nulland nem éri meg a hétvégét anélkül, hogy horogra ne kerülne, és ennek az elkerülése érdekében sok mindent hajlandó volt megtenni. Egész idő alatt fedezte a fiatalembert. Gondolom, már egy éve tart a dolog, amióta Nulland azt hiszi, hogy megölte Ellshawot. Irelock az egész idő alatt a védőangyal szerepét játszotta.

– Úgy gondolja, hogy Irelock is benne volt vele? – dadogta Teal.

Az Angyal elfintorodott, de a gúnyos választ elharapta amivel már automatikusan riposztozott volna. Éles füle valami halk neszt hallott a túlsó szobából, és székéből felemelkedve az ajtóhoz lopózott. Aztán hirtelen lenyomta a kilincset és feltárta az ajtót. Hosszú karja kinyúlt és berántotta Martin Irelockot, mikor az éppen elfordult.

– Tessék csak befáradni – mondta rendkívül udvariasan. – Szeretném, ha segítene a történetem befejezésében.

Irelock belépett, mert mást nem tehetett. Az Angyal vasizmú karja úgy húzta, mint valami emelő. Pizsamában volt, és vastag teveszőr háziköntösben. Képe még a szokottnál is szürkébbnek látszott, a nitroglicerin és a whisky hatásaképpen. Simon becsukta az ajtót és nekivetette a hátát.

– Mi a baj? – kérdezte Irelock gyenge hangon. – Hallottam, hogy valaki megérkezett…

– Egész csomó ember érkezett meg, kedves vén gyümölcs – válaszolta elbűvölő mosollyal az Angyal. – Hogy pontos legyek: összegyűlt a színdarab teljes személyzete. Csak magára vártunk, hogy teljes legyen a létszám. Most pedig itt az ideje, hogy elmondja ezeknek a kedves rendőröknek, hogyan akarta magának megkaparintani a Ripwell-féle milliókat.

– Nem tudom, hogy miről beszél – válaszolta rekedten a titkár.

– Ejnye, ejnye – mondta az Angyal. – Ezért meg kell rónom, kedves Irelock. Hát nem tudja, hogy ez a válasz, enyhén szólva, ősrégi. Sőt hosszú körszakálla van. Időtlen idők óta ezt mondják a gazemberek, amikor elcsípik őket. De sebaj. A történetet magam is be tudom fejezni. Most már mindenki világosan látja, hogy amikor maga először jutott arra a gondolatra, hogy meggazdagodjék, egy kis zsarolást intézett Ripwell ellen, Ellshaw barátunk útján. És miután belátta, hogy az öregúrral nem boldogul, a fiát akarta eszköznek felhasználni. Körülbelül tudjuk, hogyan. Megint Ellshaw volt az eszköz, aki valahogyan Kenneth közelébe férkőzött, és leült vele kártyázni. Maga pedig, ismerve a fiatalember gyengeségeit, gondoskodott róla, hogy előzőleg jó sokat igyon. Teal szerint Ellshaw olyan átkozottul rossz hamiskártyás, hogy még a legrészegebb ember is észreveszi kis fogásait. Kenneth-tel is így történt, összevesztek, azután verekedni kezdtek. Ellshaw – ahogy maga kitervelte – szépen meghalt. Azután, mikor Nulland magához tért, maga elmagyarázta neki, hogy gyilkosságot követett el. Egyúttal azonban felajánlotta teljes segítségét. Persze ettől a pillanattól fogva azt tehette a szegény gyerekkel, amit akart. A szerencsétlen meg van győződve még most is róla, hogy maga a legjobb barátja. Azután már csak Ellshawnak kellett eltűnni. Ripwell lord meggyilkolása után a vagyont természetesen Kenneth örökölte volna, és így megkezdődhetett volna a zsarolás.

– Így igaz, naccságos úr! – tört ki vadul Ellshaw. – Így mondta ő is nekem. Én pedig megjátszottam a halottat, de ez a piszkos disznó…

– Ez az ember nem tudja, mit beszél – szólalt meg fakó hangon Irelock…

– Kár a fáradságért – torkolta le az Angyal. – Magának vége, kedves barátom, jól tudja. Kenneth majd elmondja, hogyan csapta be, hogyan uralkodott rajta, azzal a fogással, hogy megmenti az akasztófától. Ellshaw is mindent bevall, mert most már tudja, hogyan gyilkolta meg, kedves Irelock, tudta nélkül a feleségét.

Ellshaw fölállt. Szemét elöntötte a vér, és a keze ökölbe szorult.

– Azt mondtad, te gazember, hogy nem lesz semmi baja. Meg is esküdtél rá – kiáltotta. – És nyugodt lélekkel meggyilkoltad! Nekem össze-vissza hazudtál mindent, mert jól tudtad, nem engedném, hogy baja essék. A te telkeden szárad Florrie vére! Ha felakasztanak, még mindig nem elég büntetés…

Szava elfulladt. Rá akarta magát vetni a titkárra, de Oldwood lefogta.

– Ez a disznó az oka mindennek! – üvöltötte Ellshaw. – Ő tervelte ki az egészet! Most már azt is megmondom, hogy a Duchess Placen meg akarta gyilkolni Templar urat is…

– Nyugalom! – szólt rá Oldwood.

Végre Teal segítségével sikerült megfékezni a dühöngő Ellshawot.

A felügyelő azután Nullandhoz fordult.

– Igaz, amit Templar mondott?

– Igaz – válaszolta a fiatalember halkan. – Legalább is, ami engem illet.

– Azért szökött meg az éjszaka, mert attól félt, hogy le akarjuk tartóztatni? – kérdezte Teal.

A másik szó nélkül bólintott, és Teal visszafordult a titkárhoz.

– Van valami mondanivalója?

Irelock nem válaszolt. Szótlanul nézett egyik emberről a másikra, közben szája idegesen rángatózott.

A detektív vállat vont.

– Akkor letartóztatom – mondta Teal. – Figyelmeztetem, hogy amit e pillanattól kezdve mond, felhasználható maga ellen az eljárás folyamán.

Először amióta bejött a szobába, Irelock a szemébe nézett. Egy kicsit még el is mosolyodott.

– Azt hiszem, ez nemigen lesz szükséges, főfelügyelő úr – mondta. – Úgy tűnik hogy már egy csomó bizonyítéka van. Azt hiszem hízelgő rám nézve hogy egy ilyen okos ember kellett a lebuktatásomhoz. – Tekintete határozottan az Angyalra tévedt.

– Mikor kezdett rám gyanakodni? – kérdezte.

– Amikor azt a bizonyos arcot látta az ablaknál – válaszolta Simon Templar. – A zavarkeltés ugyanis a legalkalmasabb pillanatban történt. Amikor Nullandnak válaszolnia kellett volna a kérdésre, hogy ismeri-e Ellshawot? Nem volt ugyan rá semmi különösebb okom, de úgy éreztem, valami nincs rendjén magánál.

A titkár bólintott.

– Nem volt szerencsém – felelt, mintha valami közömbös dologról beszélnének. – De tennem kellett valamit, hogy Kenneth meg ne tudja, Ellshaw él. Azután végezni akartam magával, meg Ripwellel a kertben, de ahelyett engem ért a golyó. – A titkár sebesült karjához nyúlt. – Később aztán eszembe jutott, hogy Kenneth is gyanúba kerülhet, ezért igyekeztem eltüntetni.

– És miért itta meg a mérgezett whiskyt?

– Részint, mert Teallel nem sikerült megitatni, részint pedig, mert maga olyan dolgokat kezdett beszélni, amikről sejteni kezdtem, hogy jó nyomon van – nem tudhattam hogy mi az amit már el is mondott Tealnak. Ez volt az egyetlen alkalom amikor elvesztettem a fejemet. Azt gondoltam, így majd elterelem magamról a gyanút.

– Tisztában van vele hogy mi a jelentősége mindannak amit mond? – kérdezte Teal zordan.

– Oh igen. Elég jól. De úgy tűnik, nincs értelme további fejtörést okoznom maguknak. Amúgy is vannak más tanúk is. Ellshawnak nem kellene maguknál lennie, de ez meg egy másik szerencsétlenség. Mondtam neki hogyha vörös lámpát lát az ablakomban, akkor maradjon távol, de nyilvánvalóan nem maradt elég távol.

– Még egy kérdés – szólt közbe az Angyal. – Miért nem ölt meg engem a Duchess Placen?

– Mert nem volt revolverem – válaszolta Irelock egyszerűen. – Soha nem vetemedtem volna ilyen fajta bűntettre – amíg nem volt rajtam nyomás. Igaz, hogy a krimikben minden rendes gyilkosnak van revolvere, de a valóságban nálunk ilyesmire nem könnyű szert tenni. Úgy akartam magát eltenni láb alól, ahogy Ellshawnét, akit leütöttem, azután beledobtam a Temzébe. Ripwell revolverét csak ma szereztem meg. Persze hogy volt hozzá töltény, csak megfeledkezett róla.

– Még mindig magánál van az a fegyver? – kérdezte gyorsan Teal.

Irelock ajkai halvány mosolyra fordultak, és jobb keze benyúlt a köntöse alá. Hárman legalább elkapták a hirtelen ravasz villanást a szemében, de túl későn kaptak észbe – Simon később szégyenkezve gondolt vissza rá, hogy mennyire hagyták magukat félrevezetni megtört viselkedése által, és nem gondoltak arra, hogy ez a gyilkos, aki minden hátsó gondolat nélkül vallja be bűnét, éppen olyan ritka, mint Grönlandon a friss ananász.

Az persze sohasem derült ki, mit tudott Ellshaw, vagy mit vett észre. Csak annyi biztos, hogy először ő mozdult meg, és rávetette magát Irelockra. A nehéz revolver kétszer egymás után dördült el, Ellshaw mindkétszer megtántorodott, de nem tágított. A menekülő Irelockot még az ajtónál megragadta és lefogta kezét, úgy, hogy csak a padlót érhették a következő lövések. Két ember erejére volt szükség, hogy halott ujjait lefejtsék a titkár csuklójáról, és nyomuk még két hét múlva is meglátszott Irelock karján, amikor az lassan felkapaszkodott a három lépcsőn, amelynek tetején az akasztófa állt.

AZ IJEDT FOGADÓS ESETE

I.

Simon Templar „üzleti” ügyben Penzancebe utazott, de pontosan senki sem tudta, hogy mit keres ott. Hogy társasága is legyen, magával vitte Hoppy Uniatzot, de ügyintézésen Hoppy sem érte. Simon ugyanis megtelepedett egy kocsmában és ott „üdült”. Az Angyal maga akár a szemközti pubban is üldögélhetett volna, mert nem beszélt senkivel. De Simon Templar „üzletei” éppolyan furcsák voltak, mint jómaga. Sokszor látszólag rendkívül fontos dolgokat művelt, minden cél nélkül, máskor pedig legkevésbé fontosnak látszó tettei bizonyos emberekre nézve súlyos következményekkel jártak.

A Penzance nevű helység körülbelül kétszáznyolcvan mérföldnyire van Londontól. Az Angyal öt óra alatt hajtott oda autóján, amiben egy megállás is volt egy cigarettára és egy italra Tauntonban; és ez után az egy óra után, amíg Hoppy Uniatz egyedül volt, úgy szállt vissza az autóba, mintha ismét kész lett volna arra, hogy megint megtegye a kétszáznyolcvan mérföldes utat. A krónikás, akinek egyetlen célja az, hogy a történeti hűséggel ellenkező adatok ne kerülhessenek ide, rögtön kijelenti, hogy ez eszébe sem jutott Templarnak. Nem szándéka ugyanis e történet kétszázötvenezer olvasója közül csak egyet is félrevezetni, és ezért sürgősen azt is kijelenti, hogy Templarnak más szándéka volt. Uniatz alkalmasint cseppet sem ütődött volna meg, ha azonnal visszafordulnak, hiszen olyan ország polgára volt, ahol bárki jóval kisebb fáradságnak tekint egy ezer mérföldes autóutat, mint a londoni lakos egy tengerparti kirándulást, fürdés végett. Ennélfogva Uniatz nem esett volna kétségbe, ha gazdája azonnali visszautazást javasol. Igaz, hogy Uniatzot a világon semmi sem ejthette kétségbe, legfeljebb, ha arra szólítják fel, hogy öt percig egyfolytában gondolkozzék valamin. Ezt a kínzást az ő közismert vastermészete sem bírta el.

Inkább nyugodtan üldögélt az Angyal mellett, miközben a versenykocsi kelet félé indult a tengerpart hosszában, és csendesen rágta rendkívül rossz szagú szivarját. Látszott rajta, hogy a teljes gondolatnélküliség üdítő paradicsomában pihen, mert vonásai – ha ilyesmiről Hoppy esetében egyáltalán szó lehetett – kisimultak. És nagyon hasonlított valami primitív szobrász munkájához, amely – mondjuk – gyomorrontás állapotában fogant.

Hamarosan elhagyták a cornwalli krétasziklákat, és elérték Devon kiterjedt rétjeit. Néha erdőkön hajtottak keresztül, néha pedig a távolban feltűnt a napfénytől csillogó tenger a dombok között. Simon Templar, aki nem tudott másképp tekinteni Anglia országútjaira, mint az ő személyes használatára létrehozott versenypálya, nem segítette elő a nyugodt relaxációját utasainak, de Hoppy elég gyakran ült mellette hogy megtanulja hogy minden más viselkedés csak idegösszeomláshoz vezet. Közönyös modorából csak akkor esett ki, amikor az Angyal megszólaltatta az autókürtöt és kivágott egy nagy lakókocsi mögül Sidmouth tájékán. Amikor azonban mellékerültek, a lakókocsi rosszindulatúan rájuk húzta a kormányt. Az Angyal arca megkeményedett a bronz maszk alatt, és zordan kitartott, a külső kerekekkel az úttest legszélén. Éles súrlódó hang kíséretében jutottak át, majd Simon élesen bevágott a Hirondellel, és Uniatz szájából majdnem kiesett a szivar.

– Szent Isten, főnök! – mondta, – most majdnem megjártuk. – Megtapogatta hátsó nadrágzsebét és folytatta: – Igazán szemtelenség, hogy az az autó csak olyan későn tért ki. Mi lenne, ha visszamennénk és néhány golyót eresztenék a gumijába?

Simon a tükörbe nézett és elmosolyodott.

– Fölösleges Hoppy – válaszolta.

Uniatz is visszatekintett, és észrevette, hogy az autó is megállt. Mégpedig az árokban. Félredőlt, mintha kissé becsípett volna, és két kereke nem érte a földet.

Az Angyal rátaposott a gázra, és a sportkocsi tovább zúgott az úton. Nemsokára egy hatalmas szürke épület előtt rohantak el. Simon kivette szájából a cigarettát és megkérdezte Uniatzot.

– Tudod mi ez, Hoppy?

Uniatz hátracsavarta a nyakát.

– Valami börtönféle lehet, főnök – felelt, és az Angyal elmosolyodott.

– Az hát! – mormogta. – Csalhatatlan tekintetű szemed felfedezte, Hoppykám. Ez a Larkstone-fogház, ide dugják a legrosszabb kisfiúkat. Hét évnél kevesebbre ítélt nincs közöttük. Claud Eustace Teal főfelügyelő már sokszor kijelentette, hogy leghőbb kívánsága lenne engem is ide juttatni.

Azután elhallgatott, mert az út meredeken vezetett felfelé a dombra. A vidék köröskörül olyan volt, mint valami szépen művelt kert, egymást érték a szőlők és a gyümölcsösök. Néha fel-feltűnt a tenger csillámló tükre. Az utat kétoldalt házacskák szegélyezték, és egy patak csörgedezett az országút mellett. Délnyugat-Angliának ez a vidéke kevéssé ismert, de annál szebb. A lenyugvó nap megvilágította a fák tetejét és még az Angyal is, aki különben nemigen szemlélte a természetet, elismerte a tájék szépségét.

Kevés idő múlva rátaposott a fékre, és egy falu szélén megállt.

– Azt hiszem, itt szállást kereshetünk éjszakára – mondta.

– Hát nem megyünk vissza még ma Londonba? – kérdezte Hoppy némi elmebeli erőfeszítés után.

Az Angyal megrázta a fejét.

– Nem, Hoppy. Lehet, hogy még sokáig nem. Ez a hely nekem nagyon tetszik. Lehet, hogy kalandban is lesz részünk, talán valami szép lányt kell megmenteni a veszélytől. Az ember sohasem tudhatja. Tisztességes sör is akadhat, ami éppen olyan jól esnék, mint a kaland. Gyerünk haver, nézzünk körül.

Uniatz kiszabadította magát az ülésből, amelybe széles alakja alaposan beleszorult, és megadva magát sorsának, elindult az úton az Angyal után. Sem természeténél, sem nevelésénél fogva nem volt romantikus férfiú, és eddig csak olyan bajbajutott leányzókkal találkozott, akiknek ő okozta bajukat. De már ifjúkorától fogva állandóan száraz volt a torka, és ez a hely olyannak látszott, hogy remélheti a baj tüneti kezelését. Tényleg, hamarosan fehérfalú, tölgyfagerendás házra akadtak, amelynek homályos ablakai úgy pislogtak a tűnő nap fényében mintha aludni készülnének. A tetőre vörös futórózsa tekergőzött, és az ajtó fölött művésziesen vésett cégér jelezte a kocsma nevét: Clevely Arms.

Uniatz reménykedve lépett be az Angyal után, aki a söntésben lehúzta kesztyűjét. A helyiség olyan alacsony volt, hogy Simon Templar sötét feje majdnem a tetőbe ütközött. Kék szeme érdeklődve siklott körül a szobán, és ahogy ott állt, meglepően hasonlított valami Erzsébet-korabeli kalandorkapitányhoz, aki háromszáz-egynéhány esztendővel azelőtt hasonló módon léphetett be az ivóba. De semmiféle Erzsébet-kori kapitány nem vergődhetett olyan hírre, mint az Angyal a mi huszadik századunkban. Mert bármely hasonló vágású úriember csak irigységgel gondolhatott Simon Templar szédítő pályafutására.

– Azt hiszem – mondta –, itt megtaláljuk, amit keresünk.

Néhány gyors lépéssel keresztülment a söntésen, és leült a hosszú tölgyfapadra. Az elfüggönyözött ajtón át jóképű szürke hajú férfi lépett be pohárral a kezében, és jó estét köszönt.

– Kérek egy korsó sört és egy üveg whiskyt – mondta az Angyal.

A szürkehajú ember megtöltötte a hordóból az ónkorsót, és az Angyal elé tette.

– És egy whisky? – kérdezte.

Csöndes és művelt emberre valló hangja volt, az Angyal nem szívesen sokkolta. De a barátja volt az első.

– Egy üveggel – ismételte.

– Csomagoljam be?

– Nem hiszem – felelte némi sajnálkozással az Angyal –, hogy az bármikor szükséges lenne.

A kocsmáros levett egy üveget a polcról, és a söntésasztalra állította. Az Angyal tovább csúsztatta Uniatz felé, Uniatz pedig kihúzta belőle a dugót, szájához illesztette a nyakát és kortyolni kezdett. Ádámcsutkájának ütemes mozgásáról látszott, hogy határozottan méltányolja az ital minőségét. Az erős pálinka úgy csúszott le a torkán, mintha narancsszörp volna. Uniatz belső részeiben láthatóan nagy szárazság uralkodott.

Simon a kocsmároshoz fordult, aki tiszteletteljes némasággal nézte Uniatz teljesítményét.

– Látja, ezért veszek nagyban – mondta az Angyal – így olcsóbb.

A szürkehajú férfi bólintott, Hoppy letette az üres üveget és sóhajtva megtörölte száját.

– Ez még semmi pajtás – jelentette ki. – Ahonnét jövök, ott tündérnek hívnak.

Most szólalt meg először azóta, hogy belépett a házba, és Simon Templar meglepődve tapasztalta, hogy milyen furcsa hatása van a szavainak.

Mert a szürkehajú kocsmáros arcából kifutott minden vér, és a tíz shillinges bankjegy, amelyet Simon adott neki, kicsúszott a kezéből, le a söntésasztal mögé. Rángatózó orrcimpával bámult Hoppyra, szeme kitágult a félelemtől, mintha minden pillanatban várná, hogy lesújt rá a hirtelen halál.

De mindez csak egy pillanatig tartott, azután lehajolt és felvette a pénzt.

– Bocsánat – dadogta, azután sarkon fordult és eltűnt az ajtófüggöny mögött.

Az Angyal letette a söröskancsót és cigarettát vett elő. A legaljasabb hízelgő sem foghatta volna Hoppyra, hogy hangja zenei csengésű, és a recsegő New York-i dialektusra sem, amelyen Uniatz beszélt. Igazság szerint Hoppy hangja cseppet sem volt zeneibb, mint egy kovácsreszelő, de az Angyal még soha senkit nem látott, aki ennyire megrémült volna tőle, mint ez a kocsmáros.

Uniatz egy darabig olyan képpel bámult a libbenő függönyre, mint valami szárazra került ponty, azután az Angyal felé fordult, hogy felvilágosítást kérjen.

– Látta ezt, főnök? – kérdezte. – Ez az alak úgy csinált, mintha várná, hogy lepuffantsam. Mondtam valamit, amitől oka volt beijedni?

Simon megrázta a fejét.

– Nem hinném Hoppy – válaszolt elgondolkozva. – Talán nem szereti a tündéreket. A vidékiek néha teljességgel kiismerhetetlenek.

Többet is mondott volna, de a függöny mögül lépések hangzottak s ezért újra szájához emelte a söröskancsót. Azután, immáron másodszor ismét érintetlenül tette le, mert egy lány lépett be a függönyös ajtón.

Az a bizonyos bajbajutott hölgy, akiről az imént szó volt, megtestesülhetett volna benne. Mert a lány magas volt és karcsú, fekete haja szépen göndörödött a vállán, szürke szeme és szája pedig minden bókot elbírt volna. Arcbőre határozottan őszibarackra emlékeztetett, és a szűk ruha alatt alakja mindenféle gondolatokat ébresztett az Angyalban. Köszönt, és hangjának csengése mintha betöltötte volna a szobát.

Simon maga elé fújta a füstöt cigarettájából, és tekintete vonakodva tévedt Uniatzra.

– Mi a véleményed egy bizonyos Julia nevű hölgyről? – kérdezte tőle.

A szeme sarkából látta, hogy a lány megrökönyödik. Erre feléje fordult és elmosolyodott. Most már biztosan tudta, hogy igaza van.

– Egyenest ide jöttem – mondta.

A lány Hoppy Uniatzra nézett, aztán az Angyalra. Látszott rajta, hogy nagyon ijedt.

– Nem értem – válaszolta.

Simon Templar egy elégett gyufaszálat emelt föl a padlóról és rákönyökölt az asztalra. Azután kancsójából egy kevés sört öntött ki, majd belemártva a gyufaszálat a kis tócsába, rajzolni kezdett. Közben folyton beszélt.

– Az én nevem Tombs – mondta. – Hosszú vonalat húzott, azután ebből kiindulva valami két karformát, így lett kész az emberalak, amilyet gyerekek szoktak rajzolni. – Tegnapelőtt szobát rendeltem levélben – folytatta. Azután bemártotta a gyufát, és a figura feje fölé glóriát rajzolt. – Érti most már? – kérdezte.

A lány a rajzra bámult, azután az Angyalra nézett. Szemében remény és megkönnyebbülés csillogott. Felkapott egy törlőruhát, és elmázolta a rajzot. A keze kissé remegett.

– Értem – mondta. – Bocsánat, hogy nem ismertem meg. Még nem járt nálunk, ugye?

– Tényleg nem – válaszolta az Angyal. – De most már tudom, hogy mit mulasztottam vele.

A lány ismét Uniatzra pillantott – egy kissé idegesen. – Az meg a pálinkás palackok feliratát tanulmányozta. Az olthatatlan szomjúság tünetei ismét jelentkezni kezdtek.

– Felvitetem a csomagjait – mondta az Angyalnak a lány.

Amikor az elforduló leány után nézett, Simon Templar még inkább meggyőződött arról, hogy nem hiába pazarolja idejét. Abban a csendes fogadóban a Larkstone-völgy lábánál ott volt az ember akinek a szemében halálfélelmet látott, és a bajbajutott lány, aki olyan gyönyörű volt amit már régóta nem látott. Nagyjából erről volt szó, de nem gondolta hogy a leírás ennyire pontosan beteljesül. A bús cinizmus tökéletesen hibás volt; olyan örömtelien tökéletes és valószínűtlen dolog történt – amilyenek mindig is történtek vele. Tudta hogy ismét egy kaland kezdődik, de nem is álmodott ilyen bámulatosról, mint az ajánlat amit Bellamy Wage tett neki azon a napon, amikor tíz évre ítélték a Neovision Radio kétmillió fontos hiánnyal való csődbejutása miatt.

II.

– Mondd csak – szólalt meg Hoppy Uniatz, aki szemlátomást hosszú ideje töprengett már a rejtélyen – valami gáz van velem?

– Nem lepődnék meg – mondta az Angyal könyörtelenül, kiemelve fejét a mosdótálból, melyben az út porát öblítette le az arcáról. – Az a borzalmas mennyiségű whisky, amit életed folyamán a mai napig lenyeltél, még az olyan pléhgyomornak is megárt, mint a tied. Egyébként mik a tünetek?

De Uniatzot nem testi baj bántotta.

– Alighogy betolom a képemet ebbe a kocsmába, a gazda úgy megrémül tőlem, mintha hidegre akarnám tenni. A lány meg úgy néz rám, mint a csörgőkígyóra szokás. Én tudom, főnök, hogy nem vagyok egy Ronald Colman[4], de álmomban se jutott eszembe, hogy ilyen csúnya a pofám. Bolondok ezek a népek, vagy valami gáz van velem? – tért vissza az eredeti problémához.

Az Angyal kuncogva ledörzsölte az arcát a törülközővel, azután a nyaka köré kanyarította. Cigarettát vett ki az asztalon fekvő csomagból és rágyújtott.

– Bevallom, kissé behúztalak a csőbe, Hoppy – mondta.

– Csőbe? – ismételte a nem egészen gyors felfogású Uniatz.

– Azt akarom mondani, hogy megtréfáltalak – magyarázta sietve az Angyal, elhagyva a metaforát, amik könnyen összezavarták Uniatzot. – Nem azért álltunk meg itt, mert a falu megtetszett. Szándékosan autóztunk ide.

Hoppy Uniatz elméje lassan megemésztette a dolgot. Szinte látni lehetett, amint világosság gyullad a koponyájában.

– Ühüm… értem. Amikor azt mondta, hogy Tombsnak hívják…

– Ezt a nevet használom most. Meg ne feledkezzél róla.

– Vettem, főnök. És a szoba, amit lefoglalt…

Simon elnevette magát.

– Az egy kicsit több magyarázatot igényel.

Kabátja zsebéből, amely a széken feküdt, egy papírlapot vett ki. A lámpafény megcsillant meztelen bicepszén ahogy az ágyra telepedett vele. – Idehallgass – mondta.

„Kedves Angyal! Tudom, hogy nincs jogom magának levelet írni, és lehet, hogy talán sohasem olvassa el. Eddig még nem találkoztunk, és nem tudom, hogy milyen maga. De már sokat olvastam viselt dolgairól és ebből következtetem, hogy talán meg fog hallgatni egy percre.

Ez egy öreg, tizenhatodik-századi fogadó, ami a nagybátyám tulajdona, aki nyugdíjas gépész. Az édesapám öt hónapja, hogy meghalt Dél-Afrikában, én meg idejöttem lakni, mert nem volt máshová mennem.

Angyal, ezen a környéken furcsa dolgok történnek. Nem is tudom, hogyan kezdjem, mert hihetetlenül hangzik. Éjszaka embereket hallok járkálni ide-oda a házban, pedig tudom, hogy nincs itt senki. Néha meg különösen morajlik valami a föld alatt, amit nem tudok hova tenni. A múltkoriban szörnyű emberek jártak itt – tudom hogy azt gondolja hogy félrebeszélek, gyerekesnek és hisztérikusnak hangzik, de ha személyesen beszélhetnék magával, talán meg tudnám győzni.

Nem folytathatom így az írást, Angyal. Azt fogja gondolni, hogy oh, megint valami idegbajos nőszemély háborgatja, és bedobja a papírkosárba. De ha bármikor erre jár, és van egy kis ideje, bármit megtennék hogy beugorjon. Megszállhat mint egy átlagos vendég, és saját maga győződhet meg róla hogy őrült vagyok-e vagy sem. A nagybátyám azt mondja az vagyok, de ő is nagyon meg van rémülve. Látom rajta, még ha nem is vallja be.

Valami készül ezen a helyen, ami csak bajt jelenthet, és azt hiszem, önt is érdekelni fogja. Szeretném hinni hogy reménykedhetek abban hogy hisz nekem.

Julia Trafford.”

Uniatz homloka csupa ránc lelt, ami nála erőltetett gondolkozást jelentett.

– Julia? – kérdezte. – Az a nő, akivel odalent beszéltünk?

– Minden bizonnyal ő volt.

– És ő írta ezt a levelet?

– Amire azt feleltem, hogy mihelyt lehetséges, idejövök, állig fegyverben, és valószínűleg a sokatmondó Tombs név fedezékében.

– Szóval nem véletlenül jöttünk ma ide…

– Mert meg akartam tudni, hogy a lány bolond-e, vagy tényleg valami móka folyik a környéken, ami talán elűzheti az unalmunkat egy időre.

Uniatz bólintott. Derengeni kezdett a dolog előtte. Egyetlen fontos pont maradt homályos. – És mi a helyzet a csővel? – kérdezte.

Az Angyal tehetetlenül nyögött, és lefordult az ágyról, hogy egy tiszta inget vegyen ki a bőröndjéből. Gombolkozás közben a nyitott ablakon keresztül kinézett az elszórt fákon túl, a tenger felé fekvő város piros és szürke háztetőire. Az apály már beállt és a part nedves iszapja vörösen csillogott. A háttérben bársonyos fűvel borított szabálytalan alakú vörös sziklák meredeztek. Az iszapban, mint döglött hallak, hevertek a szárazra került csónakok és bárkák. Csönd volt és szinte hihetetlennek látszott, hogy ezen a nyugalmas tájon valami sötét gaztett készül. De azért jött, hogy ezt kiderítse.

Tréfás mosollyal vette fel a kabátját. – Majd később gyötörlek – ígérte Uniatznak kedvesen.

Magára hagyva Hoppyt, hogy ő is megmosakodhasson, ismét lement a lépcsőn, és kiment az utcára. Az autóból kivette a térképet, hogy kissé tájékozódjék a vidék földrajzi helyzetéről, és visszafelé újabb információt gyűjtött az ajtó feletti klasszikus stílusban festett tábláról:

MARTIN JEFFROLL

Bor, sör, rövidital és dohány hivatalos eladása.

A cégtábla nem volt új, és alatta valami régebbi nevet lehetett látni. Jeffroll valószínűleg azonos volt a szürkehajú kocsmárossal, aki Hoppy Uniatz amerikai kiejtésétől annyira megrémült.

Simon visszament a söntésbe és új cigarettára gyújtott. Jeffroll a mozgolódásra szintén megjelent, de mikor az Angyal meghívta hogy osszon meg vele egy italt, udvariasan visszautasította. Simon Pink Gint[5] rendelt, és diszkrét előzékenységgel szolgálták ki: a halálra rémült lénynek, amit Jefrroll helyén látott az imént, mintha nem is létezett volna, csak némi tartózkodás és szűkszavúság az idegennel szemben. Miután az italt felszolgálta, visszament a függöny mögé, egyedül hagyva az Angyalt.

Simon Templar ünnepélyesen saját maga egészségére emelte a poharat a bár tükrében, és le is tette a poharat, amikor ugyanez a tükör egy épp belépő férfit mutatott. Az Angyal megfordult, és végigmérte az újonnan jöttet. Ebben a mozdulatban nem volt semmi gyanús. Úgy viselkedett, mint aki unja magát egyedül, és szívesen kap minden alkalmon, hogy beszélgessen, ahogy egy magányos férfi egy bárban szóba elegyedik egy másik magányos férfivel. Viszont magában meglepődött azon, hogy az ismeretlen férfi egyenest feléje tart. Alig volt ideje ezen csodálkozni, mert a kis távolság miatt a férfi már meg is állt előtte.

– A maga autója az odakint? – kérdezte.

Hangja nyers volt és parancsoló, ami az Angyalnak csöppet sem tetszett. Végigmérte a férfit, azután vállat vont. Sohasem szerette az ilyen puffadt, parancsoló képű embereket, akik úgy járnak-kelnek a világban, mint ha mindenki szolgájuk volna.

– Igen, van odakint egy autóm – válaszolta hűvösen. Egy krém- és vörös színű Hirondel.

– Értem. Szóval maga az a csirkefogó, aki miatt az árokba futottam az országúton?

Az Angyal kedvesen elmosolyodott.

– Nem gondoltam volna, hogy ismét találkozni fogunk – mondta. – Ilyen sokáig tartott, amíg kimászott?

– Mit mondott? – vicsorogta az ismeretlen.

– Hogy ilyen sokáig tartott, míg sikerült kimászni az árokból – ismételte Simon. – Vagy talán megbántottam? Gyalog jött, vagy autón?

A férfi közelebb lépett. Közelről még kevésbé volt csábító.

– Fogja be a száját – recsegte. – Tudja, hogy majdnem otthagytam a fogamat?

– Ez túlhaladta volna minden reménységemet – válaszolta csöndesen az Angyal. – Ha a magafajta autósokat kiirtanák, sokkal biztosabb lenne a közlekedés az országutakon.

– Mondja ezt még egyszer.

Simon felvonta a szemöldökét. A vörös hajút, még ha nem is ismerte az Angyalt, figyelmeztethette volna ennek a gesztusnak a rendíthetetlen nyugalma, de túlságosan magán kívül volt a haragtól, hogy saját ostobaságát észlelje.

– Talán süket, vén gazember? – kérdezte az Angyal. – Azt mondtam…

Már említésre került hogy a vörös hajú ember képtelen volt saját ostobaságát felmérni. Különben nem csábult volna el így a fél pohár koktél által, amit Simon Templar a bal kezében tartott, miközben beszélt. Még ha számításba is vette volna saját százkilós súlyát, a vele szemben lévő kedélyes fiatalembert pedig nem lehetett volna 85 kilónál többre becsülni, nem engedhette volna hogy nyugtalan vérmérséklete meggondolatlan tettekre sarkallja. De mégis így történt.

Keze szemtelen ütésre emelkedett, és a pohár pink gin kirepült az Angyal kezéből, tartalmával eláztatva Simon arcát és a kabátja elejét.

Az Angyal nyugodtan elővette zsebkendőjét, és letörölte a kabátját. Ismét mosolygott. Ilyenkor sokkal veszélyesebb volt, mint mondjuk, egy borneói fejvadász.

– Ez meggondolatlanság volt – mondta, és abban a pillanatban, mint valami ágyúgolyó, lesújtott az ökle.

A vörös hajú ember még a mozdulatot sem látta, mert nem volt rá ideje. Orra összeütközött az Angyal öklével, ettől megtántorodott, és nekivágódott a falnak. Erőt akart venni magán, hogy visszaüssön, de elkésett, mert a következő ütés már ott csattant az állán. Az ökölcsapástól foga összekoccant, s a szitok, amely kitörni készült belőle, benne ragadt. Úgy hallotta, hogy rézüstök csapkodnak a fejében, azután elsötétült előtte a világ, és hangtalan sóhajjal összerogyott, és álomtalan álomba merült.

Simon pedig befejezte a ruhájának tisztogatását, és eltette a zsebkendőt. Ahogy megfordult, látta, hogy Jeffroll és a lány ott állnak a söntésben. Úgy bámultak a kiterült vörös hajúra, mintha kísértetet látnának.

III.

Jeffroll nézett fel először.

– Mi történt? – kérdezte.

– Fogalmam sincs róla – válaszolt az Angyal, vállat vonva. – Ez a csirkefogó kissé izgatottnak tűnt, és azt hiszem hogy beüthette a fejét valamibe. Nem tűnik valami lélekemelő időtöltésnek, de gondolom ízlés kérdése. Barátja?

Jeffroll kilépett a söntésasztal mögül és letérdelt a vörös hajú mellé. De nem válaszolt. Simon észrevette, hogy a keze ismét remeg, és mozdulatai többet sugallnak mint egy átlagos kocsmáros aggodalma a hely nyugalmának megszentségtelenítése felett.

Egyszerre Hoppy Uniatz jelent meg az ajtóban. Amikor észrevette a földön heverő embert, tátva maradt a szája.

– Mi baja ennek a pasinak, főnök? – kérdezte. – Ki ez?

– A pasi ugyanaz, akivel az a kis kellemetlenségünk volt az országúton – magyarázta az Angyal. Azután odasúgta Hoppynak: – Hallgass, ne beszélj többet. – Majd hangosabban: – Gyerünk valamit enni, éhes vagyok.

Az étkező alacsony, gerendás mennyezetű szoba volt, és egy kis kertre nézett, amely a domboldalba volt vágva.

Csak négy asztal volt benne, az egyiknél már négy ember üldögélt, akik az Angyal beléptekor rögtön elnémultak.

A négy ember ingujjban üldögélt, nadrágjuk gyűrött volt és sáros, mintha földmunkát végeznének. Látszott rajtuk, hogy a külsejükkel egy csöppet sem törődnek. Az első pillantásra csavargóknak lehetett volna őket tartani, de arcuk és karjuk fehér volt, s ebből látszott, hogy nem sokat tartózkodnak a szabad levegőn. Kérges kezük viszont elárulta, hogy nehéz munkát végeznek, ami pedig a csavargóknak nem szokása. Éppen ezek az ellentétes apróságok keltették fel a Simon Templar figyelmét. Egy mozdulattal sem mutatta, hogy érdeklődik irántuk. Csak végignézett rajtuk – a társaság egy hatalmas termetű, feketehajú, borotválatlan férfiből, egy sápadt, rövid állú emberből, egy vörös orrú italkedvelőből, és egy orrcsiptetős férfiúból állt. Úgy látszott, az Angyal nem méltatja őket jobban figyelemre, mint a fal ízléstelen vörös mintás tapétáját, de néhány pillanat elég volt, hogy alaposan szemügyre vegye a társaságot.

Uniatzot a sarokasztalhoz irányította, azután maga is leült, de úgy, hogy szemmel tarthassa az egész szobát.

Azután kezébe vette az étlapot, amelyet rossz francia nyelven szerkesztettek, alkalmasint az előkelő idegenek kedvéért, és olvasni kezdte.

Nem sok jót ígérhetett, mert keserves sóhajjal tette le, és cigarettatárcája után nyúlt.

– Nem tudom, meséltem-e már neked arról a Percival nevű tiszteletreméltó birkáról, akit valamikor nagyon jól ismertem? – kérdezte Uniatzot.

Uniatz kifejezéstelen arcán látszott, hogy nem. Homlokán ismét összefutottak a ráncok, mert nyilvánvalónak vélte, hogy sajnos, ismét gondolkoznia kell.

– Főnök…

– Percival – folytatta az Angyal – előkelő külsejű birka volt, ami abból is kiviláglik, hogy egy híres miniszter pert indított a Festőakadémia igazgatósága ellen, mert kiállított egy képet, amelyen Percival egy pásztorleány kedveskedéseit fogadta. A periratokból kiderült hogy Percival igen sikamlós helyzetben, a leányzó karjában találódott. Viszont a per folyamán az is napvilágra került, hagy a kép pásztorjelenetet akart ábrázolni, és Percival azért volt a leányzó karjában, hogy megnyírassék. De az igazi furcsa kaland, amely Percivallal megesett, egészen másfajta volt…

Örökre sajnálhatja az Angyal kalandjait olvasók nagy tábora, hogy Percival története nem fejeződött be. Mert ebben a pillanatban, a négyes társaság tagjai vitatkozni kezdtek.

– Én tudom, hogy a Yeovil felé vezető úton van – mondta az egyik. – Eleget jártam arra.

– Én meg Crewkerne-ben születtem és nőttem fel. Magától értetődik, hogy jobban tudom.

– Fogadok egy fontban, hogy nem tudod.

– Én meg ötöt teszek ellene, hogy szamárságot beszélsz.

– Jól van, akkor mutasd meg a térképen.

– Nem bánom, kinek van térképe?

Kiderült, hogy egyiknek sincs. A borotválatlan, feketeképű férfi befejezte a pipatömést, és felállt.

– Talán a kocsmárosnak van – mondta.

– Nincs. Tegnap kérdeztem.

Ennél a pontnál fejeződött be dicstelenül a Percival pályafutása. Mr. Uniatz úgy festett mint aki rögtön elsírja magát. Az Angyal gyorsan másik anekdota után kutatott memóriájában, miközben a nagy ember hozzájuk lépett, és megköszörülte a torkát.

– Bocsánat – van az uraknak egy térképük Yeovil környékéről?

– Van egy az autómban – felelt az Angyal. – Sürgős?

– Dehogy, csöppet se. Csak vitatkozunk valamin. Nem ismeri véletlenül azt a környéket?

– Csak úgy nagyjából.

– Nem tudja, hol van Champney Castle? Én azt állítom, hogy Yeovil és Crewkerne közt, barátaim meg azt állítják hogy a másik irányban, Ilchester felé.

Az Angyal sohasem hallott még Champney Castle-ről, sőt erősen kételkedett, hogy ilyen nevű helység egyáltalán van a világon, de ez nem akadályozta meg abban, hogy ne válaszoljon.

– Nagyon jól ismerem – felelte pirulás nélkül. – Vezet oda egy út Ilchester felől is, meg Yeovil felől is. Hát mind a kettejüknek igaza van.

A sötétképű ember bután meredt az Angyalra; társai nevetni kezdtek, s rövid habozás után ő is csatlakozott hozzájuk. Minthogy így megkezdődött a barátkozás, a négy ember megfordította székét és beszélgetésbe elegyedtek az Angyallal meg Hoppyval.

– Sokáig maradnak itt? – kérdezte a vörös orrú, kövér ember.

– Még nem tudjuk – válaszolt az Angyal. – Lehet, hogy itt töltünk néhány napot, ha találunk valami szórakozást.

– Szeretnek horgászni?

– Néhanapján.

– Ezen a vidéken jó horgászhelyek vannak.

– Hallottam róla – bólintott Simon Templar.

A szürkebajszú emberke megtörölgette csiptetőjének üvegét az asztalterítőben.

– Kissé veszélyes a horgászás – jegyezte meg – ezen a vidéken. Ha nem vigyáz az ember, könnyen belecsúszik a tengerbe, mert nagyon meredekek a sziklák. Igaz, hogy ennél még sokkal veszélyesebb dolgok is akadnak.

– Úgy bizony – helyeselt az Angyal.

– Sokkal veszélyesebb dolgok – ismételte a sápadt arcú férfi, mintha az asztalhoz szólna.

– Például – szólalt meg a vörös orrú – soha nem tudtam megérteni, miért félnek Amerikában a gengszterektől. Ha itt nálunk próbálkoznának, nagy veszélyt jelentene… számukra.

A sötétképű pipára gyújtott.

– Nem sokra mennének, igaz-e, őrnagy? – kérdezte. Hogy mit tenne a rendőrség, azt nem tudom, én magam kiraknám őket egy sziklára és otthagynám, hadd söpörje el őket a dagály.

– Jól mondod – felelt a sápadt képű szőke férfi, aki még mindig az asztalra hajolt, mintha a tányérokkal társalogna.

– Megérdemelnék – szólt közbe az ősz bajuszú. – Nem kedvelem az ilyen gazembereket, akik mások dolgába ütik az orrukat.

Uniatz legrajongóbb hívei, ha volt neki egyáltalán, sem állíthatják, hogy ez a férfiú gyors felfogással rendelkezett volna. A társalgás szokott fordulatai és élcelődései sohasem voltak számára felfoghatók. De ha valamit többször az orra alá dörgöltek, végre is megértette. Ebben az esetben sem tudta, hogy tulajdonképpen miről van szó, de néhány tény, ha csak vázlatosan is, világossá lett előtte: a) hogy a másik asztalnál ülő négy ember udvariatlanul viselkedik; b) hogy bizonyos célzásokat ejtettek el a hazájában uralkodó szokásokról.

Nem ragaszkodnánk az igazsághoz, ha azt állítanánk, hogy Uniatz a beszélgetésnek több mint a felét megértette, de ez is elég volt ahhoz, hogy csípője felé nyúljon a revolvere után. Simon Templar azonban bokán rúgta az asztal alatt, és a négy emberre mosolygott.

– Az urak kissé vérszomjasak – jegyezte meg.

A kopasz és vörös orrú férfi fölállt. Így hatalmasnak és fenyegetőnek látszott, pedig iszákos képe miatt Templar tulajdonképpen „bohémnek” volt hajlandó jellemezni.

– Á, dehogy. Nem vagyunk kifejezetten vérszomjasak – válaszolta. – De mint négy öreg katona, hozzászoktunk bizonyos dolgokhoz. A gengszterek rosszul járnának velünk. Jó lesz ezen gondolkozni!

Az étkező ajtajában egy pincérlány jelent meg. Odament a szürkebajszoshoz, és súgott valamit a fülébe, aki továbbadta a sápadt képű szőkének.

Erre mind a négyen felálltak. – Ha megbocsát – bólintott az Angyal felé a szürke bajszú, és elhagyta a szobát.

A többi követte. Hoppy Uniatz utánuk bámult. Úgy érezhette magát, mint valami mártír a római arénában, akit csak körülszaglászott az oroszlán, azután faképnél hagyta. Annyi érthetetlen dolog történt vele érkezése óta, hogy most már határozottan kétségbeesett.

– Főnök – mondta esetlenül – ez a hely idegesít.

IV.

Simon Templar nevetett és beleszúrta a villáját az öreg cipőtalpba, amelyet a pincérlány marhaszelet gyanánt szolgált fel.

– Lehetetlen, kedves Hoppy – felelte.

– Ezek a fickók meglógtak – panaszkodott Uniatz.

– Minden valószínűség szerint.

– Talán észrevették, hogy elő akarom venni a stukkert – szőtte tovább gyermekes álmait Hoppy. – Szívesen beléjük eresztettem volna néhány golyót.

– Ha nem vakok, hát észrevették.

– Miért akartak belénk kötni?

Az Angyal elmosolyodott.

– Nem vagy finom lélek Hoppykám. Ezek az urak csak eltanácsoltak bennünket. Úgy látszik, sok detektívregényt olvastak már életükben, és ilyen világos módon akarták értésünkre adni, hogy vigyük odébb az irhánkat. Egyébként, hogy ízlik ez a főzelék? Az enyém olyan, mintha alapanyagául szénát használtak volna.

És abbahagyva a hiábavaló kísérletezést, eltolta magától a tányért. Azután cigarettára gyújtott.

Hoppy, aki nem volt ennyire kényes – gyomra a patkószöget is megemésztette – már régebben bekebelezte a saját adagját.

– Gyerünk, sétáljunk egyet – indítványozta az Angyal és felállt.

– Nem ártana egy kis itóka, főnök – jegyezte meg Uniatz, és reménykedve körülnyaldosta a szája szélét.

– Majd aztán – válaszolta könyörtelenül az Angyal. – Megnézzük előbb a környéket.

Odakint nyoma sem volt a négy különös férfiúnak. A söntésben néhány falusi sörözött – Simon csak úgy félszemmel pillantott rájuk kimenőben. Nem látta köztük Martin Jeffrollt. Olyan csöndes és ártalmatlan vendégeknek látszottak, hogy egy pillanatig maga is kételkedni kezdett: érdemes volt-e a hosszú autóútra vállalkoznia. De amikor visszagondolt a négy ebédelőre, belátta, hogy talán mégsem hiába pazarolta a benzint.

A kocsma előtt Uniatzal autóba ült, és bevitte a kocsit a garázsba, amelyben már egy hatalmas teherautó is állt. A hely szűk volt, és így csak nagy nehezen, kacskaringós szitkok után sikerült az autót elhelyezni.

Amikor ezzel végeztek, az Angyal megindult a tengerpart felé.

– Szívjunk egy kis jó levegőt, Hoppy – mondta.

A part egy darabon ki volt kövezve, egészen a faluig. A falu amolyan kisebb halásztelep volt; lakóinak foglalkozását a parton horgonyzó rengeteg csónak és bárka mutatta. Néhány vitorlás is látszott, meg egy furcsa külsejű hajó, amelyen mintha kotrógép lett volna.

Az Angyal meglepetéssel vett észre egy útjelző táblát, amelynek egyik karja Seaton, a másik pedig Sidmouth felé mutatott. Nem tudta, hogy azon kívül, amelyen érkeztek, másik út is vezet erre. Később azután megnézte a térképet és rájött, hogy van még egy másik, párhuzamos mellékút is, amely jóval arrébb, nagy hurkot írva torkollik bele a főútba.

Ez a felfedezés egyelőre nem látszott túlságosan értékesnek. Hosszú ideig ült a parton, és a sűrűsödő sötétségben figyelte a dagály növekedését, miközben számos cigarettát szívott el. Egyúttal pedig a nap furcsa élményein törte a fejét. Adva volt egy lány, aki csöppet sem látszott hisztériásnak, és éjszakánként állítólag mégis hallucinált. Azután egy nagybácsi, aki nagyon rémültnek látszott. Meg egy vörös hajú és kellemetlen autós, akinek mintha köze lett volna a kocsmáros-nagybácsihoz. Na és a négy „vándorlegény”, akik igen művelt angolsággal beszéltek. Gyanús volt az egész társaság, bár nem tudta volna megmondani miben törhették a fejüket.

Larkstone valamikor híres csempészkikötő volt, de a repülőgép népszerűsödése óta sokat vesztett forgalmából.

Uniatznak nem voltak ilyen problémái. Egy darabig ugyan keményen gondolkozott az ebédlőben talált emberek furcsa viselkedésén, de mivel az agymunkától megfájdult a feje, ledőlt.

Jó későre járt mikor visszasétáltak a fogadóba. Jeffroll éppen be akarta zárni a kaput. Udvariasan jóéjszakát köszönt, és vissza akart vonulni, amikor Simonnak eszébe jutott a nagy teherautó, amit a garázsban látott.

– Mit gondol, arrébb lehetne állni vele? – kérdezte – Valószínűleg itt maradok két-három napig.

A fogadós bűnbánó arcot vágott.

– Nem lehet – válaszolta. – Az a helyzet, hogy eltört a főtengelye, és olyan nehéz, hogy meg se tudnánk mozdítani. Valaki, akit soha többet nem láttam, az adóssága fejében hagyta itt, hát nem akarok pénzt költeni rá, inkább eladnám így ahogy van. Ne haragudjék, uram, nem tehetek eleget a kívánságának.

Simon azzal tudattal ment fel a szobájába, hogy az éjjel nem valószínű hogy sok alvásban lesz része, de ez a kilátás nem nagyon zavarta, mert sokáig bírta alvás nélkül, legfeljebb szundított napközben néhány percig. Miközben arra gondolt, hogy milyen jó lenne Julia Trafforddal beszélni, kinyílt az ajtó és a lány belépett. Mintha valami jó tündér teljesítette volna kívánságát.

Szinte minden nő számára akad környezet, amelyben meglepően gyönyörűnek tetszik. Julia Trafford gyönyörű volt a gyertyafényben, amely bronzvörös fényeket gyújtott sötét hajába. Szürke selyempizsamát viselt, fölötte valami átlátszó anyagból készült köpenyt, és Hoppy Uniatz, aki természeténél fogva sem volt tartózkodó, tátott szájjal bámult rá. Az Angyalnak rögtön eszébe jutott, hogy sokkal érdekesebb dolgokról tudna vele beszélgetni, mint nagybátyja rémületének okáról. Viszont remélte, hogy a lány nem lesz szerelmes belé, amint már sokszor megtörtént, ha valami hölgynek lovagiasan segítségére sietett.

– Beszélnem kell magával – mondta a lány. – A levél, amit írtam, olyan ostoba volt, hogy utóbb nem is reméltem az idejövetelét. Maga valóban az Angyal?

– A Scotland Yard meg van győződve róla – felelte ünnepélyesen Simon Templar, tehát annak kell lennem. Tulajdonképpen miről van szó?

– Magam sem tudom – vallotta be a lány. És ez a baj. Ezért írtam magának. De érzem, hogy csúnya dolgok történnek. Nagybátyám rettenetesen fél, ámbár nem akarja bevallani. Már néhányszor könyörögtem neki, de folyton azt mondja hogy képzelődöm.

A lány elbeszéléséből kiderült, hogy a vörös hajú férfi már jó néhányszor járt náluk. Egyik látogatása alkalmából két másik férfi kísérte. Ezeknek a személyleírása sem volt éppen biztató. A vörös hajú mindig négyszemközt beszélt Jeffrollal, és a fogadós minden beszélgetés után sápadt volt, szinte remegett minden ízében. Julia mindig faggatta, hogy mi történt, de a nagybácsi kelletlenül elhárította érdeklődését. A lány pedig bizonygatta, hogy a vörös hajú második látogatása óta revolvert vásárolt magának, és fegyverviselési engedélyt kért a faluban a rendőrőrmestertől.

– Mit gondol, talán zsarolják? – kérdezte az Angyaltól a lány.

– Nem tudom – felelte Simon. – Mi van azokkal a furcsa éjjeli zajokkal?

– Majdnem mindent megírtam a levélben – felelte a lány. – Az igazat megvallva, ez a ház nagyon ósdi, és a padlódeszkák néha maguktól is meg-megreccsennek. De néha, amikor ágyban fekszem és olvasok, úgy hallom, valaki járkál. Először azt hittem, hogy tolvaj, de amikor lementem, soha nem találtam senkit az alsó helyiségekben.

– Azt hitte, hogy tolvajjal van dolga, mégis egyedül ment? – kérdezte az Angyal.

– Egyedül. Az igazi tolvaj, ha felfedezik, menti az irháját, ahogy csak tudja. De ez még azelőtt történt, hogy a vörös hajú ember itt járt volna.

– Mióta hallja azokat a furcsa zajokat?

– Mióta itt vagyok. Azután a földalatti morajlás is nagyon megfélemlít. Olyan, mintha vonat száguldana a közelben, szinte rázkódik belé az egész ház. Pedig a vasút legalább öt mérföldnyire van innét – felelt a lány. Azután az Angyalra nézett. – Maga nem hisz a szellemekben, ugye?

– Eddig még eggyel se találkoztam – felelte Simon. – Legalábbis vörös hajúval nem.

Cigarettára gyújtott, és föl-alá kezdett sétálni a szobában. Sokszor akadt már dolga hisztériás nőkkel, és ezek sok bajt is okoztak neki, de ez a lány valahogy más volt. Azonkívül maga is tapasztalt egyet-mást. Például, mikor a fogadós annyira megrémült Uniatz amerikai kiejtésétől. Persze most már nem látszott érthetetlennek, hogy miután többször beszélt a vörös hajúval, megijedjen az Uniatzhoz hasonló gengszter-típusoktól. Valószínű, hogy Jeffrollt megfenyegették valamivel, s ez közönséges zsarolás nem lehetett. Mert mire számíthattak egy ilyen kis fogadós esetében?

– Ki volt az Apokalipszis ama négy lovasa?

A lány kissé meglepődött. – Azokra az emberekre gondol, akikkel együtt ebédelt? – kérdezte. – Már itt voltak, amikor én ideérkeztem. Nagybátyám roppantul barátságos irántuk. Minden éjjel vagy hajnalban horgászni járnak és ebéd előtt nemigen kelnek fel.

Az Angyal megtudta, hogy a vörös orrú kövér ember Portmore őrnagy, a feketehajú hatalmas termetű fickót Kane-nek hívják, a csiptetős neve: Voss kapitány, a negyediké pedig Weems.

– Mindig nagyon udvariasak voltak irányomban – mondta a lány.

– El is hiszem – felelt az Angyal. – Látom, hogy jó nevelést kaptak. Csak az a kár, hogy néha fenyegetőznek egy kicsit. Egyébként mi történt vörös hajú barátunkkal?

A lány nem tudta. Jeffroll bevitte a szobájába, ő meg ottmaradt a söntésben. Később azt mondta neki, hogy a vörös hajú magához tért és eltávozott.

– Azt hiszem, néhány embernek nagy fejtörést okozunk – szólt az Angyal mosolyogva. – Először Répafej úr testőreinek néztek bennünket, de amikor vélt gazdánkat főbekólintottam, ez az elmélet megbukott. Az is lehet, hogy kedves nagybátyja szerint az egész jelenet előre ki volt tervezve, csakhogy őt félrevezessük.

– Nem tudom – válaszolt a lány. – De ha meghallok valamit, azonnal értesítem. Maga beszélt Portmore őrnaggyal? Mit mondott?

– Rendkívül barátságos volt. Kijelentette, hogy nem szereti a gengsztereket, és elcsevegett néhányat a kiirtásukra vonatkozó terveiből, arra az esetre, ha valami kalamajka kezdődnék. Nagyon meggyőzően beszélt, és ha véletlenül gengszter volnék, most inamba szállna a bátorságom. Maga azt mondja, kedves, hogy a négy úr ártatlan. Ha ez igaz, miért nem fordulnak a rendőrséghez, amikor Répafejben és jómagamban gengsztert sejtenek?

Egy pillanatig töprengett még a rejtély felett, aztán vállat vont.

– Na mindegy, gondolom majd megtudjuk. Én is nappal fogok aludni, mint az Apokalipszis négy lovasa. Az éjszakának, mint mondják, ezer szeme van és ebből legalább kettő az enyém lesz.

Felállt a karosszékből amibe bedobta magát, és egy gyors mosollyal eltüntette a számító homlokráncokat. Arcán gondtalan jóakarat villant fel, ami végtelenül megnyugtató volt. A lány tényleg gyönyörű volt, még ha a pillanat a hagyományos válaszon kívül magára is hagyta.

– Nem tudom miért venne magára ennyi bajt.

– Nincs is szó semmiféle bajról – felelte az Angyal. – Úgy sejtem, hogy anyagiakról is van szó, és ebben az esetben meg fogom keresni a magam százalékát. Hogy őszinte legyek, én ilyesmiből élek. Ha távozni fogok, megmondom, hová megyek, hogy meg tudjon találni. Ha üzenni akarok, majd írok egy cédulát – gyorsan körbenézett a szobában – a szőnyegnek annak a sarka alatt. A legjobb ha maga is ott hagy üzenetet. Kivéve ha halaszthatatlanul sürgős. Ne aggódjon kislány, Hoppy és én majd végére járunk a dolgoknak…

A mondat másik felét hagyta a levegőben lógni, miközben a nyakán felállt a szőr. Egyszerre ugyanis furcsán remegni kezdett alattuk a padló. A pohár és mellette az üvegkancsó összecsendült az asztalon, mintha valaki meglökte volna őket. Azután dübörgő kerekek robaja hangzott fel valahonnét mélyen a föld alól…

V.

Julia Trafford elsápadt. Az ajka megnyílt. – Ez az – suttogta. – Most maguk is hallják. Ezt hallom, mióta itt vagyok.

A lámpafény sötét árnyékot dobott az Angyal arcára és megvillant kék szemén. Simon halálos csöndben állt a szoba közepén, kezében meg se rezzent a cigaretta. Széles válla biztatóan hajolt a lány fölé.

– Milyen messze van innét a vasút? – kérdezte.

– Talán öt mérföldnyire, Colyford a legközelebbi állomás – hangzott a válasz.

Simon bólintott.

– Menjen vissza a szobájába, kedves – mondta rövid hallgatás után. – És aludjék jól. Akármi készül, végére járok, nem kell aggódnia.

Amikor becsukta a lány mögött az ajtót és Hoppy felé fordult, észrevette, hogy olyan képet vág, mint akire minden pillanatban rájöhet a tengeri betegség. Két másodpercig hallgatva bámulta a tüneményt, azután tapintatosan megköszörülte a torkát. Erre Uniatz magához tért.

– Fenemód csinos kis hölgy – mondta Hoppy olyan erős fásultsággal a hangjában, hogy Simon tisztelettel pillantott rá.

– Körülnézek a házban – mondta. – Egy kicsit tanulmányozom az építésmódját.

– Oké, főnök – felelte Uniatz végre felébredve az álmodozásból, majd elővette a stukkerét, és minden romantika nélkül ellenőrizte a golyót a csőben. – Maga meg én hamar elintézzük őket – tette hozzá.

– Csak én – felelte nyugodtan az Angyal. – Te itt maradsz, és horkolsz kettőnk helyett is – ez gyerekjáték lesz neked.

Hoppy dühösen kapálózott, de ez mit se használt, az Angyal nem változtatta meg a tervét. Tudta, hogy ha lövöldözésre kerül a sor, jobb segítséget nem találhat. Viszont Uniatz nemigen volt használható az ilyen éjjeli sétáknál, mert a legnehezebb bivalyborjú is könnyebben mozgott.

– Neked majd a lányra kell vigyáznod – vigasztalta, mire Hoppy felderült.

– Rendben van, főnök – felelte, és az ajtó felé indult.

– Nem kell kimenned a szobából – állította meg az Angyal. – Azt mondtam, hogy vigyáznod kell a lányra, de ez még nem jelenti, hogy a szoknyájára ülj. A szobája a folyosó túlsó végén van; ha valaki be akar törni hozzá, majd meghallod. Biztos vagyok benne, hogy ha azt akarja hogy a hálószobájába kerülj, akkor szólni fog.

Otthagyta Uniatzot, aki szemlátomást tökéletesen megvigasztalódott. A krónikásnak meg kell jegyeznie, hogy az Angyal szemérmetlenül hazudott, mert fogalma sem volt róla hol van Julia Trafford szobája. De ilyen alkalommal, különösen, ha Uniatzot kellett leszerelni, Templar nemigen ragaszkodott az igazsághoz.

A folyosó sötét volt, csak a füstölgő olajlámpa világította meg. Ez a kezdetleges világítási módszer már az elején feltűnt neki, főleg hogy látta az országos villamos művek oszlopait végig a völgyben, ahogy idefelé vezetett. A lépcsőházban sem volt világosabb, ezért az Angyal meggyújtotta zseblámpáját, ami amúgy is kevésbé volt feltűnő mint meggyújtani a rendes világítást egy felfedezésre váró helyen. Óvatosan járt, hogy meg ne csikorduljon lábai alatt az ócska deszkapadló. Átkutatta az alsó helyiségeket: a söntést, az étkezőt és a kőpadlós konyhát, amelyből hosszú, keskeny folyosó nyílt, végighaladva az épület hosszán. Jobb- és baloldalt ajtók nyíltak rajta, különböző kamrákba. A folyosó végén még egy ajtót talált és amikor lenyomta a kilincset, látta, hogy az udvarra nyílik, szemközt a garázzsal. Már éppen vissza akart menni a házba, amikor ismét morajlani kezdett a föld. Sokkal kivehetőbb volt mint az emeleten, és valami határozott fémes keménység volt benne. Viszont ezzel együtt sem volt annyira hangos hogy határozottan megragadhassa. Ha egy átlagos gyanútlan vendég lett volna, talán egyáltalán nem is keltette volna fel a figyelmét – valószínűleg tudat alatt egy, az úton elhaladó súlyos teherautónak tulajdonította volna, és nem érzett volna késztetést további vizsgálatra. Meg aztán ez mégiscsak egy fogadó volt, ő pedig hamarosan az ágyában aludna; a tompa zajban pedig semmi olyan eléggé feltűnő nem volt, ami felébreszthette volna. De hát nem aludt, és gyanútlan sem volt, és tudta hogy ez a hang nem egészen ugyanaz mint egy elhaladó teherautó.

Kinyitott egy másik ajtót a folyosón, és egy rövid átjáróban találta magát – épp hogy csak elég nagy volt ahhoz hogy belső hallnak lehessen nevezni. Az egyik oldalon egy ajtó állt, „Privát” felirattal: zárva volt, és sejtette, hogy ez Jeffroll saját szentélye. A szobának a túlsó felén meglátta a vörös függönyt, amely a söntésbe vezető ajtót takarta el.

Kilépett rajta a bárba és megállt a pult előtt. Lelkiismeretesen betette a kasszába az összeget, és egy pohár ital és egy cigaretta társaságában leült és csendben hallgatózva várakozott. Húsz perccel később ismét hallotta a hangot. Ezúttal azonban három gyenge visszhangot is kapott – hatvan másodperces szünetekkel követték egymást, és mindegyik élesebb és határozottabb volt mint az eredeti hang. Olyan volt mintha három lassú kerék végigsimított volna a kavicsos parton.

Simon elgondolkozva beletúrt a hajába. A dübörgés ismét elvonult, látszólag visszavonulva a távolba, és ismét csönd volt a házban. Már éjfélre járt, amint órája mutatta, de Simon nem volt babonás…

Eloltotta cigarettáját, gondosan zsebre tette a csikket, majd kimosta a poharat is, amelyből ivott, majd egy ruhával megszárította és visszatette a polcra. Jelen helyzetben bosszantóan megakadt, és érezte hogy valamit tenni kellene. Julia Trafford története valónak bizonyult, és semmilyen természetes magyarázatot nem talált. Másrészt viszont semmilyen törvénytelen dologra sem bukkant. Volt némi utalás titkos átjárókra, de lemérni minden egyes szobát és folyosót, az épület alaprajzát elkészíteni, és a számok alapján megtalálni a különbségeket hosszadalmas munka volt, amihez se türelme, se felszerelése nem lett volna.

Most már csak Jeffroll privát irodájának bezárt ajtaja volt hátra, és úgy gondolta hogy ezzel megbirkózik. Elég különös módon ez váratlan nehézséget okozott, és jó pár perc eltelt mire felfedezte hogy ami az álkulcsát akadályozza, az egy másik kulcs, amit belülről a zárban hagytak. Eszközét egy vékony fogóra cserélte, és a kulcsot elég könnyen, de nagy óvatossággal elfordította. A kulcs egy bezárt szoba belsejében – leszámítva a regények különös gyilkossági eseteit – arról tanúskodott hogy van bent valaki aki elfordította, és ő egyelőre nem látott fényt kiszűrődni az ajtó öreg tölgyfadeszkái és a keret között.

Aztán ahogy a kilincset óvatosan lenyomta, furcsa csoszogó és súrlódó hangot hallott, és visszafojtott nyöszörgést, ami elűzte maradék bizonytalanságát is. Borzongott a nyakszirtje, de merészen benyitott – volt egy bizonyos elképzelése hogy mit fog bent találni, és nem lepődött meg amikor a lámpa fénye egy vörös hajú ember kitágult szemébe világított.

VI.

Simon Templar gyorsan körüljáratta a zseblámpa sugarát a szoba többi részén. Az ajtón kívül, amelyen imént lépett be, más kijárat nem látszott, kivéve egy nagy beépített páncélszekrény ajtaját. Volt még egy íróasztal, mögötte egy forgószékkel, mellette írógép, levéltartó szekrényke, könyvespolc papírokkal és könyvekkel teleszórva, egy karosszék, és néhány rossz metszet a falon – a szokásos bútorzata egy kisvárosi hotelnek. Nem kételkedett benne hogy ezeknek a látszólag ártatlan tárgyaknak a némelyikét kifizetődő lenne közelebbről is megvizsgálni, de visszafordult a vörös hajú emberhez, mint sokkal egyértelműbb érdekességhez.

– Szórakozásból csinálja ezt, vagy valami cirkuszi mutatványszámra készül? – kérdezte vidáman.

A másik nem felelt, mégpedig azért, mivel a szája amatőr módon – de hatásosan – egy rongydarabbal volt betömve. És bár talán szívesen felkelt volna és ismét megpróbálja Simon arcának szimmetriáját megtörni, a bokáján és csuklóján szoruló drót lehetetlenné tette az ilyen szívélyes üdvözlést.

Az Angyal élvezte saját hangját, de ezekben az esetekben nagylelkű volt. Lehajolt, és meglazította a rongyot, ezzel enyhítve Répafej hátrányát, de nem olyan hirtelen hogy esetleges szükség esetén ne lehessen hirtelen visszatenni. Észrevette, hogy a vörös hajú szája reszket a félelemtől.

– Mit akar velem? – kérdezte.

Simon a saját arcára világított a lámpával.

– Maga, mit tenne az olyan fickóval, aki nagyon udvariatlan volt, és a saját italát magára önti? – kérdezte.

– Bocsásson meg – felelte a másik, megnedvesítve száraz ajkát. – Elvesztettem a fejemet. Nem tudtam, hogy…

– Mit nem tudott?

– Nem tudtam hogy… maga is közéjük tartozik. Engedjen szabadon. Nincs joga, hogy bántson. Ebben az országban törvények vannak…

Simon gyorsan gondolkodott, és döntésre jutott.

– Ki akar mászni a csávából, Répafej? Nem optimista maga egy kicsit?

– Nem bánja meg, ha rám hallgat – hadarta a másik hang. Hangja most szinte könyörgő volt, nem parancsoló, mint délután. – Bármit megadok amit csak szeretne – ezer… kétezer…

– Folytassa!

– Ötezer…

Az Angyal szemrehányóan csettintett a nyelvével.

– Legyen tízezer – nyöszörögte a vörös hajú. – Tízezer fontot adok, ha elenged.

– Kezd érdekelni a dolog – mondta az Angyal. – És ezt a kis pénzt mind a zsebében hordja?

– Meg tudom szerezni magának. – Az ember lehalkította a hangját, noha már eleve egyikük sem beszélt sokkal hangosabban a suttogásnál.

Az Angyal sóhajtott.

– Sajnálom haver, de ez készpénzes buli.

– Holnap reggel magánál lesz az összeg, vagy még hamarább is.

– És honnét érkezik? – kérdezte az Angyal, remekül megjátszva a kételkedőt. – A faluban fogja összekéregetni, vagy pedig a bankot akarja kirabolni?

– Tudom, honnét szerzem meg. Ma éjjel találkoznom kell valakivel, attól kapom!

– Hol találkozik vele?

A vörös hajú nem válaszolt, de Templar nem hagyta annyiban a dolgot.

– Majd én megyek el maga helyett a randevúra – mondta. – Ha megfizeti a tízezer fontot, visszajövök és megmentem a ronda életét.

– És én elhiggyem hogy megteszi?

– Teljesen fölösleges – ismerte el az Angyal. – Viszont kijelentem, ha nem látok pénzt a pasitól, a kisujjamat se mozdítom magáért. Igaz, akkor nem kell törni a fejét azon; megmentem-e vagy sem, legfeljebb azon töprenghet, hogy élve temetik-e el, vagy egyszerűen a vízbe dobják az angolnáknak.

A vörös hajú puffadt arcáról le lehetett olvasni a gondolatait.

– Seatontól három mérföldnyire vár rám az illető, az Axminster felé vezető úton – mondta hosszas szünet után. – Mindent megtesz, hogy kihúzzon a csávából. De siessen, az Isten szerelméért!

Simon Templar határozottan kételkedett, hogy a jó Isten meghallgatná az effajta csirkefogók fohászát, de nem szólt rá semmit. Ehelyett lehajolt és ismét a vörös hajú szájába tömte a rongyot, ahogy volt érkezésekor, és elfordította a lámpát a férfi rémült tekintetéről.

– Ha megetetik a halakat magával mire visszajövök, elmegyek horgászni – mormolta kedvesen.

Nesztelenül kiosont az ajtón. A hátsó bejáraton át kiment az udvarra, azután némi töprengés után kézzel kezdte kitolni autóját a garázsból. A nagy teherautó miatt, amely az utat elállta, ez igen nehéz munkának bizonyult és jócskán megizzadt, de nem akarta kockáztatni hogy a motor indítását valaki meghallja a hotelben. Szerencsére a garázs egy enyhe emelkedő tetején volt, így némi munka után a Hirondel orrát irányba tudta állítani, és beülni a kormány mögé, majd az autó indításához biztonságos távolságra gurulni. Már jókora utat tett meg, amikor eszébe jutott, hogy még Uniatznak sem mondta meg, hová megy.

Egyébről is megfeledkezett, de ez sajnos csak sokkal később jutott eszébe.

Vidámnak és könnyűnek érezte magát, mert úgy látta, a szerencse ismét rámosolygott, ahogy ez kalandjai közt már jó néhányszor megtörtént. A sors határozottan jól működött ügyeiben. Kapott egy levelet, lement az Isten háta mögé, körülszaglászott egy keveset, beleütötte az orrát egy jól fejlett rejtélybe és hamarosan tízezer font üti a markát, Répafej életének megmentéséért.

Persze a vörös hajú inkább arra épített, hogy társa megtudja, mi történt vele és ha nem is fizeti ki a pénzt, azonnal működésbe kezd. Az Angyal elismerte magában, hogy ő is ugyanerre a lóra tett volna. De mielőtt ez a fogadás eldőlt volna, azt remélte hogy okosabb lesz – elfelejtve hogy bizonyos körökben ő volt Anglia legismertebb embere.

A kilométerjelző éppen a megfelelő távolságot mutatta Seaton után, amikor valami vörös fényt pillantott meg az országút mellett. Közelebb érve látta, hogy egy olcsó típusú csukott autó hátsó lámpája. Most eloltotta a maga fényszóróját és eléje parkolt. Gyors lépéseket hallott. Egy férfi bukkant ki a sötétből.

– Te vagy az Garthwait? – kérdezte.

Simon Templar valószínűnek ítélte, hogy a vörös hajút ezen a néven ismeri a rendőrség. Ezért vállat vont és utánozni próbálta Répafej úr recsegő hangját.

– Én.

Egy zseblámpa villant meg és erős fénye az Angyal arcába esett. Mire gyorsan hozzátette:

– Legalábbis az ő küldötte…

– Ugyebár Simon Templar úrhoz van szerencsém? – kérdezte a férfi. – Jól ismerem az arcát.

Az Angyal egy pillanatra elátkozta magában az összes újságokat, amelyek lehetővé tették, hogy közismertté váljék Angliában. Megfeledkezett róla hogy bizonyos cikkek mennyire legyezgették a hiúságát.

– Ügyes madárka maga, kedvesem – látszik, hogy mindenütt kiismeri magát – válaszolta mosolyogva.

– Ez a dolgom – mondta a másik szárazon, mintha valami találó viccet mondott volna. – Figyelmeztetem, hogy ne vegye le a kezét a kormánykerékről – szólt a másik. – Revolver van nálam és agyonlőhetem, mielőtt a magáét elővehetné.

A sötétben álló férfi hangja szürke és pedáns volt, amit Simon a legkevésbé várt egy olyan embertől aki törvénytelen fegyverekről és hirtelen halálról ilyen magabiztosan beszél.

– Ahogy tetszik – válaszolta az Angyal barátságosan. – Viszont ki kell jelentenem, hogy van életbiztosításom és a kötvény kiállításakor a legmagasabb veszélyességi pótlékot kötötték ki. Szeretném azt hinni hogy ugyanez vonatkozik Garthwait barátunkra, akit nemsokára csemegéül szolgálnak fel az angolnáknak. Ő ezt nem szeretné; hangoztatta, hogy szívesebben marad a szárazföldön, és azt mondta hogy maga ennek érdekében fizet tízezer fontot, és úgy gondoltam hogy ennek érdemes utánajárni. Elismerem, hogy Garthwait külsőre nézve nem leányálom, de ha maga ragaszkodik az életben maradásához…

– Hol van?

– Amikor utoljára láttam, rongy volt a szájában, és valaki dróttal kötözte össze a kezét-lábát. Egyébként valószínűleg arról filozofált, hogy van-e élet a halálon túl.

– Hol látta?

– Abban a vén házban.

– A fogadóban?

– Dehogy – felelte óvatosan az Angyal. – Nagyon kockázatos lenne ott tartani. Nem ismeri azt a vén házat?

Az ember a lámpa mögött nem erőltette a témát.

– És ő azt mondta, hogy én tízezer fontot adok az életéért?

– Pontosan. Lehet, hogy kissé optimista volt, de nem akartam kétségbe ejteni. Persze, ha annyi pénzről van szó…

– Honnét tudja? – kérdezte élesen az ismeretlen.

– Garthwait maga mondta – válaszolta az Angyal mosolyogva.

– Említette a múlt éjszakai dolgot is?

– Beszélt arról is – felelte Simon hűvösen. A következő pillanatban rájött, hogy óriási baklövést követett el, mert a férfi, akivel mérkőzött, éppoly járatos volt a foglalkozásának veszélyes játékaiban, mint jómaga.

– Ez nagyon érdekes – válaszolta szárazon a másik –, mert tegnap éjjel nem történt semmi. Másszon csak ki az autóból, kedves Templar úr. Ha Garthwait csakugyan veszélybe jutott, a helyzetének javára válik, ha ön is hasonló csávába kerül.

Az Angyal villámgyorsan számba vette az összes lehetőséget. Tudta, hogy a szerencse cserbenhagyta, mégsem keseredett el. Elhatározta, hogy megkísérli a helyzet megmentését.

Amikor az autót lefékezte, a motort nem állította le, az még halkan bár, de járt. Miközben azon törte a fejét, hogy engedelmeskedjék-e vagy sem, megpróbálta megállapítani: milyen messze áll tőle a zseblámpás férfi. Azután vállat vont, és kinyitotta az autó ajtaját.

Ahogyan várta, a zseblámpa megindult a kocsi hátsó része felé. Miközben megfordult, mintha ki akarna szállni, bal keze az autó fényszóróinak kapcsolójára csúszott, azután rátaposott a gázpedálra.

Valami elzúgott a füle mellett, mire ráhajolt a kormánykerékre, de az autó már jócskán eltávolodott a lövöldözőtől. Néhány pillanat múlva befordult az egyik mellékútra. És már mosolygott.

Ez a mosoly akkor is látszott az arcán, amikor befordult a fogadó udvarára. Szerette volna látni az ember arcát, aki feltartóztatta, de ha ez nem is sikerült, tudta hogy bárhol megismeri majd furcsa száraz hangját.

Az éjszaka harmadik meglepetése a garázsban érte. Amikor nekifohászkodott, hogy beállítja autóját a garázsba, meglepődve vette észre, hogy a hatalmas teherautó, amely eddig elállta az utat, és amelynek a fogadós szerint el volt törve a tengelye – eltűnt.

VII.

Azonkívül Garthwait is. Erre akkor jött rá, amikor benézett Jeffroll irodájába. Mikor az ajtó könnyen kitárult a keze alatt, eszébe jutott, hogy nem fordította rá a kulcsot. A vörös hajú hűlt helyén csak az elvágott drótokat találta, gazdájuk alkalmasint más hetedhét határon is túljárt. Majd arra is visszaemlékezett, hogy ő maga hagyta ott azt az eszközt, amellyel Garthwait kiszabadult: a fogót, amivel a kulcsot elfordította, és ami drótvágóként is használható volt. Most a földön hevert, mert letette amíg a Répafejű szájából kivette a rongyot, és elfelejtette összeszedni.

Annak ellenére, hogy egyetlen éjszaka ennyi hibát követett el, az Angyal könnyű szívvel feküdt le ágyában. Elalvás előtt még kétszer felhangzott a különös földalatti dübörgés, de ez cseppet sem zavarta nyugalmában.

Amikor lefeküdt, Uniatz nyugodtan, de annál hangosabban aludt a karosszékben, és reggel is még ugyanabban a hangnemben horkolt. Az Angyal megrázta. Úgy riadt föl, mint valami rémült rinocérosz; aztán álmosan pislantott, és leengedte fegyverét.

– Bocsánat főnök… úgy látszik, elaludtam.

– Ha valaki olyan agymunkát végez, mint te, sok alvásra van szüksége – válaszolta az Angyal.

Reggel nyolc óra volt, és szépen sütött a nap. Miközben fürdött, a fogadó egyetlen, de igen szűk tisztálkodó-helyiségében, röviden elmondta Uniatznak az éjszakai kalandjait.

Néhány perc múlva azonban észlelte, hogy hallgatósága nem azzal a lélegzet-visszafojtott érdeklődéssel figyeli, ahogy azt az ő elbeszélése megérdemelné. Elhallgatott, és töprengve nézett Uniatzra. Uniatz köhintett.

– Főnök – mondta Uniatz, felébredve álmodozásából, most hogy az egész éjszakai zaj, bezárt szobában lévő betömött szájú ember, fegyveres oktató és felszívódó teherautó kérdése megnyugtatóan rendeződött, és a megbeszélést spirituálisabb üldözésre lehetett terelni –, mi rímel arra, hogy leány?

– Lehány – válaszolta szemrebbenés nélkül az Angyal.

Uniatz egy darabig fontolgatta az ötletet, ajkai úgy mozogtak mintha néma imát mondana. Azután megrázta a fejét.

– Nem hangzik túl jól, főnök – mondta.

– Mi nem hangzik túl jól?

– Ez az előadásom…

– Ne törődj vele Hoppykám – mondta, vigasztalón az Angyal. – Egy férfi nem rendelkezhetik a világ minden zsenialitásával. Jusson eszedbe, hogy Caruso[6] biztosan nem kezelte olyan jól a revolvert, mint te.

Hoppy Uniatz összehúzta a szemöldökét.

– Nem a beszédhangomra gondoltam főnök, hanem erre a versre, amit tegnap elalvás előtt írtam. Így kezdődik:

„You're so beautiful,

you're like a rose,

I'm tellin' ya, an' I'm a

guy who knows:

Your eyes are like de

shinin' stars,

Dey remind me of my

Ma's;

I t'ink you are a swell

kind of goil”

Tétovázott.

„I bet a neck like yours never had a berl”

fejezte be fejvakarva. – Valahogy nem hangzik túl jól, de sose költöttem rímeket.

Simon letaglózott némaságban szárítkozott meg és öltözött fel.

Kisétált a ragyogó napsütésbe, és lement a fogadó elé. Egy kis sétát akart tenni, bár az étvágya amúgy is elég jó volt. A tengerparton egy öreg halászt talált, aki azzal a bizonyos távolba néző tekintettel bámult ki a víztükörre, amely állítólag a tengerészeknek sajátsága. De lehet, hogy a korral járó messzelátás okozza. Kölcsönösen jó reggelt kívántak egymásnak.

Az öreg halász, úgy látszott, fecsegő természetű, vagy talán horgászni vágyó úriembert szimatolt Templarban, akit majd jó pénzért elkísérhet a kirándulásain.

– Bizony sokkal nagyobb volt itt az élet, amikor kisfiú voltam – mondta. – A falu halászflottája negyven bárkából állott, most alig tízből. A kikötőben egymást érték a hajók, most napokig nem fordul meg egy sem. Látja amott azt a kotróhajót – mutatott a tengerre pipájával. – Három hónapja dolgozik, de még nem tudja megtisztítani az öblöt, folyton visszatöltődik.

– Iszapot rak le a tenger? – kérdezte Simon.

– Igen, néha ez történik. Látja azt a csatornát, ahol az a hajó vesztegel – a töltés után? Ott a legrosszabb. Úgy tűnik hogy a dagály hozza, minden éjjel, és ott megreked, mintha hullámtörő lenne; vagy valami amit a folyó hord le, és a hullámok visszatolják. Csak annyit tehetünk, hogy folyamatosan tisztítjuk.

Azután a további társalgás folyamán kiderült – mint az Angyal előre gyanította –, hogy az övé a legjobb halászbárka a vidéken, és rendkívül olcsón hajlandó a horgászni vágyók rendelkezésére bocsátani.

Simon ködös ígéreteket tett, azután elbúcsúzott és visszament a fogadóhoz. Nem ment be azonnal. Előbb körüljárta a garázst. Az állítólag használhatatlan teherautó ismét pontosan az előző helyén volt, mintha csak álmodta volna az éjszakai kalandot. De Simon nem hitt az álmokban, megérintette a hűtőt és úgy találta, hogy még meleg. Az autó alja tele volt vörös sárral, amelyet ujja közt ledörgölve, az Angyal nedvesnek talált.

– Nagyon érdekes – mormogta.

A fal és a teherautó közt újabb sárnyomokat talált a földön. Azután a falat is megvizsgálta, zsebkésével feszegetve a téglákat.

Amikor kijött a garázsból, csöndesen dúdolt magában valamit, és a szeme vidáman csillogott. Az udvart szögesdrót választotta el a réttől, az Angyal kibújt alatta, azután fölkapaszkodott a domboldalon, amely a fogadó mögött emelkedett. Onnét jól lehetett látni az egész vidéket, a hosszan elnyúló völgyet, és a rendezetten sorakozó villanyoszlopokat, ahogy az egyik oldalon leereszkednek, gondtalanul átemelik a kábelt az út felett, és a völgy túloldalán ismét felkapaszkodnak. Egy darabig zsebre vágott kézzel álldogált és álmodozó mosollyal bámulta a tájat.

A domb alján, közvetlenül az út mellett, árok húzódott s amikor lement, egyenesen arra tartott. Az árkot gaz lepte el, de az Angyal belegázolt és tapogatózni kezdett. Meg is találta, amit akart: egy vastag, jól szigetelt kábelt. Tudta, hogyha követné, elvezetné egészen az úthoz legközelebbi villanyoszlopig. Az út mellett rábukkant a vezeték többi részére is. De nem törődött vele, ehelyett visszasétált a fogadó felé. Az út mellett ásás nyomára talált, mintha nemrégiben egy árkot temettek volna be. Itt vezethetett a kábel is.

Most már körülbelül rájött a fogadó rejtélyének nyitjára. A megoldás elképesztette.

Hoppy Uniatz már az ebédlőben volt és azon igyekezett, hogy megmagyarázza a vihogó pincérnőnek, miszerint egy félkilós marhaszelet három tojással, és két karéj szalonna nagyon szerény reggeli egy egészséges férfi számára.

– Adjon neki drágám mindent, amit kér – mondta az Angyal, miközben leült. – És adjon hálát Istennek, hogy diétán él. Ha teljes gőzzel enne, még magát is lenyelné szendvicsnek.

– Hol volt főnök? – kérdezte Uniatz, máris whiskyvel pótolva a reggeli rövidségét.

– Körülnéztem egy kicsit – felelte Simon. – Ha kész vagy, tovább együtt vizsgálódunk.

– Nem is tudom főnök. – Uniatz üres tekintettel bámulta a szemközti falon lévő rózsaszín virágmotívumot. – Ez nem is egy olyan szakadt porfészek. Miért kell elhúzzunk?

– Nem húzunk el, Hoppy – mondta az Angyal. – Ez csak egy kis helyi séta. Talán hosszú ideig maradunk – nem tudom. Az élet tele van bizonytalansággal. De azt hiszem a baj elég hamar fog érkezni.

Nem is sejtette hogy a baj milyen hamar érkezik.

Reggeli után Hoppyval együtt ismét fölkapaszkodtak a dombra, de más oldalról, mint az imént. Mászás közben Uniatz ékes New-York-i dialektusban szidta a lejtőt, a kavicsot, meg a bogáncsot, amelyek folyton kicsúsztak a lába alól. A dombtetőn az Angyal körülnézett, miközben Hoppy leült, hogy összeszedje magát.

– Ha egy pillanatra ki tudod verni a fejedből a költeményedet, és képes vagy figyelni arra, amit mondok, talán némi hasznodat tudnám venni – mondta az Angyal. – Azt akarom, hogy tudomást szerezz a dolgok állásáról – valamilyen baleset esetére.

Körülbelül félóra hosszát beszélt, lassú gonddal és a lehető legnagyobb egyszerűséggel, hogy Uniatz agyába is behatolhassanak a tények. És nem hagyta abba addig, amíg meg nem győződött róla, hogy Hoppy többé-kevésbé érti, amit előadott. Uniatz végre is úgy felélénkült, hogy használhatatlanná rágta szivarja végét és többször egymás után kiköpött.

– Mit fogunk csinálni, főnök? – kérdezte.

– Ólálkodni fogunk – válaszolta az Angyal –, amíg a dolog be nem következik. Lehet hogy holnap éjjel, de lehet, hogy csak egy hónap múlva látjuk majd várakozásunk gyümölcsét. Azt biztosra veszem, hogy érdemes lesz, mert ekkora léptékű ügybe senki sem fog bagóért. Aztán amikor a madárka kirepül, résen leszünk hogy meglessük a zsákmányt.

Simon Templar nagyon is tisztában volt a veszéllyel, amely rálesett, tudta: a Garthwait-bandának minden oka megvan, hogy acsarkodjon rá, akármilyen szerepet vállal. És valószínűnek látszott, hogy a Jeffroll-féle társaság szintén orrol rá. Erre a következő tíz percben három meggyőző bizonyítékot is kapott.

Beszéd közben az Angyal éles szeme ugyanis észrevette, hogy a dombtetőre vezető úton, majdnem lábuk alatt, megmozdul a bokor. Mögötte pedig megvillant valami fehérség. Az Angyal megindult az ösvényen, közönyösen ballagva, mintha semmit sem vett volna észre. A bokor mögött Portmore őrnagy támaszkodott egy fatörzshöz. Ha fehér inge meg nem villan, az Angyal nem fedezi fel. Foga közt pipát szorongatott, hóna alatt puska volt, és közömbösen bólintott, mikor az Angyal üdvözölte.

– Gondoltam, hogy lepuffanthatok egy-két nyulat – mondta barátságosan. – Sok van erre.

– Azt hittem, hogy őrnagy úr szívesebben vadászik tigrisekre – mormogta az Angyal.

– Vagy patkányokra – felelt a vörös orrú katona, kivéve szájából a pipát. – Nálam egyre megy.

– Persze ez érthető – mondta az Angyal. – Önt bizonyára sokszor zaklatják, ha felönt a garatra. Hallottam, hogy a delírium tremensben mindig patkányokat lát az ember.

Aztán faképnél hagyta a derék őrnagyot, aki dühében egy árnyalattal még vörösebb lett. Egyenesen a garázs felé tartott, beleült autójába és lenyomta az indítót. A motor azonban nem búgott. Valami ügyes kéz gondoskodott róla, hogy ne járjon. A Hirondel üzemképtelensége, és Portmore őrnagynak a halászatról a vadászatra váló áttérése közt bizonyára lehetett valami összefüggés.

Az Angyal kiszállt az autóból és a fogadó bejárata felé ballagott. A kapu melletti padon ott találta Voss kapitányt, aki újságot olvasott, és olyan gondterhelten ráncolta homlokát, hogy feltűnően hasonlított valamilyen szürkefejű gyíkra. Határozott „jó reggelt” -el válaszolt az Angyal vidám bólintására, azután ismét belemerült az újságba. De Simon tudta, hogy egy sort se olvas, amíg őt szemmel kísérheti.

Az Angyal mindenesetre úgy tett, mint aki semmit sem vesz észre, bement az előcsarnokba, majd leült az ablak mellé. Azután cigarettára gyújtott, és gondolkozni kezdett. Az előző naphoz képesti hangulatváltás nem kerülte el a figyelmét. Eddig arra bíztatták hogy távozzon, anélkül hogy beleütné a dolgokba az orrát, de ez mostanra megváltozott, és bár nem feltétlen akarják itt tartani, de a cél, hogy sehová se mehessen észrevétlenül – az autó megrongálása beleillett ebbe az elméletbe, mert egy ilyen autót bárki esélytelen lett volna követni. Nemsokára Hoppy Uniatz is mellételepedett. Ő is gondterhesen rágta szivarját, mintha segíteni akarna a töprengésében.

Miközben ezeken törte a fejét, a fogadó előtt fékcsikorgás hallatszott. Egy kis autó állt meg, és valaki kiszólt:

– Jó reggelt, Voss! Idehaza van Jeffroll?

Ugyanaz a hang volt, amelyen az ismeretlen támadó beszélt a múlt éjjel az axminsteri országúton. Azé az emberé, aki Garthwait állítása szerint tízezer fontot is hajlandó lett volna fizetni Répafej úr megmentése érdekében.

VIII.

Voss vezetéknevének használata, minden „úr” hozzátevése nélkül, családiasan, vagy legalábbis bizalmasan hangzott. Sőt a kapitány is így felelt:

– Bent van az irodában. Ne haragudjon, de nem kísérhetem be.

– Nem baj – válaszolta a száraz hangú férfi.

Simon a függöny mögül kinézett, hogy a hang tulajdonosát végre megismerje. Aztán gyorsan visszahúzódott, s úgy tett, mintha az orrát fújná, és a zsebkendő mögül alaposan megnézte az érkezőt, aki éppen most lépett be az előcsarnokba. Alacsony termetű ember volt, könnyedén járt, és valami tanáros pedantéria látszott rajta. Szürke ruhát viselt, szürke volt a haja és arca, még a cipője is szürke antilopból készült. Szürke kesztyűs kezében szürke irattáskát vitt. Volt valami rajta, ami Simon Templart ügyvédre emlékeztette. Tehát ez a szürke öreg csóka volt, aki az axminsteri országúton feltartóztatta.

A fahangú közben belépett az irodába. Az Angyal sokat adott volna érte, ha meghallja, mit beszél odabent Jeffrollal. Törte a fejét, hogyan hallgathatná ki, de azután rájött, hogy akárhol próbálkozik, hamar rajtaüthetnek. Ezért nem tehetett mást, mint hogy gondolatban összeszidja az építészt, aki ilyen rosszul tervezte a ház alaprajzát, majd amikor vigasztalásképp cigarettára gyújtott volna, konstatálnia kellett, hogy a doboz üres.

Nyugtalanul felállt, majd kiment az utcára, ahol egy ősi Morris állt.

Megismerte benne azt, amelyet éjszaka látott az axminsteri országúton.

Nem értette a dolgot: ha ez az ügyvédképű ember Garthwaitnak a barátja, miért van olyan jó viszonyban Garthwait ellenségeivel?

– Sétálni megy? – riasztotta fel egy hang töprengéséből. – Ha nem haragszik, önnel tartok.

Voss kapitány volt. Az Angyal motyogott valamit, hogy cigarettát akar vásárolni, s megindult a falu felé. A kapitány hozzászegődött.

– Én is abban járok – mondta.

Simon egy pillanatig azon gondolkozott, hogy felkapja és belevágja az árokba, de azután erőt vett magán. Nem akarta, hogy már most kitörjön a nyílt ellenségeskedés. Amikor az útról visszanézett, látta, hogy Voss helyén most a feketeképű Kane ül, és ugyanazt az újságot lapozgatja. A kaput továbbra is őrizték amíg Hoppy bent volt. – Voss valamilyen jelet adhatott a tartalék őrkutyának amikor elhagyta a posztját.

Amikor visszatértek, látta, hogy az ügyvéd autója még mindig ott áll a fogadó előtt, az ajtóban pedig Kane és Jeffroll áll.

– Jó reggelt, Tombs úr – üdvözölte a fogadós. – Volna számomra néhány perce?

– Akár sok is – válaszolta az Angyal.

E pillanatban feszült és óvatos volt, ugrásra készen, de kívülről ezt nem mutatta, és arcáról semmit sem lehetett leolvasni.

– Akkor jöjjön be az irodámba – mondta Jeffroll.

Az Angyal észrevette, hogy Jeffroll arca kimerült és rángatózott, úgy mint az előző reggel. Bármivel is legyen kapcsolatos ez a beszélgetés, biztos hogy tartogatott valami olyat, amire Simon eddig nem gondolt.

Talán emiatt történt, hogy elgondolkozott és nem volt olyan éber, mint máskor. Ennek a sajnálatos következménye azonban hamar érezhetővé vált.

Mert amikor Jeffroll kinyitotta az iroda ajtaját, és udvariasan előre engedte az Angyalt, rákiáltott:

– Fel a kezet!

Az Angyal engedelmeskedett, mert sejtette, hogy az ideges ember ujja könnyen megrándulhat a ravaszon. Ezzel egy időben megállapította, hogy az irodában rajtuk kívül még Portmore és Weems is ott van.

A fogadós elvette tőle a revolverét, és betaszította a szobába.

Csak azután kockáztatta a beszélgetésbe merülést, miután megfordult, hogy lássa Jeffroll arcát, és szemmel tudta tartani a férfi mozdulatait.

– Szent Isten! – jegyezte meg szelíden – Egy pillanatra azt hittem hogy meg akar csókolni.

Portmore őrnagy az íróasztal alá nyúlt, és előhalászta az állítólag nyúlvadászatra használt puskát.

– Álljon oda a fal mellé és fogja be a száját – utasította az Angyalt keményen.

Simon engedelmeskedett.

– Hol van Julia? – támadt rá Jeffroll.

Az Angyal elhúzta száját. Ez a magyarázata a fogadós idegességének! Gondolatok kergették egymást a fejében – Hoppy Uniatz elalszik, Garthwait aki megszökik miközben ő távol van, az ügyvéd látogatása… De alig volt ideje elkapni ezeket a gyors felvillanásokat mielőtt Jeffroll metsző hangja ismét felhangzott.

– Gyerünk, a fenébe is! Tízig számolok, ha addig nem válaszol…

– Mi történik? – kérdezte az Angyal legnyugodtabb hangján. – Lelőnek, vagy mi? Ebből még semmi hasznuk nem lesz.

– Ez igaz – szólt közbe az őrnagy. – Kötözd meg jól Weems. Majd én beszédre bírom.

Weems feltápászkodott székéről, és egy csomó drótot vett elő, amelyet az Angyal csuklója és bokája köré hurkolt. Azután Portmore is fölállt. Odalépett az Angyalhoz és megkérdezte:

– Beszélsz, vagy azt akarod, hogy összetörjelek?

– Hagyjuk ezt a gyerekes zsörtölődést – válaszolt az Angyal. – Hisz azt se tudom, miről van szó tulajdonképpen. És egyúttal sietek kijelenteni, fogalmam sincs a hölgy hollétéről. Talán Garthwait úr bővebb felvilágosítást adhat.

– Mert maga segített neki elrabolni – mondta Jeffroll.

– Én semmi esetre se – felelte az Angyal. – Amint mondtam, semmi közöm a dologhoz. De megtudhatnám, hogy mikor tűnt el a hölgy?

– Ezt maga tudja legjobban – felelte a fogadós. – Más nem szabadíthatta ki Garthwaitot. Az a verekedés tegnap előre kitervelt volt, hogy elaltassa a gyanúnkat. Biztos vagyok benne, hogy Júliát maga vitte el az éjszaka. Kiállt az autójával a garázsból…

– Ezt akkor látta, amikor kijött a teherautóhoz, hogy elszállítsa a barlangból az alagúton keresztül azt a rakomány földet a kikötőbe! – mondta az Angyal.

Azt várta, hogy ez a kijelentés nagy izgalmat okoz, de csalódott. Nem keltett nagyobb feltűnést, mintha azt mondta volna, hogy a csimpánzok a majomfélékhez tartoznak.

– Maga szöktette meg! – kiáltott Jeffroll – és azután Garthwait telefonált…

– Kár az időért – szólt közbe Voss, aki az imént lépett be a szobába. – Neki kell beszélni, nem neked. És ha nem hajlandó, hát kényszerítjük.

– Szívesen beszélnék, ha alkalmat adnának rá – válaszolta az Angyal. – Azt hiszem, meg kellene magyaráznunk egymásnak néhány dolgot. Feltéve, ha abbahagyják az ostobáskodást és idefigyelnek egy kicsit.

– Beszéljen – mondta az őrnagy –, de ne szemtelenkedjen, mert meggyűlik velem a baja.

– Egy olyan embert megütni, aki nem tud visszaütni, természetes bizonyítéka lenne annak, hogy maga nem egy komplett idióta, igaz? – felelte jegesen.

– Oh, hagyjad már Portmore – szólt közbe Weems – halljuk előbb hogy mit akar mondani.

– Köszönöm. – Simon addig állta az őrnagy tekintetét, amíg az el nem fordította a szemét; aztán kényelmesen a falnak dőlt. – Kezdjük talán azzal, hogy a nevem nem Tombs, Simon Templarnak hívnak. Lehet, hogy már olvastak is felőlem az újságokban. Angyalnak is neveznek.

Most aztán tényleg fölfigyelt a társaság. Az Angyal azonban nem sütkérezett szokása szerint a dicsőségben, hanem folytatta:

– Azért jöttem ide, mert hallottam, hogy rejtélyes dolgok történnek. Foglalkozásom pedig az, hogy ilyen rejtélyes dolgokba beleüssem az orromat. Garthwaitot soha életemben nem láttam, míg tegnap össze nem akaszkodtunk a bárban. Sok gazembert ismerek ebben az országban, de nem mindet. Az éjjel körüljártam a házban, mert hangokat hallottam, és megtaláltam összekötözve…

– Mire szabadon engedte.

– Nem. Bár elismerem, az én hibám volt, hogy otthagytam a keze ügyében a reszelőt. Azt mondta nekem, hogy az axminsteri országúton találok valakit, és ez a fickó tízezer fontot fizet, ha kiszabadítom – abból, ahogy beszélt, úgy tűnt, hogy azt hiszi hogy én is magukhoz tartozom. Elindultam hogy találkozzam ezzel az emberrel…

– És ő adott magának tízezer fontot hogy elengedje Garthwaitot. – mondta Voss.

– Nem – rázta a fejét az Angyal – mégpedig azért, mert ő egy kicsit rutinosabb volt a bűnözésben mint maguk, és felismert. Nem kaptam néhány revolvergolyónál egyebet. Alig tudtam megmenekülni. Egyébként azonos volt azzal az ügyvédképű alakkal, aki az imént járt maguknál látogatóban.

Pillanatnyi csönd volt, azután Weems felhorkant:

– Hazugság!… Megmondta Yestering, hogy kifőz majd valami szemtelen históriát – tette hozzá társaihoz fordulva.

– Látom, nem maradt itt, hogy meghallgassa – felelt az Angyal.

Világosan látta, hogy az ügyvéd csak azért látogatott el a fogadóba, mert a társaságot akarta az Angyal ellen hangolni. Egyúttal pedig, hogy kifürkéssze: milyen viszonyban vannak az Angyallal.

– Be tudom bizonyítani, hogy igazat beszélek – felelte Simon. – Nem magamtól jöttem ide. Valakit nagyon aggasztott a dolog folyása, az hívott.

– Kicsoda? – kérdezte kételkedőn Vess.

– Julia.

– Ez is hazugság! – kiáltotta Jeffroll. – Julia nem is tudott semmiről! – Majd az Angyalra szegezte revolverét.

– Ezért is írt nekem – mondta az Angyal. A levele a kabátom belső zsebében van, miért nem olvassák el?

Portmore kivette, és átnyújtotta.

– Az ő írása? – kérdezte.

Jeffroll bólintott. – Istenem… – mondta ostobán.

Voss kivette kezéből a levelet, átfutotta, és továbbadta Portmore-nak. Elég hülyén bámultak egymásra. Portmore az asztalra dobta a levelet Weems elé, aki azt a helyet dörzsölte volna, ahol az álla lett volna – ha lett volna álla.

A társaság határozottan kínos zavarban volt.

– Ez már egészen más – törte meg a csöndet Weems.

– Mondja el még egyszer, mi történt tegnap éjszaka – fordult az őrnagy Templarhoz.

Simon részletesebben megismételte, és ezúttal nem szóltak közbe. Miután elbeszélését befejezte, a négy barát egy ideig úgy bámult egymásra, mint valami erkölcsnemesítő liga elnöksége, ha rajtakapják egymást, hogy pikáns képes folyóiratban búvárkodnak.

– Akkor biztos, hogy Juliát Garthwait rabolta el – sütötte ki végre a nagybácsi, némi fejtörés után. És Yestering, az a disznó, hozzá pártolt. De az sem lehetetlen, hogy éppen ő uszította ránk Garthwaitot. Így pedig hiába minden, kárba veszett minden fáradozásunk. Ők fölözik le a munkánkat, és szétdobják a pénzt maguk között… – Hirtelen, abszurd módon, gyenge, szánalmas tekintete az Angyalra vándorolt. – Mit csináljunk?

Az Angyal elmosolyodott. – Szívesen segítenék – mondta –, de rontja a stílusomat, ba össze van kötözve a kezem.

– Bocsánat öregfiú – felelte Voss kapitány, aki mindenek ellenére úriember volt, és valamikor Oxford csapatában krikettezett.

Éppen lehajolt, hogy kiszabadítsa az Angyalt, amikor Kane, a sötéthajú óriás betámolygott a szobába. Az inge csíkokban lógott róla, és a homloka vérzett. Megállt az ajtóban, nekivetette hátát a falnak és nagyot szitkozódott.

– Legalább az egyik disznó a kezünkben van – mondta rekedt hangon.

– Mit beszélsz? – szólt rá az őrnagy. – Ezzel az emberrel nincs semmi baj, rendes fickó! Tévedtünk az imént.

Kane véreres szemekkel bámult rá.

– Ki tévedett? – felelte dühösen Kane. – A barátja, az a yenki gengszter, alaposan elbánt velem. Yestering után jött ki és úgy fejbevágott, hogy elvesztettem az eszméletemet. Mire magamhoz tértem, már nem volt az előcsarnokban. Elillant nyomtalanul!

IX.

Simon Templar a lehető legkényelmesebb helyzetet igyekezett elfoglalni, hogy összekötözött és zsibbadt tagjait pihentesse, és ha lehet, aludni is próbáljon. Persze már erre csak rendkívül csekély remény volt, mert holmi edzett fakír sem tudott volna aludni hátrakötözött kézzel a kemény padlón, sőt a szükséges lelki nyugalma sem volt meg hozzá. Ezért bánatosan megvakarta az orrát, oly módon, hogy nekidörzsölte a szőnyegnek, és töprengeni kezdett a szerencse forgandóságán.

Hat órával ezelőtt még úgy látszott, hogy ura lesz a helyzetnek és Jeffroll meg a társaság négy tagja hamarosan afféle kezes báránnyá válik. De aztán minden felborult, hála Uniatz tevékenységének. Valószínűleg agyveleje sötét dzsungelében támadt valami változás, és ez indította váratlan önálló cselekvésre, aminek eredményeképpen ismét megdőlt az Angyal igazmondásába vetett hit.

Nagy tanácskozás kezdődött miután megkötözték, és az Angyalnak alkalma volt hézagos tudását kiegészíteni az eseményekről. Kiderült, hogy a nagy pillanatnak ezen az éjszakán kellett volna bekövetkeznie. Minden előkészület megtörtént, Yestering ügyvédi minőségében előző napon a fogházban járt és figyelmeztette rá ügyfelét. Viszont most már késő volt visszakozni, és a társaság sem tudta mit tegyen.

– Kár Julia után kutatni – jelentette ki Jeffroll elkeseredve. – Garthwait megmondta, mi történik, ha ki akarnák szabadítani. Ez az ember mindenre képes. Én pedig inkább feláldozom egész munkámat, minthogy ilyesmit kockáztassak.

Az őrnagy a rendőrséget említette, de Jeffroll tagadón rázta a fejét.

– Ez csak ingerelné Garthwaitot – mondta. – És ha letartóztatnák, bosszúból kitálalna mindent, azt pedig mindannyiunk megszenvedné. Nem akarlak mindnyájatokat feláldozni, még ha ti ellenkeztek is. Folytatni kell a munkánkat, talán megkaphatjuk W. B.-ért cserébe Juliát. Még ezzel a fickóval is csinálhatunk valami alkut, ha kiadjuk neki – folytatta, az Angyalra mutatva.

Mind úgy meredt rá, mintha azonnal meg akarná ölni. Különösen Kane. De mégis adtak neki enni, azután összekötözték a kezét-lábát, majd bezárták a szobába.

Fektéből láthatta a kandalló párkányán álló órát, és így figyelemmel kísérte az idő múlását…

Öt óra lett, majd hat, hét és nyolc. Időről-időre megkísérelte, hogy kiszabadítsa magát, de a drót, amellyel megkötözték, erős volt és mozdulatai csak azt eredményezték, hogy mindjobban belevágódott a húsába. Szívesen adott volna akár száz fontot is egy cigarettáért, és másik százat egy korsó sörért.

Lassan kilenc óra lett. Már minden tagja elzsibbadt és komoly fájdalma volt. Közben dühösen gondolt a romantikus hősökre, akik a szamár ponyvaírók szerint napokat töltöttek ilyen helyzetben.

Tíz óra is elmúlt, mire fogvatartói visszatértek. Most is azt a sáros ruhát viselték, mint amikor először találkozott velük. De most se lepődött meg, hogy feltűrt ingujjuk alatt milyen fehér a bőrük, hiszen – gondolta – nincs napsütés a föld alatt.

Jeffroll egyenesen a nagy, falba épített páncélszekrényhez lépett és kitárta. Felkattintott egy kapcsolót, és a szekrény belsejét villanyfény öntötte el. De ott, ahol polcoknak, rekeszeknek kellett volna lenni, nagy fekete üreg ásított. Egy vaslétra első fokai is feltűntek. Az Angyal nem nagyon lepődött meg, mert effélét már a múlt éjszaka gyanított. A villanyvilágítás sem volt meglepetés a számára, az is beillett elméletébe, mióta az országút mellett a vezetéket megtalálta. Arról szintén meg volt győződve, hogy a lopott villamos áram a világításon kívül fontosabb célokat is szolgál.

A fogadós megfordult, megvizsgálta a hurkot az Angyal csuklóján és bokáján.

– Utoljára kérdezem, nem mondja meg az igazat? – kérdezte. Hangja rekedt volt, és arról tanúskodott, hogy szívesen könyörögne, ha nem hallaná a többi.

– Már megmondtam – válaszolt az Angyal dühösen – és nem tudok változtatni rajta. Sajnálom magát, és utálom, ha így összekötöznek, de kijelentem, hogy még sok pénzébe fog ez kerülni, ha kiszabadulok. Az én fájdalomdíjam magas! Kár, hogy ilyen ostobán viselkedik.

– Ha kiszabadul – mondta rosszat jósló hangján Portmore, aki karján hosszú zsinórtekercset vitt, kezében meg néhány dinamittöltényt. Ez néhány kérdésre választ adott az Angyal számára. Az alagút felrobbantása a „munka” végeztével késlelteti az üldözést, és egérutat ad a szabadítóknak.

Az emberek egymás után léptek be a páncélszekrénybe és ereszkedtek le a létrán. A széf ajtaja nyitva maradt miután mind eltűntek, és egy villanykörte halvány fénye szűrődött ki.

Templar megfeszítette testét, úgy, hogy a drót belevágott húsába. A karja meg a lába teljesen elzsibbadt, de hiába, nem tudott kiszabadulni. És nem volt a közelében a jószívű véletlen jóvoltából egy vasreszelő, mint a múltkor Garthwaitnak. Végre is elcsendesült, mert kifulladt a lélegzete. Töprengeni kezdett, mi vár rá, oly nyugodtan, ahogy csak tudott. Julia Trafford segíthetett volna rajta, de elrabolták. Hoppy Uniatzot valami őrületes ötlet vitte ismeretlen ösvényre. Rajta kívül pedig senki sem tudta, hogy hol van. Tehát már csak a csodára számíthatott, ami változatos csirkefogói pályáján már oly sokszor kihúzta a csávából.

Meddig tart még a várakozás?!

Talán még van valami elvégeznivalójuk az alagútban dolgozóknak, mielőtt a végső lépéshez hozzáfognának? Az Angyal látta, hogy húsz perc múlva tizenegyet üt az óra. A mutató őrjítő lassúsággal kúszott a tizenkettes szám felé, majd a másik oldalra kezdett hajlani…

Most meghallotta, hogy valaki végiglopakodik a folyosón, és megáll az ajtó előtt, hangosan szuszogva.

A kilincs megzörrent, de Jeffroll, amikor társaival belépett, belülről megfordította a kulcsot a zárban.

Egy kis szünet után reszelős hang szólalt meg odakint:

– Maga az, főnök?

– Drága, öreg Hoppy! – sóhajtotta az Angyal.

X.

Nem volt teljes mozdulatlanságra kárhoztatva, így hát, mint valami hernyó, odavonszolta magát az ajtóhoz és feltápászkodva kihúzta fogával a kulcsot a zárból, majd az alsó rés alatt kitaszította a folyosóra. Mire Hoppy kinyitotta a zárat és bejött. Úgy bámult a földön térdeplő Angyalra, mint valami iskolásfiú, aki jól felelt a tanító bácsinak és most nagyon büszke rá.

– Hello – mondta, és miután ilyen rendkívüli udvariassággal üdvözölte társát, kioldotta kötelékeit, oly közönyösen, mintha csak tüzet adna a cigarettájához.

– Hol a fenében voltál? – kérdezte Templar, miután a lelkesedése lehűlt.

Uniatz oly szemrehányóan nézett rá, mint a foxi, aki szép patkányt rak a gazdája lába elé, és jutalmul csak fülhúzást kap.

– Hallgatóztam az ajtónál!

– Miféle ajtónál? – kérdezte az angyal türelmesen.

– Ennél – felelte nem kevésbé türelmesen Uniatz. – Hallottam, hogy a pasik elrabolták Juliát. Maga főnök, azt mondta, hogy az ügyvéd is benne van a pakliban, így hát, amikor kijött a házból, utána mentem, a másikat meg fejbekólintottam a stukkerrel.

– Várjunk csak – mondta az Angyal. – Azt akarod mondani, hogy amikor én reggel bejöttem ebbe a szobába, te utánam lopóztál és hallgatózni kezdtél?

– Ühüm.

– És meghallottad hogy Juliát elrabolták?

– Igen, főnök.

– Begőzöltél, és felpattantál hogy ellásd valakinek a baját.

– Nos, főnök…

– Aztán kijött az ügyvéd.

– Igen, az ebédlőn keresztül jött. Utánamentem, de az a másik meg akart állítani, úgyhogy lecsaptam a stukkerrel.

– És azután?

– Az ügyvéd nem vett észre semmit. Utána mentem és felkapaszkodtam az autó hátsó ülésére, és elszáguldottunk.

Simon bólintott, és a kezét dörzsölte, hogy enyhítse a visszatérő vérkeringés okozta fájdalmat.

– Hová mentetek?

– Nem tudom, főnök. Először a kikötő felé autóztunk, a pasi kiszállt, és kievezett egy csónakkal. Nem találtam másik csónakot hogy kövessem, és azt hiszem hogy meglátott volna a vízen, szóval a kocsiban ültem, és vártam. Egy jachthoz ment, és a fedélzetre szállt. Három-négy órát maradt a jachton, és már azt hittem hogy nem is erre jön vissza. Úgy tettem mint akinek semmi dolga, és a halászok elkezdtek bámulni, az egyik még oda is jött, hogy nem akarok-e hajót bérelni. Kicsivel később a fazon visszajött a jachtról, én meg visszabújtam a kocsiba, és beletapostunk. Azután vagy hat mérföldet kocsikáztunk egy házig, amin tábla volt, hogy „eladó”. Benéztem az ablakon és láttam, hogy egyáltalán nincs bútor odabent. De a vörös hajú pasi bent volt pár másikkal, mire én elővettem a stukkert, besétáltam az ajtón, és rájuk szóltam, hogy emeljék föl a kezüket.

– Nem akartak lelőni?

– Ha én fegyvert fogok valakire, annak esélye sincsen lőni – felelt sértődötten Uniatz. – Itt vannak a pisztolyok – folytatta, egy csomó revolvert halászva elő zsebeiből. Az Angyal most már értette, mitől duzzad úgy Hoppy kabátja. – Azután megkérdeztem tőlük, hol a kislány, de ők nem akarták megmondani.

– Mire te?

Uniatz megvakarta a fejét.

– Nos, főnök, megdögönyöztem őket egy kicsit.

Simon ujjai eléggé magukhoz tértek ahhoz, hogy elő tudjon venni egy cigarettát. Szó nélkül gyújtott rá – jobbnak tűnt nem firtatni az ilyen Hoppy féle veteránok módszereit az információszerzésre a vonakodó alanyokból.

– Sokat kellett dolgoznom – mondta Uniatz habozva. De röviddel azután hogy az ügyvéden kezdtem dolgozni, csicsergett.

– Megtudtad hol van Julia?

– Igen főnök – mondta Uniatz szégyenlősen – a lány fönt volt az emeleten az egész idő alatt – csak annyit kellett tennem, hogy felmegyek érte.

Simon egy pillanatig rámeredt; aztán hátradőlt és csendes nevetéstől rázkódott meg. A lefestett kép annyira abszurd volt, hogy szüksége volt némi időre hogy visszanyerje a hangját.

– És aztán mit csináltál? Elnézést kértél az uraktól, hogy zavartad őket?

– Nos, főnök, összecsomagoltam őket, és visszajöttünk ide. Juliát felküldtem a szobájába amikor bejöttünk, én pedig elkezdtem keresni magát. A többiek még mindig kint hevernek megkötözve.

Az Angyal felkelt, és halkan járkált a szobában. Lassan kifutottak az időből, de tudta hogy Portmore dinamitjának figyelmeztető robbanása meg fogja előzni a mentőcsapat visszatérését, és a végső felvonás előtt mindent tisztázni akart.

– Mást is kiszedtél belőlük a… masszázzsal? – kérdezte.

– Ühüm – felelt büszkén Uniatz – befejeztem a melót.

Elmondott mindent, amit megtudott, és előadása alatt az Angyal előtt megvilágosodott az egész zseniálisan agyafúrt merész terv. Nem győzte dicsérni a saját szerencséjét.

– Nálad van a csekkfüzet is? – kérdezte, mire Hoppy előhúzta zsebéből a bőrkötésű kis füzetet.

Ezen kívül elvett két automatát a Hoppy által zsákmányként elhozott fegyverek közül, és gondosan ellenőrizte a töltöttségüket, mielőtt egyet-egyet a kabátja oldalzsebeibe csúsztatott. Ezután újabb cigarettára gyújtott, és elmosolyodott. Játékosan hasba ütötte Hoppyt:

– Felhatalmazlak, hogy orron vághass, ha legközelebb csúnya megjegyzéseket tennék elmebeli képességeidre, Hoppykám. Az egész zsákmány a tiéd lesz, de remélem, nem fogod léhaságokra költeni… Most szedd az irhádat, és menj ki a madárkákhoz. Szavalj nekik valamit szerelmi költeményeidből, és vidítsd fel őket.

Nem volt szükség rá hogy lemenjen az alagútba, de saját szemével akarta látni a bámulatos munkát, amelyet Jeffroll és társai végeztek. A széfben lévő vaslétra rövid folyosóra vezetett, ez pedig nagy, természetes barlangba nyílt. Az Angyal láthatta hogyan segítettek a körülmények a szabadítóknak, mert a munkájuk nagyobb részét egy régen kiszáradt földalatti folyó végezte el, de még így is meg kellett hajolni az alaposságuk előtt, amivel ezt az alagútfúrást kivitelezték.

A barlang túlsó felén – villanykörték világították meg az üreget – hidraulikus liftet pillantott meg egy függőleges kürtő aljában. Sejtette, hogy itt távolították el a kivájt földet. Anélkül, hogy megvizsgálta volna, tudta: a kürtő felső végében ajtó van, amely a garázsba nyílik, ahol a nagy teherautó állt.

Az emelőgép alól szakértő módon, talpfákra fektetett rozsdás sínpár futott az üreg mélyébe, rajta bányacsillék álltak. Ezek szállították a kivájt földet az alagútból, és ezek morajlottak, dübörögtek olyan titokzatosan éjszakánként, ami annyira nyugtalanította Julia Traffordot, és ami miatt ő is belépett a képbe.

A sínt követve a barlang túlsó oldalára érkezett, a mesterséges alagút bejáratához. Egy halom csillogó gépezetet közelített meg, amelyben valamiféle elektromos ásógépet ismert fel. Ez tette lehetővé hogy egy ilyen elképesztő méretű feladatot ilyen kevés emberrel lehessen megvalósítani. A vastagon szigetelt tápkábelek még mindig a helyükön voltak, a teherautónyomok mellett, beigazolva elképzelését.

Némi habozás után belépett az alagútba, amely épp hogy hat láb magas volt, így enyhén meg kellett hajolnia járás közben. Az alagút falait mindenütt gerendázat támogatta, ami arra vallott, hogy szakértő bányamérnök végezte az irányítást, Jeffroll személyében. Meg, hogy négy társa értelmes, ügyes emberek lehettek, legalább kettő közülük nyugalmazott árkásztiszt. A folyosóban nagy távolságonként villanykörték világítottak, melyek között a sötét árnyék foltjai gyakorlatilag teljes sötétséget eredményeztek. Mégis, ez a technika, ami ahhoz kellett hogy az alagút másik vége pontosan a Larkstone börtön egy meghatározott cellája alatt végződjön, a tudományos találékonyság egy olyan meglepő alkalmazása volt, ami bámulatos volt az olyan avatatlan szemlélő számára, mint az Angyal.

Ahogy beljebb hatolt az alagútban, egyre óvatosabban lépkedett, amíg szinte hangtalanul, lépésenként haladt. Végre csoszogást hallott valahol maga előtt, és Portmore hangja ütötte meg a fülét. Furcsán és öblösen visszhangzott a kiáltás.

– Vigyázzatok!

Az Angyal ösztönösen kiperdült a folyosóból, és az árnyék legsötétebb pontján, amit csak talált, a falhoz lapult. A következő pillanatban közeledő futó lépések zaja hallatszott, majd fülsiketítő dörrenés. Valami óriási erejű szélvihar, mint valami pelyhet, felemelte és odavágta jó öt méterrel arrébb a falhoz.

Újra feltápászkodott, süketen és félig bénultan, és hallotta, hogy a robbanás nyomán úgy hullik a kőtörmelék, mintha gépfegyver ropogna. A lámpák kialudtak, és amikor körbetapogatott, érezte hogy a síneket és a talpfákat félig betemette az omlás. De a dúcolás jó volt, és a több ezer tonna föld a feje felett nem omlott be. Azután egészen közel megszólalt Jeffroll:

– Mindenki rendben van?

– Én igen – felelte Voss, utána meg a többi.

Volt egy ismeretlen, hatodik hang a válaszolók között, amit az Angyal nem hallott korábban. Egy pillanat múlva valaki meggyújtott egy zseblámpát, amelynek fénye, körülbelül egy méter távolságra, az ismeretlen hang tulajdonosára esett. Sápadt képű férfi volt, és még mindig őfelsége börtönének egyenruháját viselte.

Simon elővette egyik revolverét, a másik kezével pedig kis zseblámpát húzott elő a kabátja belső zsebéből. Olyan volt, mint valami vastagabb töltőtoll, ezért megúszta az elkobzást amikor átkutatták.

Gondosan célba vette a másik zseblámpát, és ilyen távolságból meglehetősen pontosan lőtt. A ravasz meghúzásával egyidejűleg a fegyver eldördült, és a sötétség hirtelen visszatért; majd saját zseblámpájának fénye végigsöpört az öt emberen.

– Remélem, lesz idejük, hogy még elmondják utolsó imájukat – mondta udvariasan az Angyal, azután ismét a hatodik emberre villantotta a lámpát. Lehettek ugyan kisebb hiányosságai az alvilági személyek ismeretében, de ez az ember tulajdonképpen nem is tartozott az alvilághoz, és a fényképe hat egymást követő napon is megjelent az újságokban egy bizonyos héten, tizennyolc hónappal ezelőtt.

– Bellamy Wage úrhoz van szerencsém? – kérdezte Simon.

XI.

A társaság annyira megrökönyödött, hogy Simon jó darabig magának foglalhatta le a színpadot, ami határozottan ínyére volt, mert szeretett így szerepelni.

– A bíróság magát, kedvesem, csalásért és hamisításért tizennégy évi kényszermunkára ítélte. A Neovision Rádió Társaság kétmillió fontja dőlt be, és ebből másfél millió nem is került meg, azon elméleteken kívül, hogy maga dugta el valahová. Összességében véve úgy tűnik, hogy nagyszerűen tud takarékoskodni; és ha valakitől egy hónappal korábban kapott volna egy fülest, biztos vagyok benne, hogy valahol Dél-Amerikában tengethetné öreg napjait a nyomorúságos másfél millióból.

Az Angyal figyelmeztetően pásztázta lámpáját a társaságon, és amikor látta, hogy egyik sem mer mozdulni, folytatta:

– De ha el is kapták, még nem végzett – folytatta a csevegést. Ott volt magának Yestering, a csaló ügyvéd, aki miután nem talált elég hamis tanút, hogy tisztára mossák magát, megbízta, hogy ajánljon fel félmilliót annak, aki kiszabadítja Larkstoneból. Természetesen a költségek is önt terhelték, és mikor az ügyvéd a fegyházban meglátogatta, mindig aláírt néhány csekket. Meg is találta ezeket az embereket – képzett mérnökök, akik lecsúsztak és hajlandóak voltak kockáztatni egy egész vagyonért. El is végezték a saját részüket, de Yesteringet elfogta a kapzsiság, ő többet akart, mint amennyi járt neki. Amikor már majdnem minden készen volt, Yestering felbérelte Garthwaitot, azt a vörös gengsztert, hogy segítségével kitúrja a többit a zsákmányból. Az volt a terve, hogy a szabadítást Garthwait fejezze be, és így arra hivatkozva, hogy ők csinálták az egészet az elejétől kezdve, magának követeli a félmilliót, amit aztán elfeleznek. Jeffroll és társai sejtették, hogy mi készül, és Garthwait nem igazán tudott rájuk ijeszteni, úgyhogy múlt éjjel elrabolták, és túszként tartották Juliát. Az volt a terve Garthwaitnak, hogy csak magáért adja vissza, kedves Wage, így azután mégis csak az ő markukba pottyant volna a félmillió. Mindenki szerencsétlenségére, beavatkoztam.

Bellamy Wage ökölbe szorította kezét. Sápadt volt és rázkódott a félelemtől.

– Ki maga? – kérdezte remegő hangon.

– Simon Templar vagyok, közismert nevemen az Angyal. Biztos vagyok benne, hogy örül, mert annyi csirkefogó után végre egy tisztességes emberrel is találkozik. A maga kis üzleti ügyében én is közreműködtem, miközben rengeteg bosszúságot kellett lenyelnem. Ezért persze valami vigaszdíjra pályázom – tette hozzá az Angyal. – Jeffroll az elejétől kezdve félreértett engem. Gondolom van valami mentsége rá, de én nem tudok róla.

Kissé elfordította a lámpa sugarát.

– Egyébként, testvér, Julia visszatért.

Jeffroll némán rángatózó szájjal bámult rá.

– Bizony, bizony – mondta az Angyal. – A barátom – yenki torokmetszőnek hívta talán – hozta őt haza. Mindjárt le is ellenőrizheti. Most pedig gyerünk innét, mert nincs itt semmi látnivaló, a nagynéném meg hangosan sír utánam odahaza.

Miután átkutatta őket, és elvette Jeffrolltól a revolvert (csak neki volt fegyvere), felkísérte a társaságot az alagútból az irodába, ahol leült az íróasztal mellé és kipakolta fegyvertárát.

– Martin bácsi, megengedem, hogy üdvözölje unokahúgát – mondta Jeffrollnak. – Mi pedig várunk, míg rokoni hivatásának gyakorlásából vissza nem tér.

Cigarettára gyújtott. Weems a szőnyeg mintáját bámulta, Voss a bajuszát húzogatta, Portmore zihálva lélegzett, Kane pedig dühösen meredt maga elé.

Amikor Jeffroll visszatért, mind a négy feléje fordult. A válasz az arcára volt írva, még mielőtt bólintott volna.

– Igaz – mondta – Julia itthon van. Templar úr, én…

– Tudom, bocsánatot akar kérni – felelte az Angyal. – És Hoppy Uniatztól is. – De mit érek a bocsánatkéréssel? – sóhajtotta. – Az adóhivatal nem fogadja el készpénz gyanánt. A kocsmában sem mérnek érte sört. Ezért, attól tartok ennél többre van szükségünk.

– Mit akar tenni? – nyögte ijedten Bellamy Wage.

Az Angyal elmosolyodott. – Csak arra kérem, hogy egy kis írásbeli munkát végezzen számomra, drága öreg madár. Itt a csekkfüzete, amelynek őrizetét Yestering úrtól átvállaltam. Ha emlékezőtehetsége cserbenhagyná, felvilágosítom, hogy a folyószámla tulajdonosának a neve Isledon. Ön félmilliót ígért, és így mindenkire százezer font jutott volna. Most azonban hét részre kell osztani, és egyre hetvenegyezer-négyszázhuszonnyolc font, tizenegy shilling és öt penny esik. Az én részemről is Hoppy Uniatz nevére állítson ki csekket, megérdemli. Maguk legények – fordult a társaság felé – nyeljék le a békát, és örüljenek, hogy nem vagyok olyan kapzsi, mint Yestering.

Bellamy Wage engedelmeskedett. Az Angyal azután eltette az egyik csekket, és kikísérte őt a ház elé, ahol Uniatz türelmesen őrködött a kocsirakomány foglya felett.

– Itt a fuvarja – mondta –, és gondolom a kikötőben motorcsónak, a nyílt vízen pedig saját jachtja várja. Remélem, tengeri beteg lesz… Hoppy, szabadulj meg a bandától, azután gyere vissza ünnepelni. Tudom, hogy nagyon szomjas vagy, de ezek az urak megfizették a fuvart, nem szabad cserbenhagyni őket.

Amikor az irodába visszatért, az öt embert csekkjeik vizsgálatába mélyedve találta. Portmore őrnagy volt a szószólójuk, mert ő kezdett beszélni.

– Nem innánk valamit? – kérdezte.

Az Angyal örömmel egyezett bele. – Örülök, hogy vérontás nélkül sikerült lebonyolítani a dolgot – mondta. – Én szeretem a műkedvelőket, de voltak pillanatok, amikor éreztem, hogy maguk nem becsülnek meg engem.

– Mit tesz majd Yestering és Garthwait? – kérdezte később Jeffroll, miután Uniatz visszatért a bűnösök elszállításáról. Az ivóbajnok egy teljes üveg Johnny Walker whiskyvel húzódott a sarokba, és az Angyal arcának gondterhelt ráncairól azt olvasta le, hogy egészen más jár a fejében. De Jeffroll kérdésére mégiscsak felébredt, és válaszolt is.

– Semmit – mondta nagy meggyőződéssel, lezárván a maga részéről a vitát.

– Én nem vagyok benne olyan biztos – vitázott Jeffroll. – Bosszúálló banda ez nagyon. Mióta Garthwait megjelent a színen, mindig el voltunk rá készülve, hogy menekülnünk kell, mert feljelent. Most már megengedhetjük magunknak hogy eltűnjünk.

Hoppy megrázta a fejét.

– Mondom, hogy nem kell félni – mondta. – Mr. Templar azt mondta, hogy szabaduljak meg tőlük, és amit a főnök mond, az úgy is történik.

– Mi a fenét jelent ez? – kérdezte az Angyal elhalóan.

– Elfuvaroztam őket, úgy, ahogy mondta, főnök. Beültünk a motorcsónakba, és amikor kiértünk a kikötőből, elővettem a stukkert, és adtam nekik. Nem fognak csinálni semmit.

Uniatz nagyot nyújtózott, és megkérdezte:

– Fölvihetem magammal ezt az üveget az emeletre? Épp most fejeztem be az utolsó sort a versből amit visszafelé költöttem, és el akarom mondani Juliának, amíg el nem felejtem.

Jegyzetek:

1. A Dartmoore börtön "beceneve".

2. Utalás egy angol közmondásra: "You can't make a silk purse of a sow's ear", azaz a disznó füléből nem lehet selyem bugyellárist csinálni. Kb. mint a "Kutyából nem lesz szalonna".

3. A quod erat demonstrandum kifejezés (rövidítve Q. E. D.) a latin nyelvből származik, jelentése: „ezt kellett bizonyítani” (szó szerint: „ami bizonyítandó volt”). A bizonyítás ilyen lezárása Euklidészig nyúlik vissza, aki minden levezetés végére odaírta: „Éppen ezt kellett megmutatni”. Ennek latin fordítása a quod erat demonstrandum, azaz Q. E. D.

4. Oscar-díjas Hollywood-i színész.

5. Gin és Angostura-keserű (venezuelai rum alapú gyógynövény-keserű) összetételű koktél.

6. Enrico Caruso, olasz operaénekes.

Table of Contents

A NAGY ORGAZDA

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

MR. ELLSHAW ELTŰNÉSE

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

AZ IJEDT FOGADÓS ESETE

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

Jegyzetek: