Egy halott ember története

I.

Amikor a Hosszú Harry kiszabadult a pentonwillei fogházból, nem számított rá, hogy barátok csapata fog üdvözlésére kivonulni. Legrosszabb esetben a Fogházból Szabadultakat Segítő Egyesület egyik kiküldöttje várhatott rá, akivel majd tárgyalnia kell, és ezért kellemetlen meglepetés érte, amikor a fegyházkaputól néhány lépésnyire megpillantotta Teal főfelügyelőt. A lomha és nehézkes fődetektív álmosan támaszkodott egy lámpaoszlopnak.

Harry szemére húzta a kalapját, és elindult az ellenkező irányba, de Teal nem mondott le arról, hogy felújítsa az ismeretséget ezzel a régi üzletfelével. Megvált a lámpaoszloptól, és néhány lusta lépés után nekiiramodva, meglepő gyorsan utolérte a Hosszú Harryt. Keze Harry vállára nehezedett; a csirkefogó bosszúsan fordult vele szembe.

– Szükségem van rád, édes mákvirágom – mondta Teal, akinek humora nem egyszer a jó ízlés rovására ment.

– Nem lehet velem semmi dolga most, Mr. Teal – válaszolt Harry védekezőn.

– Szükségem van rád, Harry – ismételte Teal álmosan – reggelizz velem a Corner House-ban, és majd elbeszélgetünk.

Harry azt felelte, hogy már reggelizett. De Tealt nem lehetett olyan könnyen lerázni.

– Ha nem akarsz enni – mondta –, nézheted ahogy én eszem… és azalatt meghallgathatsz. – Beszéd közben óvatosan visszavezette Harryt, elment vele a fegyházkapu előtt – egy egészen kis autóhoz, amely a gyalogjáró mellett állt.

Szótlanul hajtottak végig a Caledonian Roadon. Tealnek megvolt az a képessége, hogy hallgatásának valami sajátságos, idegesítő jelleget adjon, és Hosszú Harry kedvetlenebb lett, mialatt a kilométeróra egyre-másra mutatta a megtett kilométereket a kapcsolótáblán.

Harry törte meg a szinte elviselhetetlen némaságot, amikor a Park Crescentről befordultak a Portland Placere:

– Felteszem, hegy nem akar összeköttetésbe hozni a Regent Street-üggyel.

– Már nem gondolok erre – válaszolt Teal – amióta tudom.

– Az ilyen kedveskedés magára vall – panaszkodott Harry keserűen. – Előbb hagyja, hogy az ember elszenvedje a rásózott börtönt, és nem szól egy szót se. Aztán megvárja a fegyház előtt, hogy újabb vizes lepedőt húzzon rá.

Teal nem felelt. Megint némán suhantak végig a Regent Streeten.

– Még nincs vádalap velem szemben – mondta Harry sértődött hangon –, különben is remek alibim van.

– Az van neked mindig – mondta Teal, neheztelés nélkül. – Ezen a téren még sohasem csalódtam benned.

A Coventry Streeten sonka és tojás mellett ültek, amikor Teal főfelügyelő végre leereszkedett addig, hogy Harry aggodalmát némiképpen megszüntesse. Megmagyarázta vendégszeretetének okait.

– Csakugyan szükségem van rád – mondta a maga álmos módján. – Mesélj valamit egy Connell nevű emberről. Az az ötletem támadt, hogy neked különösen jó barátod.

Harry arca rosszindulatú vigyorra torzult.

– Connell – morogta Hosszú Harry – az egy…

– No mi? – biztatta Teal álmosan.

Harry összeszorított ökle lassan kinyílt. Vigyorgása ravasszá vált.

– Connellel – mondta óvatosan – csak véletlenül találkoztam. Ennél többet nem tudok mondani róla, Mr. Teal.

A detektív sóhajtott. – Biztos?

Harry megrázta fejét. – Tudja, hogy én mindig készségesen segítek magának, ha tudok, Mr. Teal – mondta meggyőzően – de Connellről nem tudok semmit.

Teal hitetlenül nézte.

– Kivéve egyet – tette hozzá Harry lassan – okom van azzal gyanúsítani, hogy ő volt az a disznó, aki rám fogta a Bayswater-ügyet.

– Hagyj békén avval a Bayswaterral – mondta Teal szemrehányóan. – Sose hittem volna, hogy fegyvert hordasz magadnál.

– Nem is teszem – mondta Harry. – Hallgasson ide! – Előrehajolt az asztalon át. – Maga és én elég sokszor találkoztunk már… hogy úgy mondjam… munka közben. Tudja, hogy valamirevaló betörő vagyok. De sose talált nálam még csak egy pisztolyt sem. Hatszor csípett meg, és bevallom, hogy abban a fél tucatban kivétel nélkül benne voltam. De esküszöm, hogy akkor éjszaka még csak közelében se voltam Bayswaternak.

– Ezt a bíróság előtt kellett volna elmondanod – felelt Teal.

– De kérem – csökönyösködött Harry bárgyún. – Emlékszik, hogyan rántott bele a dologba, ugye? Volt alibim? Szóltam egy szót is alibiről? Tudja jól, hogy nem. No már most, kérdezem magától, Mr. Teal, voltam én már benne úgy egy ügyben, amelyet tényleg én követtem el, úgy, hogy az alibim ne lett volna kéznél?

Teal szemét lehunyta, és látszólag semmiről sem vett tudomást. A lusta unalomnak ezt az állapotát kedvelte.

– Az egész ügy elejétől végig csapda volt, amit nekem állítottak – ismételte Harry – és ezt magának tudni is kellene, Mr. Teal. Én soha fegyvert nem használtam, és soha orvul nem támadtam. Lehet, hogy ez az ember attól halt meg, amit a lapok írtak. Akkor engem fel kellett volna akasztani. Lehet, hogy ez is volt a cél. De Connell…

Teal szeme egyszerre kitágult. – Mit akarsz te Connellel? – kérdezte.

Harry megenyhült. – No, ha majd látom – mondta –, lehet hogy itallal fogom kínálni, de az is lehet, hogy nem. Ki tudja?

– És ha újra elcsíplek – mondta Teal – lehet, hogy életben maradsz, de lehet, hogy felakasztanak. Ki tudja?

Tealt a beszélgetés semmilyen szempontból nem elégítette ki, és az a körülmény, hogy hajnali fél hatkor fel kellett kelnie, érthetővé tette a bosszúságát. Végzett Harryvel, és visszament a Scotland Yardra, a szobájába. Körülbelül fél tíz volt, és közvetlen munkatársa, Barrow őrmester, rosszkedvűnek találta főnökét.

– Gondolkoztam – kezdte Barrow, de Teal dühös szemvillanással a szavába vágott.

– Minek? – kérdezte Teal kegyetlenül, – Biztosra veszem, hogy ez árt magának. Jól tudja, hányszor figyelmeztettem, hogy vigyázzon magára.

– Gondolkoztam a camerwalli postahivatalban történt rablásról – tartott ki az őrmester bosszankodva a tárgy mellett. – Nem lehetséges, hogy az a Horring nevű ember benne volt?

– Dehogynem – hagyta helyben Teal – ha nem akasztották volna fel egy héttel azelőtt Wandsworthben. Menjen ki, és maradjon nyugton. Még agyhártyagyulladást kap, ha ilyen sokat töri a fejét tovább is. – Teal jobban érezte magát, ha mérgét kiadhatta. – Amikor lemegy – kiáltott a visszaforduló őrmester után, mialatt az betette az ajtót – mondja meg Jones őrmesternek, hogy kéretem!

A Scotland Yardnak van egy különleges csoportja, amely furcsaságoknak szenteli minden idejét, és a tény-mozaikok, amelyeket összeállít, változatosak és idegenszerűek. Számos adatot például a cirkáló rendőrök jelentéseiből állít össze, akiknek az az utasításuk, hogy minden rendkívüli eseményt, amelyet szolgálati idejük alatt az utcán meglátnak, jegyezzenek fel. Egy kocsi például nem állhat meg éjjel egy ház előtt, és terhe nem rakható le anélkül, hogy ne jelentenék ezen az osztályon. Az ágyrajáró nem költözhet Bermondseyből a Jermyn Streetre egy legénylakásba anélkül, hogy ennek a csoportnak az érdeklődését fel ne keltse. Senki nem lehet állandó látogatója a West End szállóinak és vendéglőinek, amelyben a londoni társaság, és az idegen milliomosok találkoznak, nem élhet luxusban állítólagos rokonai jóvoltából anélkül, hogy ez a csoport ne érdeklődnék a legközelebbi körülmények iránt.

Ezen az osztályon Jones őrmester volt a fő számon tartó. Életét a kartotékok rengetegében töltötte, osztályozva a hozzá befutó és látszólag jelentéktelen híreket, kiszemelve belőle azt, aminek jelentősége lehet, bejegyezve az ellenőrző jelentéseket, és további nyomozást kérve olyan tényekről, amelyek arra érdemeseknek látszottak. Néha a nyom, amelyen elindult, nem vezetett sehová. Máskor eltérítették más nyomok, amelyek újabb nyomokhoz vezettek. S aztán esetleg egyszercsak körülvetetett egy házat, egy csomó detektív behatolt, hogy néhány perc múlva egy-két nagyon meglepett embert tuszkoljanak be lehetőleg feltűnés nélkül egy várakozó taxiba. Olyan helyre vitték őket, ahol bőven volt idejük elgondolkozni rajta: hogyan sikerült a látszólag kinyomozhatatlant mégis kinyomozni a rendőrségnek.

– Üljön le, Jones – mondta Teal kényelmesen elhelyezkedve forgó karosszékében íróasztala mögött, és lehunyta szemét. – Mondjon el mindent, amit a Vanney-cégről tud.

Jones őrmester leült. Hosszú, szikár, őszülő hajú, széles orrú férfi volt.

– Az igazgatóság – kezdte Jones őrmester – a következőkből áll: elnök és vezérigazgató James Arthur Vanney, negyvennyolc-ötvenkét éves, Half Moon Street; titkárság: Sebastian Tombs, egyetemi végzettséggel, lakáscím nélkül; igazgató Malcolm Standish, harmincnégy éves, Lincoln's Inn-i ügyvéd.

– Tudunk valami fontosabbat ezekről?

– Nem sokat. Standisht ismerjük. A bűnügyek felében ő a bűnös védőügyvédje. Sokkal többször, mint ahányszor a neve hivatalosan szerepel. Ha valamelyik nagyobb gazember horogra kerül, azonnal Standishért küld. Soha, semmi bajunk nem volt vele, de nem lepne meg, ha azt hallanám, hogy jól megszedte magát ezeken az ügyeken. Vanney építette a Half Moon Street alsó végén azt az új házat, körülbelül kilenc hónappal ezelőtt. Két gépkocsit tart, egy Rolls-Royce-t és egy Daimlert. Négy alkalmazottja van. Igen jól megy a dolga.

– Hol volt, mielőtt a Half Moon Street-re került?

– A Savoy szállóban lakott, amíg a házat építették. Előbbi címét ott így jegyezte be: Melbourne, Victoria. Másvalaki tárgyalt az építésszel, más tartotta kézben az építkezés ügyeit már hónapokkal azelőtt, hogy Vanney megérkezett… egy Tombs nevű alak, akiről sokkal többet szeretnék tudni.

– Magam is – felelte Teal. – Tisztviselők?

– Nagyon kevesen. Titkárnő, akit Pamela Marlowe-nak hívnak, és két írnok. Pamela Marlowe a váratlanul elhunyt Stenning gyámleánya volt.

Teal álmosan bólintott, s ezzel jelezte, hogy a megbeszélésnek vége. Jones őrmester felállt. Amikor kiment a szobából, egy ember valami kis csomagot hozott be.

– Várjon csak – mormogta Teal, és az őrmester megállt az ajtóban. Teal gondosan megvizsgálta a csomagot, és füléhez tartotta. Azután hunyorított, és a mosolynak egy árnya jelent meg arcán. – Meglepőn ötlettelen – jegyezte meg.

Jones őrmester visszatért az íróasztalhoz, és Teal átnyújtotta neki a csomagot. Jones óvatosan vette kézbe.

– Vigye át a robbanócsoporthoz – mondta Teal –, és lehetőleg ne ejtse el útközben. Amíg viszi, imádkozással is töltheti az időt, hogy az egész istennyila szét ne csapjon, mielőtt odaér!

II.

Vanney és Társai kft., akik a bejárat melletti üvegtábla szerint „ügynökök”-nek nevezték magukat, egy új háztömbben béreltek néhány egymásba nyíló szobát,

éppen szemben a Charing Cross vasútállomással Négy irodahelyiség ablaka nyílt a Temze-partra. Belül egy összekötő folyosó, úgy hogy minden szobának külön bejárata volt. Emellett azonban mindegyik szobából vezetett ajtó a következőbe is, úgyhogy ezeken át is bármelyik szobába be lehetett jutni. Az első helyiség várószoba volt, a másodikban a két írnok dolgozott, a harmadikban pedig Tombs és Miss Marlowe. A negyedik James Arthur Vanney magánszentélye volt. Vanney úr kövérkés, középmagas férfi volt, aki főképp rendkívül széles vállánál fogva tett köpcös benyomást. Sötét haja és szófukar, nyers modora jellemezte.

Teal főfelügyelő egyik délután bekopogott az ajtón, amelyen az állt: „Tudakozódás”, és az írnok, aki ajtót nyitott, mindjárt közölte, hogy Mr. Vanney el van foglalva.

– Akkor várok – mondta Teal nyugodtan, s ez nyilván zavarba ejtette az írnokot. Az ajtó, amely az írnokok szobájából a titkárságiba vezetett, nyitva állt. Ezen keresztül Teal egy ismerős alakot pillantott meg. Feltartóztathatatlanul siklott el az írnok mellett, keresztülment az összekötő ajtón, és megkopogtatta Simon Templar vállát.

– Nini, hisz ez „az Angyal”! Mikor változtatta meg a nevét Tombsra? – kérdezte Teal együgyűen.

– Nemrég – felelte Simon Templar, szemtelenül. – Tetszett ez a név. Nem mondta az írnok, hogy Mr. Vanney el van foglalva?

Teal bólintott. – De igen. Én meg azt feleltem, hogy akkor várok.

– Mr. Vanney – szólt az Angyal csökönyösen – egész délután el lesz foglalva.

– Rengeteg a szabadidőm, kedves Angyal – felelt Teal nyugodtan – ha pedig megunnám a várakozást, jöjjön, és szórakoztasson.

– Mr. Vanney – folytatta Templar következetesen – nem fogadhatja önt holnap reggelig.

Teal kivett a zsebéből egy kis rózsaszínű papírba burkolt csomagot. Ebből egy még kisebb csomagot vett ki, emebből pedig egy vékony szelet rágógumi került elő. Állkapcsai ütemesen kezdtek mozogni, és Teal álmosan elgondolkozva jártatta szemét körül a szobában.

– Ott a sarokban elalhatom – mondta. – Vagy van talán itt egy tábori ágy?

Simon Templar a csengőtáblát nézte az íróasztalán, kiválasztott egy gombot, és megnyomta.

Mr. Teal békésen rágcsált, amíg az ajtón kopogtatás nem hallatszott, válaszul a csöngetésre.

– Lehet – mondta Templar élénken, és egy kékruhás, tányérsapkás férfi állt meg az ajtóban. – George – folytatta Templar ugyanazon a jókedvű hangon – kísérje ki ezt az urat.

– Tegyük fel – ajánlotta Teal bágyadtan – hogy volna egy-két szavam magával négyszemközt.

Az Angyal vállat vont. – Pontosan két percem van a maga számára – mondta – addig várjon az ajtó előtt, George. Miss Marlowe, ugye megbocsát?

Teal letelepedett egy karosszékbe. – Csinos lány – jegyezte meg.

– Nagyon – hagyta rá röviden az Angyal. – És most adja elő a mondanivalóját. Mi szél fújta erre, vén görögdinnye?

Teal lustán nyújtózkodott. – Csak érdeklődés, Angyalkám – mondta – Egy olyan név, mint Sebastian Tombs, túlságosan jól hangzott ahhoz, hogy valódi legyen. És amikor magát megláttam… no, akkor jobban kezdtem érdeklődni, mint valaha.

– Biztosan nagy öröm lehetett a maga számára – hagyta helyben az Angyal. – Szabad tudnom, hogy miért?

Teal lehunyta szemét, de állkapcsai egyhangú szabályossággal folytatták a rágógumi őrlését. – Valahogyan… amikor találkoztam magával, mindig az az érzésem, hogy van mi után szimatolni. Ezúttal mi lehet e mögött a vállalat mögött?

– Megváltoztam – mondta az Angyal meggyőzően. – Bűneim terhétől megtörve, és bánatosan tudatára ébredve a sok elvesztegetett időnek, elhatároztam, hogy kimegyek a nagyvilágba, és jót teszek. Ráléptem a tisztesség örvényére, Teal, de nem remélem, hogy maga elhiszi.

– Akkor nem is fog bennem csalódni – felelte Teal álmosan. – Megláthatom végre a főnökét?

– Félek, hogy nem – felelte az Angyal. – Mondtam már, hogy el van foglalva.

Teal odanézett az összekötő ajtóra. A felső tejüveges részére festették ezt a szót: „Igazgató”.

– Mindig sötétben fogadja a látogatóit? – kérdezte Tea1 udvariasan.

– Mindig – felelte a nyájas „Sebastian Tombs”. – Ez a különcködéseinek egyike.

Teal szeme félig csukva volt. – És mondja csak – folytatta Teal ugyanazon a fáradt hangon – mindig az írnokok szobájában akasztja fel a kalapját meg a kabátját? Mert a maga kabátja és kalapja itt lóg a sarokban, amott pedig három kalapot és kabátot láttam, amikor keresztüljöttem.

– Ez egy másik furcsasága – felelte az Angyal folyékonyan. – Azt mondja, hogy nem szereti, ha a kabátja és kalapja a saját szobájában lóg.

Teal bólintott, és azután megmozdult. Köztudomású volt, hogy nagy és lusta teste ellenére, ha akart, váratlanul hihetetlen gyorsasággal tudott előrejutni. Mielőtt az Angyal megakadályozhatta volna, kitárta az „Igazgató” jelzésű ajtót, és mire Templar melléje ért, meg is gyújtotta bent a villanyt. A szoba üres volt. Kevés, de kényelmes bútor állt benne: az ablak mellett a sarokban egy íróasztal, az ellenkező sarokban páncélszekrény és odébb egy iratszekrény. Az íróasztal mögött fa karosszék állt, előtte pedig két bőrfotel. Szemben az összekötő ajtóval kandalló volt, amelynek mindkét oldalán egy-egy nagy beépített szekrény ajtaja takarta a falat. Vanneynek nyoma sem volt.

Teal nekitámaszkodott az ajtófélfának, és rendíthetetlenül rágcsálva, az Angyal szemébe nézett.

– És mondja csak – folytatta anélkül, hogy a hangját hajszálnyira is emelte volna. – Mr. Vanney automatikusan eltűnik a látogatójával együtt, ha ezt az ajtót kinyitják?

Simon Templar zsebre vágta a kezét és kényelmesen megállt az ajtóban. Kötekedőn és gúnyosan nézett a detektívre. – Erről a szokásáról eddig nem tudtam – felelte nyugodtan. – De a nagy emberek szokásai mindig kissé hóbortosak. Ez érdekes kis talány lesz, amit hazavihet magával, és törheti rajta a fejét.

– Nem hiszem, hogy itt töltöm az éjszakát, – jegyezte meg Teal. – Pá, pá, Angyalkám. Remélem, hamarosan találkozunk.

Teal kinyitotta az ajtót, és ott találta, a portást, aki türelmesen várt. – Elmehet, George, – mondta Teal – megtalálom a kijáratot egyedül is.

Már a folyosón haladt, amikor valami eszébe jutott, és visszatért. Néhány hüvelyknyire kinyitotta az ajtót anélkül, hogy kopogott volna, és bedugta a fejét. Simon Templar az íróasztalnál ült és írt, a lány pedig a sarokban az írógépen kopogtatott.

– Isten vele, vén görögdinnye – mondta az Angyal kedveskedve, anélkül, hogy föltekintett volna.

– Ha Mr. Vanney visszajön, – mondta Mr. Teal rendíthetetlenül nyújtva a szavakat – adja át szívélyes üdvözletemet, és mondja meg, hogy máskor ne tegyen olyan gyerekes kísérletet a meggyilkolásomra, mert komolyan megharagszom. – Becsukta az ajtót, és lusta léptekkel elindult a lépcső felé, magában zümmögve.

Teal sohasem tudta legyőzni azt a gyöngeségét, hogy megjátssza a folyóiratokból ismert, szabványdetektívet.

III.

Simon Templar befejezte a levélfogalmazást, és gondolkozni kezdett. Azután kényelmesen hátradőlve kinyúlt a hosszú karja, és megnyomott egy csengőgombot. A kis réztábla a gomb mellett „Titkárság”-ot jelzett, és a csengő meg is szólalt – a szoba másik sarkában, Pamela Marlowe feje fölött. Kívülálló talán nem érthette meg ennek a berendezésnek célját, de az Angyal, aki csak rövid ideje kapcsolódott bele az üzleti életbe, még nem fáradt bele, hogy játsszék a modern technika vívmányaival. Az iroda személyzete jól mulatott ezen. Simon cigarettára gyújtott, és töprengve bámult föl a mennyezetre.

–Írjon egy levelet. Stanforth és Watson: Tisztelt Cím! Hivatkozunk ma reggeli telefonbeszélgetésünkre. Pont. Úgy látszik valami fúrja az oldalát.

Pamela Marlowe meglepetten nézett föl a billentyűkről.

– Azt akarja, hogy ezt is beleírjam? – kérdezte.

– Nem – felelte az Angyal, levéve szemét a mennyezetről. – Ez magának szólt. – A férfi sóvárogva nézett át a lányhoz, aki néhány pillanat múlva elfordította a fejét.

– Mindent mondjon el – jegyezte meg Simon nyájasan. – Én vagyok a Bizalmas Atyák Rendjének Nagymestere.

A lány ismét rápillantott, és a kérdés, amelyet a felszólításra hozzá intézett, nem lepte meg.

– Ki volt ez a férfi?

– Kiváló detektív-főfelügyelő – felelte az Angyal, Claud Eustace Teal, az Új Scotland Yard bűnügyi nyomozócsoportjának főnöke. Gyanakvó a természete, de nem olyan bolond, mint amilyennek látszik. Kijelentem, hogy ez nehéz is lenne.

A lány tétovázva ceruzájával játszott. – Mr. Tombs – mondta végre – én nem akartam hallgatózni, de a falak a szobák között igen vékonyak.

– Ezek a gyorsan és rossz anyagból épített házak! – sóhajtott az Angyal. – Majd diktálok erről mindjárt egy levelet a Times-nak.

A lány elfordította fejét. – Nem tehetek róla, hogy hallottam, amit Mr. Teal mondott.

Simon nem felelt. Éppen ő, akit az egész jelenet zavarba kellett volna hogy vigyen, semmi elfogódottságot nem mutatott.

– Maga nem utasította vissza a vádjait – mondta a lány.

– Persze, hogy nem – felelte az Angyal. – George Washington volt egyik ősöm, és ezért nem vagyok képes hazudni.

Pamela Marlowe már hallott az Angyalról – az lett volna meglepő, hogyha nem hallott volna róla. Templar pontosan tudta, hogy mi megy végbe a lányban, de ez csöppet sem zavarta. Enyhén szórakozott rajta. – No, mi a baj? – kérdezte végre.

– Maga valóban „az Angyal?”

– Igen. Azt hitte, hogy egy egész életen át a Sebastian Tombs névre hallgattam?

– No, no! – mondta a lány nyíltszívűen – utálom az ilyesmit, de be fogja látni, hogy kötelességem szólni Mr. Vanneynak. Hacsak nem ad valami rendes magyarázatot.

Simon gúny nélkül mosolygott.

– Persze hogy ez a kötelessége – hagyta rá kedvesen. És be kell vallanom, hogy becsülöm indítóokainak nemességét. Fel fogom hívni Mr. Vanney figyelmét erre a körülményre. Ami azonban magát a tárgyat illeti, félek, hogy nem tud neki semmi olyant mondani, amit már ne tudna. De azért csak szóljon neki holnap reggel, ha nem hisz nekem.

Ezután lediktált gyorsírásba egy csomó levelet; megvárta, amíg a lány legépelte, és bevitte az egész levélköteget Mr. Vanney különszobájába. Az egész csomót visszahozta néhány másodperc múlva, és minden levél alá volt írva.

– Ha megcímezte a borítékokat, hazamehet – mondta. – George majd föladja.

A lány megkockáztatott egy kérdést. – Minek nekünk egy külön portás ehhez az irodához kérem? – kérdezte.

– Arra mindig szükség van – felelte az Angyal nyomatékkal – hogy az ember a legkitűnőbb üzletmenet látszatával vegye körül magát. Jó benyomást tesz. Georgenak holnap meglesz a szép új rézgombos egyenruhája, és ettől a forgalom nagymértékű emelkedését várom.

A Vanney-cégnél megdönthetetlen szabály volt, hogy Mr. „Tombs” hagyta el utoljára az irodahelyiséget. Ezen az estén azonban Pamela Marlowe, aki már kabátban és kalapban állt, szinte bizonytalannak látszott, hogy szaván fogja-e a férfit vagy sem.

– Mondtam már, hogy elmehet – mondta az Angyal anélkül, hogy felnézett volna a levélről, amelyet olvasott.

A lány habozott. – Biztos, hogy Mr. Vanneynak nem lesz rám szüksége?

– Mr. Vanneynak – mondta az Angyal óvatosan – soha sincs magára szüksége. Maga ezt nagyon jól tudja.

Ez igaz volt. A személyzet minden utasítást „Mr. Tombs”-tól kapott, és ő diktálta az összes levelet, amit a cég küldött; ő bontotta fel a postát is. A személyzet be se tehette a lábát Mr. Vanney szobájába.

– Megmondtam, hogy ma este nincs már önre szükségem – mondta az Angyal – ezt hivatalosan vegye tudomásul. Mr. Vanney már el is ment.

A lány rábámult. – Hiszen nem is jött itt keresztül, hogy fölvegye a kabátját és kalapját – ellenkezett.

– Külön bejáratán át hagyta el az irodát – felelte Simon – kabát és kalap nélkül. Ma a Kenguru Rend ülésére ment, amelynek egyik alapszabálya, hogy tagjainak tilos pénteken kabátban és kalapban hazamenniük.

Nem maradt más hátra, minthogy távozzék a lány. De az eset emlékezetében maradt sok egyéb, rendkívüli ténnyel együtt, amelyeket néhány hónap óta – Simon Templarral együtt dolgozva – tapasztalt.

„Mr. Tombs” minden téren eszményi főnök volt. Modora anélkül, hogy hideg lett volna, megközelíthetetlenül közömbös volt, de igazi lényét sohasem tudta Pamela kiismerni. Ha bármilyen rendkívüli esemény felől kérdezősködött, a férfi sohasem jött zavarba, mindig meg tudta magyarázni; de az okok, amelyeket oly könnyedén megadott, még egy szarvasmarha intelligenciáját is sérthették volna. Volt idő, amikor azt hitte a lány, hogy tréfál, és azt várta tőle, hogy nevessen. A legfurcsább kijelentéseket mosoly nélkül tette, és ha valamilyen indulat látszott rajta, ez az élvezet volt: a lány bosszús megdöbbenése fölött.

Amikor hétfőn reggel Pamela beállított az irodába, újabb rejtély fogadta. Az Angyal kabátban állt, és az utolsó simításokra felügyelt, amelyeket két munkás végzett az iroda belső folyosójának végén.

Simon megszokott nyájas modorában üdvözölte Pamelát, és odahívta, hogy csodálja meg művét. – Ez George otthona – mondta.

Az egész csak a folyosóból levágott ablaktalan négyszög volt, amely Vanney szobájának bejáratán túl foglalta el a folyosó végét. Tulajdonképpen csak egy portásfülke volt, de a választófal egészen fölért a mennyezetig, és csak két kis ablak volt rajta – az egyik magában a választófalban, a másik pedig abban az ajtóban, amelyet most akasztottak be a munkások, és amely a portásfülkébe vezetett. Mindegyik ablakon erős, sűrű vasrács volt. Amikor Pamela közelebb ért, még egy meglepő felfedezést tett.

– Miért van acéllal páncélozva ez a választófal? – kérdezte megdöbbenve.

– Mert – felelte az Angyal – fél hüvelyk vastag választófal nem véd golyók ellen. Nem szeretnénk a drága, egyetlen Georgeot elveszíteni.

A lány nem felelt, de Simon elemében volt. – Figyelje meg a stratégiai előnyöket – mormolta a művész lelkesedésével. – Senki sem érheti el Georgeot anélkül, hogy az egész folyosón vagy minden szobán végig ne kelljen haladnia. Ennélfogva magára vessen, ha nem hallja meg a közeledőt idejében. De még egy biztosítékot csináltattam. Mindjárt megmutatom.

Végigment a folyosón, és amikor a kijárathoz közel ért, egy berregő hang ütötte meg a lány fülét. Körülnézve egy kis fémdobozt látott meg a falon, a portásfülkén belül. Simon továbbment a kijárat felé, és a berregés abbamaradt. Visszafelé jött, és a berregés megint felhangzott; azután még közelebb jött, és a berregés újra elhallgatott.

– Mi ez? – kérdezte a lány. – Vészcsengő?

– A legújabb találmány ezen a téren – felelte az Angyal. – Jöjjön, és nézze meg közelebbről.

Végigvezette a lányt a folyosón, és amikor egy yardnyira voltak a kijárattól, megint felcsendült a berregés. A lány megállt, és csodálkozva nézett körül, de nem látott semmit.

– A legjobb ötlet ebben a szakmában – mondta az Angyal. – Egy fénysugár jön be a folyosón, és egy fényelemre süt rá. Láthatatlan, de ha közéje áll, és így megszakítja az áramot, a fényelem megindítja a berregő csengőt. Lehetetlen kikapcsolni, kivéve amikor már túl késő, mert csak Sebastian Tombs – az Angyal akaratlanul meghajolt – és a szerelő, aki feltette, tudja a fényelem pontos helyét.

Az Angyal szórakozott a lány megdöbbenésén.

– Ugye milyen csinos dolog? – kérdezte.

– Hihetetlen körültekintés egy portással kapcsolatban.

Az Angyal mosolygott. – George – mondta hatásosan – ugyanúgy tagja a Vanney-cégnek, mint maga vagy én. Nem kötelessége hát a cégnek, hogy gondosan védje őt az állásában rejlő veszélyek ellen?

Meglepetésében a lány megfeledkezett a tanulságról, amelyet már előző, hasonló esetekből levont. – De miért lenne George veszélyben? – kérdezte, és Simon Templar arca azonnal felvette legméltóságosabb kifejezését.

– Nem hallott maga fegyveres betörésekről? – kérdezte szigorúan. – Nem hallott a Fekete Kézről? És meri állítani, hogy sohasem említettem maga előtt a Portások, Küldöncök, Házfelügyelők, Viceházmesterek és Enyvfinomítók Egyesületét, amely megfenyegette Georgeot, amiért megengedtük, hogy a szokásosnál két rézgombbal többet varrjon az egyenruhájára?

A lány kétségbeesetten elfordult, és bement az irodába. Az Angyal utána. Levetette kabátját, azután hátradőlt székében, feltette lábát az íróasztalra, és megnyomta a „Titkárság” című csengőt.

– Írjon egy levelet a Times-nak – mondta. – A Times igen tisztelt Szerkesztőjének. Uram! Az építkezéseknél felhasznált anyag és munka a legáldatlanabb helyzeteket teremti. Pont. Abban a házban, ahol pillanatnyilag lakom, a falak oly vékonyak, hogy egy szög, amelyet múlt éjjel bevertem, mert fel akartam akasztani rá egy képet, a szomszédom szobájába hatolt. Pont. Nem köszönte meg. Sőt. Pont. Ennek következtében a feleségem kénytelen volt levenni az ételt a kandallóról, amitől a háztartásban súlyos komplikációk támadtak. Pont. Maradok stb., stb. Nyugalmazott alezredes.” És ne felejtse el, Miss Marlowe, hogy George egyike a legfontosabb alkalmazottaknak ebben az irodában; ha valakinek sikerülne őt megölni, a cég valószínűleg azonnal feloszlana, és mindketten állástalanokká válnánk.

IV.

Teal látogatása sokszor eszébe jutott Pamela Marlowe-nak azóta, hogy Templar akkor délután oly szemérmetlenül elismerte az álmos detektív vádjainak helyességét. Mégis egy reggel – amikor Simon Templar azzal állított be, hogy Vanney ma fogadja, és elmondhat neki mindent – ellentétes érzések dúltak benne; egyrészt ellenére volt a főnökhöz menni és bevádolni „az Angyalt”, másrészt örült, hogy Templar nem hazudott, és a főnök valóban tud – úgy látszik – mindent.

Amikor Mr. Vanney csengője megszólalt, hogy behívja a lányt, Templar így bátorította;

– Mondjon el mindent, amit látott és hallott. Érdekelni fogja az öreget.

Pamela szaván fogta az Angyalt, de a beszélgetés eredménytelen volt. Vanney figyelmesen végighallgatta, de a végén megesküdött volna a lány, hogy a főnök mosolyog rajta a szakálla mögött. Hangja azonban komoly volt.

– Nagyra értékelem példás kötelességtudását, Miss Marlowe – mondta Vanney – de amit… izé… Mr. Tombs mondott önnek, az igaz. Mindent tudok róla, és mégis élvezi teljes bizalmamat.

Nehézkes beszédmodora volt, és minden szót jól megrágott, mielőtt kimondta. Egyszer sem nézett egyenesen a lány szemébe, hanem mereven elnézett Pamela válla mellett.

– Én nem akartam Mr. Tombsnak ártani – igyekezett a lány magyarázkodni. – De nem feledhettem el azt sem, hogy az ön alkalmazottja vagyok.

– Tökéletesen megértem – mondta Vanney. Ugye ismeri gyámja utolsó óhaját, hogy viseljem az ön gondját, ha valami baj érné őt?

– De ön Ausztráliában volt.

– Na igen. De gyámja írásban kérte.

– Értem. Én keveset tudok róla, és sohasem hallottam, hogy barátait emlegette volna. Apám régóta ismerte, játszótársak voltak, de húsz évig nem találkoztak. Éppen mielőtt apa meghalt, találkozott véletlenül ismét össze Mr. Stenninggel és mivel azelőtt olyan szoros barátságban voltak, érthető, hogy őt jelölte ki gyámomul. De én csak háromszor láttam Mr. Stenninget, amikor még egész kicsi voltam. Mindent az ügyvédjein át intéztetett.

– Sokszor említette önt a leveleiben – jegyezte meg Vanney. – Azt hiszem, hogy szíve mélyén nagyon szerette önt.

Játszani kezdett az íróasztalon egy ceruzával, és a lány akaratlanul is megfigyelhette a kezét. Durva és ápolatlan kéz volt, sehogy sem illett egy milliomoshoz – márpedig Vanneyt annak tartották. Hirtelen észrevette – úgy látszik –, hogy figyeli, mert letette a ceruzát, és zsebre vágta mindkét kezét.

– Nehéz sorom volt – mesélte tovább – mielőtt felvergődtem Ausztráliában. Félek, hogy mint gyám, kevéssé lettem volna az ön hasznára. Most persze már elég idős ahhoz, hogy ne kelljen önre vigyázni. De ha megtisztelne azzal, hogy elfogadja meghívásomat vacsorára, Miss Marlowe, boldoggá tenne.

A lány habozott. – Ha ön engem…

– Úgy látom, nincs nagyon elragadtatva.

Pamela megfelelő választ keresett. – Nemigen megyek… sehová – mondta végre. Érezte, hogy a kifogás nagyon átlátszó.

De Vanney nem sokat törődött az egésszel. Magához húzott egy könyvet, és lapozni kezdett benne.

– Rendben van, Miss Marlowe – mondta, és hangja ismét nyers volt. – Akkor végeztünk is. Visszamehet a munkájához.

A lány kiment. Valahogyan kényelmetlenül érezte magát. Tudta, hogy nem volt tapintatos dolog Vanney-nak kosarat adni, és nem is hárította el a meghívást ügyesen. Logikus ok nem volt rá, hogy konok legyen, és bosszankodott, hogy oly könnyen engedett megmagyarázhatatlan ellenszenvének.

Az Angyal itatóstömbjére főnöke karikatúráját rajzolta, amely – ha megjelent volna egy lapban – rágalmazási perre is elég okot szolgáltatott volna.

– Úgy látom, vereséget szenvedett – jegyezte meg az Angyal, fel sem pillantva. – Ebből arra következtethetek, hogy kénytelen volt természetadta igazságszeretetemet elismerni.

A lány mosolygott, de ő nem nézett rá.

– Bocsánatot kell öntől kérnem – mondta. – Maga figyelmeztetett, hogy nevetségessé válhatok, de nem hagytam magam meggyőzni,

– Megbocsátok – mondta az Angyal szeretetre méltóan. – De ha azt hiszi, hogy egy nap lelepleznek mint híres és nemes detektívet, aki bűnözőnek álcázta magát, nem törődve hírével és kilátásaival – csak azért, hogy elfogja a legnagyobb bűnözőt, – kötelességem figyelmeztetni: semmi ilyen romantikus nem fog történni. Én egy arcátlan, komisz fráter vagyok, és így érzem jól magam. Az a tény pedig, hogy a maga szája a legszebb, amit valaha életemben láttam, nem változtat ezen semmit!

Az Angyal boldog ártatlansággal úgy tett, mint aki észre sem veszi, hogy eltér megszokott társalgási módjától. Mialatt a lány megdöbbenve bámult rá, Vanney karikatúrájának bal szeme alá egy ledér életre valló ráncot rajzolt kék ceruzával, aztán mereven bámult a mennyezetre.

Pamela nem tudta, hogy mit mondjon, és ezért hallgatott. Annál is inkább, mert Simon látszólag nem is várt választ. Rövid tűnődés után újra fölvette a ceruzát, és folytatta a rajzolást. Pamela reménytelenül bámult az üres papírra: a helyzet szinte lehetetlenné vált. De az Angyal kísérletet sem tett annak enyhítésére.

– Mintha valami bántaná, Pamela – mormolta végre Simon, félretéve az itatóstömböt. – Nem képzelhettem, hogy ha véleményemet hallja a szájáról, ez ilyen mélyen fogja érinteni, hát arra kell következtetnem, hogy Vanney irodán kívül szeretne magához közeledni.

– Semmi köze hozzá, azt hiszem, Mr. Tombs – kezdte a lány, és ekkor Simon felpillantott rá.

– Miután a gonoszt leleplezték – jegyezte meg az Angyal – azt hiszem nyugodtan elfelejtheti ezt a nevet. Csak azért választottam, mert reméltem hogy Claud Eustace majd bosszankodni fog rajta egyszer. De minél tovább viselem, annál kevésbé szeretem.

– Ahogy óhajtja… Mr. Templar.

– Simon – mormogta az Angyal – a legkellemesebb fülemnek.

A lány durcásan nézett maga elé.

– Tehát igen vagy nem? – kérdezte az Angyal, visszatérve az előbbi tárgyhoz.

– Miféle igen vagy nem? – makacskodott a lány.

– Gondoltam, hogy megkísérli – mondta az Angyal. – A modern munkaadók erkölcse egyenesen felháborító. Ne hagyja elfeledni, hogy erről diktáljak egy levelet a Times-nak. Majd mindjárt bemegyek Mr. Vanneyhoz, és megmondom, hogy ne alkalmatlankodjék magának.

A lány nagy meglepetésére azonnal felállt íróasztala mellől, és bement a vezérigazgatói szobába. Ezúttal nem volt gátlása a hallgatózást illetően, de akárhogy is hegyezte a fülét, – egyetlen szót sem értett a szomszéd szobából kiszűrődő mormogó hangokból. Néhány perc múlva az Angyal visszatért, és máskor oly sima homlokán mély ránc húzódott végig.

– Mr., Vanneynak hajlama van a csökönyösségre – mondta az Angyal. – Remélem, hogy meggyőztem eljárásának hibáiról, de ha ilyesmi újra előadódna, csak szóljon nekem.

Azontúl egészen ebédidőig megfeledkezett a lány jelenlétéről, de amikor Pamela föltette a kalapját, egyszerre csak azt vette észre, hogy Simon fölsegíti rá a kabátot – ilyen udvariasság eddig egyszer sem történt.

– Pamela – mondta a férfi – ugyanabba az emberfajtába fog sorolni engem is, ha megkérem, hogy ebédeljen velem?

Pamela felpillantott rá, meglátta az „angyali mosoly” híres ragyogását, és úgyszólván el volt veszve.

– Nem… nem hiszem.

– Akkor elmegyünk a Carltonba – mondta az Angyal kedvesen; és így is történt.

Jones őrmester, aki feltűnés nélkül lődörgött a háztömb sarkán, látta őket kijönni a kapun. Utánuk ment a Carltonig, és két órával később vissza az irodába. Teal főfelügyelő, aki előtt a legköznapibb részletek is fontosak lehettek, állította oda, hogy mindent jelentsen a Vanney-cég ügyfeleivel és személyzetéről. Jones őrmester kezdett már személyes ellenszenvet érezni Simon Templarral szemben, mivel az előző öt nap alatt ebédidejét feláldozva várakozott abban a reményben, hogy megfigyelheti az Angyalt ebéd közben, de csalódás érte.

– Vagy fogyókúrát tart a jó alakja megőrzése miatt, vagy pedig éhségsztrájkba kezdett – mondta Tealnak ezen az éjszakán. – Mióta a nyomában vagyok, ma ment először délben enni.

Teal főfelügyelő egyetlen egyet pislogott, de magában feljegyezte az Angyal titokzatos koplalását egy csomó más ténnyel együtt, amelyek a Vanney-cég ellen szóltak.

V.

Valamelyik reggel Dél-Londonban egy fűszerest a segédje holtan talált az üzletben, amikor reggel kinyitotta a boltot: szíven lőtték, és a három napi bevételt elvitték. Mielőtt bármihez hozzá lehetett volna nyúlni, a rendőrségi fényképész lefényképezte az esetet, a lemezeket azonnal előhívták, és másolatokat készítettek róluk, amelyekhez csatolták az ügyeletes detektívek megjegyzéseit. Azután az egész átkerült a Scotland Yard megfelelő osztályára, ahol óriási kartotékindexben a bűnözés minden alakját és módját nyilvántartják a megfelelő jegyzetekkel együtt, hogy kik szokták bűntetteiket azon a módon elkövetni. Azután „kizárásos módszerrel” kezdődött a szokott, tudományosan kiépített munka. Miután különösen súlyos büntetést mérnek arra a betörőre, akinél fegyvert találnak, aránylag kevesen merik ezt megkockáztatni. A kevés közül törölni lehetett azokat, akik egészen más módon hatolnak be a betörés színhelyére, mint ahogy ebben az esetben történt. Azután kizárták azokat, akikről tudták, hogy másképp szokták a zárakat feltörni, mert a szokás hatalma a bűnözőknél általában rendkívül nagy mértékben kifejlődött. Így szűkült a kör egyre jobban, minekutána kizárták mindazokat, akikre a kérdéses eset nem volt jellemző. Még ezen az alapos módon is több név maradt, akiknek viselője szóba jöhetett, de a gyanú leginkább egy ember felé irányult.

– Csak a minap említette a nevét – mondta az illetékes osztály tisztviselője. – Azt hittem hát, hogy érdekelni fogja, és jöttem jelenteni.

– Érdekel is – mondta Teal. – De még sokkal jobban érdekelne, ha meg tudná mondani, hogy az illető hol van.

Borúlátó hangulatban telefonált át a szolgálattevő felügyelőnek az F.-körzetbe, és nem is érzett különösebb csalódást, mikor a tudakozódás eredménnyel nem járt.

– Utoljára két évvel ezelőtt júliusban hallottunk valamit Connellről – jelentették az F.-körzetből.

Teal visszaemlékezett két hét korábbi reggelijére, felvette a kabátját, kalapját, és elment sétálni. A Victoria állomás közelében akadt rá áldozatára, és beült vele egy teázóba.

– Milyen kellemes meglepetés, Harry – mondta Teal. – Mit fogyaszt?

– Önnel egy üveg pezsgőt, Mr. Teal – felelte a Hosszú Harry.

– Két gyomorkeserűt, legyen szíves, kisasszony – szólt oda Teal a kiszolgáló lánynak. Azután vette poharát, és egy üres sarokasztal felé intett. – Menjünk ki innen a tömegből, és beszélgessünk egy kicsit – ajánlotta, és a Hosszú Harry régi tapasztalatból tudta, hogy ha Teal ilyen ajánlatot tesz, kár ellenkezni. Követte a detektívet, és mindketten leültek.

– Na, most mesélj Connellről – mondta Teal.

A Hosszú Harry mogorván nézett rá. – Már mondtam egyszer, hogy nem tudok róla semmit.

– De múlt éjjel dolgozott Batterseaben – vágta rá Teal. – Azt hittem, tudsz már róla. Benne van a déli kiadásban.

A Hosszú Harry megrázta fejét. – Nem tudok róla semmit, Mr. Teal.

– Azt hittem, hogy fogsz róla tudni – mondta Teal álmosan. – A déli kiadások nem említik ugyan Connell nevét, de azt vártam, hogy te fel gyere hozzám, és jelentsed a tényt. Vagy Connell volt, vagy valaki, aki minden tekintetben ismeri az ő módszereit, és azért rendezte így, hogy a gyanú azonnal Connellre terelődjék.

Harry vigyorgott. – Ha azt hiszi, hogy én követtem el, mert csapdát állítok Connellnak, egészen rossz nyomon jár. Van alibim.

Teal benyúlt öltönye zsebébe, és friss rágógumit vett elő. – Akkor – jegyezte meg elgondolkozva – úgy tetszik, mintha neked kellett volna elkövetned.

– De ez valódi alibi – felelte Harry. – A múlt éjszakát a Marlborough Street-i rendőrőrszobán töltöttem. Megvendégeltem néhány barátomat, és hogy úgy mondjam, viharos esténk volt. Három rendőr kellett hozzá, hogy be tudjanak vinni.

Teal rosszallóan húzta fel a szemöldökét. – Ejnye no… részegség? – mormolta.

– Mind a háromnál – felelte Harry.

A detektív néhány másodpercig gondolkozott, s azután így szólt: – Könnyen rúgsz be, Harry?

– Hordószám tudom nyelni az italt, és nem látszik meg rajtam – dicsekedett Harry.

– Szóval a barátaidat vendégelted meg – ismételte Teal álmosan. – Akkor könnyű pénzhez kellett jutnod. Tudom, mennyire lelkesedsz a munkáért, és a dutyiból még nem vagy kint elég régen ahhoz, hogy ezt a sok pénzt már tiszta úton megkerested volna.

– Pénzt küldtek – felelt Harry folyékonyan. – Egy bácsikám, aki évekkel ezelőtt Ausztráliába ment, váratlanul megemlékezett szegény, meghurcolt unokaöccséről, és küldött egy kis gubát.

Teal nemigen lett okosabb mindebből, hát visszament a Scotland Yardra. Délután egy ötlete támadt, és lement a Charing Crosshoz. Egy trafik mellett ácsorgott, amikor Pamela Marlowe kijött a Vanney kft. irodáiból.

– Bocsásson meg, kisasszony – állította meg Teal.

Pamelát nem először szólították meg az utcán. Tovább akart sietni, de valami, – talán a hang hivatalos színezete – megállította, és körülnézett. Nagy darab, piros képű, álmos szemű férfit látott maga előtt, akinek hihetetlen terjedelmét rikító mintájú öltöny takarta; puha kalapját hátratolta a feje búbjára.

– Teal főfelügyelő vagyok a Scotland Yardról – mutatkozott be. – Segíthetne, Miss Marlowe, ha bejönne velem ebbe a kis teázóba egy kis beszélgetésre.

Egy csésze tea mellett Pamela elmondta Teal kérdéseire, milyen kapcsolatban állt Stenninggel és Vanneyvel. Teal közben szundikálni látszott, de alig hogy a lány elhallgatott, máris feléje dobott egy kérdést: – Hogyan jutott Vanneynál állásba?

– Mr. Vanney írt nekem. Ismerte Mr. Stenninget, és az állítólag sokat mesélt rólam.

– Mit csinált azelőtt?

– Semmit. Apám elég szép vagyont hagyott rám.

– És valami baj érte?

A lány bólintott. – Legtöbb pénzem a Claravox Grammofon-cégben feküdt. Apa minden pénzt közvetlenül a halála előtt abba fektetett bele. Talán emlékszik, hogy csak akkor derült ki a szélhámosság, amikor Stenning meghalt, és a cég tönkrement.

– Emlékszem. A „Claravox Grammofon” Stenning egyik vállalata volt. Azt hiszem neki volt legtöbb sikertelen vállalata ebben az országban. – Egyszerre meglepő kérdést tett fel: – Udvarol magának az Angyal?

– Nem! – válaszolta a lány azonnal, és meglepődött az ösztönös hazugságon.

– Gondoltam. Az Angyal óvatos csirkefogó. No és Vanney?

– Csak egyszer láttam, és akkor meghívott vacsorára.

– Úgy-úgy! – Teal felnyitotta bal szemét. – Elment vele?

Pamela megrázta a fejét. – Csak a minap történt, és én visszautasítottam; azóta nem is említette.

Teal ezzel be is fejezte kérdéseit, és a lány felhasználta az alkalmat, hogy a maga részéről kérdezhessen: – Hogyan értette azt, hogy az Angyal óvatos csirkefogó?

– Hát kérem – felelte Teal tapintatosan – nagy csirkefogó, ez nem vitás… ha valaha figyelmesen olvasott újságot, kegyed is tudja ezt. Ő maga sem tagadja. Csak azért van szabadlábon, mert azokban a ritka esetekben, amikor lett volna ellene bizonyíték, a károsultak vonakodtak vallani. Az Angyal rendszerint túl sokat tud róluk. Az igazat megvallva, rendszerint még sokkal nagyobb gazemberek voltak, akiket becsapott… de ettől ő még nem lesz tisztességes.

– Olyan biztos benne, hogy szélhámos?

– Tudja Isten – mondta Teal fáradtan –én csak azt mondhatom, hogy ahány ősz hajszálam van, azt mind neki köszönhetem. Tény, hogy rengeteg pénzt szerzett… akik a horgára akadnak, rendszerint pénzes palik, ő pedig jócskán lekapcsol magának a pénzükből.

A lány meglepődött. – Akkor miért dolgozik Vanneyéknál?

– Ha erre felelni tudna, Miss Marlowe, sok fejtöréstől szabadítana meg. Csak annyit tudok, hogy akárhol látom az Angyalt, bajt szimatolok.

A kijelentésben rejlő mélyebb értelem nem világosodott meg a lány előtt azonnal; de amikor rájött, a csésze megállt félúton a levegőben, ahogy ajkához emelte, és Pamela rábámult a detektívre.

– Azt hiszi, hogy Vanneynál sincs minden rendben?

– Meggyőződésem, hogy a Vanney-féle cég mindenestül egyike a legnagyobb szélhámosságoknak a kereskedelem történetében. Ha Vanneyék rendben vannak, megkérem a kapitányt, hogy az egész bűnügyi osztálynak négyest adjon magaviseletből, és ráadásul rövid balettszoknyában sétálok végig a Piccadillyn.

Teal szokott, álmos módján bámult maga elé, mialatt a lány megemésztette ezt a meglepő értesülést, mintha nem is venne tudomást Pamela jelenlétéről. Pedig látta, s megállapította hogy csinos – és Teal hite szerint szakértője volt a női szépségnek! Csinos szem és száj, kecses alak, és ízléses, jól álló ruha. Teal talált mentséget az Angyal viselkedésére. Az Angyal jókedvű arca, villogó kék szeme, és gondtalan mosolya csaknem minden női szívet megnyitott. Igaz – ezt Teal is tudta – az Angyal elméletileg egy bizonyos Patrícia Holm nevű hölgyhöz tartozott, de nem kellett attól tartani, hogy összekeveri a hűséget a szórakozással. Így hát Pamela Marlowe számára is akadt mentség.

– Magát nagyon érdekli Templar – mormolta Teal. – Szerelmes belé?

– Nem – vágta rá a lány. – Miért kérdi?

– Mert úgy tűnt föl előttem – felelte a detektív odavetőn.

Néhány percnyi közönyös csevegés után elváltak.

Mivel az utolsó napok eseményei megviselték az idegeit, Pamela örült, amikor a szomszéd szobában lakó fiatal lány hívta, hogy menjenek együtt moziba. Autóbuszon mentek a Piccadillyig, és gyalog tovább a Regent Streeten. Amikor a Piccadilly szálló hátsó bejárata előtt haladtak, két frakkos férfi jött ki, beültek egy taxiba, és elrobogtak. Az egyiket Pamela azonnal megismerte: Simon Templar volt. Társa egy nagy, durva arcvonású, katonás bajszú férfi volt. Ezt különösen ismerősnek találta. Néhány percnyi fejtörésbe került hogy rájöjjön: honnan ismeri; de aztán teljesen megzavarodott, és magaviselete a társnőjét is meglepte. Nem csoda, hogy nem ismerte meg azonnal, mert amikor utoljára látta, piros rézgombos, meg arany paszományos egyenruha volt rajta, és a „George”-névre hallgatott.

VI.

Pamela izgatottan ment barátnője mellett. Képtelen volt az idegességét megmagyarázni, s a barátnője is megsértődötten hallgatott. Mintha arra lenne ítélve, hogy egyre jobban belegabalyodjék a Vanney-cég körül szövődő titkok hálójába, anélkül, hogy az egyre növekvő bonyodalom közelebb jutott volna a megoldáshoz. El sem tudta képzelni, hogy mi a Vanneyék féltve őrzött titka, és hogy tulajdonképpen milyen szerep jutott a cégnél Simon Templarnak. Minden, amit hallott és látott, arra vallott, hogy a cég titka tisztességtelen. De bármilyen kétes jellem is lehetett Simon Templar, a lány úgy vélte, hogy valami tévedés történt, s talán végre mégse valami nagy gazember. Viszont akkor miért vezette a cég szabálytalan és gyanús ügyeit. Miért vacsorázott a Piccadillyn együtt a portással? Ilyen kérdéseken rágódott Pamela, és az este, amelynek el kellett volna oszlatnia kissé idegességét, és elfelejtetni a gondjait, csak még jobban összezavarta.

És kalandjai mindezzel még nem értek véget az estén.

Amikor hazaért, a hallban egy cédulát talált az asztalon: egy férfi kétszer is kereste telefonon, amíg nem volt otthon. Mialatt olvasta az üzenetet, a telefon újra megszólalt. Ösztönösen érezte, hogy a hívás neki szól, odament a készülékhez és fölvette a kagylót. Valóban őt hívták.

– Mr. Tombs megbízásából beszélek – mondta a férfihang. – Egy fontos üzletet kell lekötnie még ma este, és mivel a másik fél holnap hajnalban elutazik a kontinensre, Mr. Tombs kéreti, hogy jöjjön ide azonnal, és gépelje le a szükséges iratokat.

– De…

– Mr. Tombs meghagyta, hogy kérjek a nevében bocsánatot, amiért ilyen későn zavarja, de az ügy sürgős. Csukott kocsi várja önt az utca sarkán. Kérem, jöjjön azonnal.

Mielőtt válaszolhatott volna, egy kattanás jelezte, hogy a hívó fél letette a kagylót. Pamela ajkát rágta, miután letette a hallgatót. Tulajdonképpen semmi rendkívüli nincs – gondolta – ebben a hívásban. A körülmények kézenfekvőek, és nagy vállalatoknál nem szokatlan, hogy vacsora közben kössék le az ügyletet, habár ilyesmi Vanneyéknél eddig még egyszer sem történt. És Teal főfelügyelő azt mondta, hogy Simon Templar óvatos csirkefogó. Azonnal indulnia kellett volna további habozás nélkül, de még nem tette meg.

Akadt itt néhány dolog, amit nem értett, s ezért habozott. A cédula azt jelezte, hogy az előző hívások fél tíz és fél tizenegy órakor történtek. Ha olyan fontos és sürgős iratokról van szó, miért vártak rá ilyen sokáig? Találtak volna taxi-gépírót; arról nem is beszélve, hogy az Angyal tökéletesen gépel – ezt már látta egyszer. Meg aztán mikor utoljára látta, George társaságában haladt; bármi is ennek a baráti érintkezésnek az oka, nem valószínű, hogy a portás részt vesz az üzleti tárgyalásban. Végre pedig mi ok lehetett arra, hogy kocsit küldjenek érte? Kétség kívül már sokkal korábban ideküldték, amikor először hívták őt telefonon, és Simon Templarnak nem lehetett oka feltenni, hogy Kensingtonban – legalább a nagy forgalmú High Streeten – ne találjon a lány taxit. Végre pedig miért nem beszélt ő maga?

Elhatározta, hogy felhívja Templart. Kikereste a telefonkönyvben a számot, Templar az első csöngetésre maga jelentkezett.

– Halló?

– Itt Pamela beszél, Mr. Templar. Mondja, hivatott maga engem az előbb telefonon?

– Egyáltalában nem – felelte az Angyal.

A lány elmondta az üzenetet, amit kapott, és az Angyal füttyentett. – Vegye tudomásul, hogy be akarták csapni – mondta. – Nem tudom, hogy ki küldte, de megpróbálom kinyomozni. Azt mondta, hogy kocsi várja az utca sarkán?

– Igen.

– Még ott van?

– Mindjárt megnézem.

Pamela szobája az első emeleten volt, és ablaka az utcára nyílt. Kinézett rajta, csak annyira húzva szét a függönyöket, amennyire okvetlenül kellett, és két házzal arrébb meglátta a csukott kocsit.

– Még ott áll – mondta visszatérve a telefonhoz.

– Jó – felelte Simon élénken. – Feküdjék le szépen, Pamela, édes öregem, és felejtse el az egészet. És ha még valaha kap hasonló üzenetet, tegye meg önmagának azt a szívességet, hogy kételkedjék… egy lépést se, amíg meg nem győződött az igazságról! Még valamit: nem tudom, hogyan szokott reggelenként az irodába jönni, de a maga helyében ragaszkodnék a földalattihoz vagy az autóbuszhoz. Furcsa dolgok érhetnek egy taxit, mint már tapasztaltam. Jó éjszakát, kislány.

Pamela letette a kagylót, felment a szobájába, de nem vetkőzött le. Ehelyett meleg kabátot öltött, kinyitotta az ablakot egy kissé, és leült melléje egy könyvvel. Figyelmetlenül olvasott, mert fél szeme állandóan azt a bizonyos kocsit figyelte. Tíz perccel később egy sportkocsi kanyarodott be éles szögben az utcába, elhaladt a várakozó kocsi mellett, és közvetlenül Pamela ablaka előtt állt meg a gyalogjáró mellett. Egy férfi szállt ki belőle, megállt egy pillanatra, cigarettára gyújtott és a lány megismerte: az Angyal volt.

Odament a várakozó kocsihoz, és kinyitotta az ajtót.

– Marmaduke – mondta az Angyal világosan érthető hangon – rossz fiú vagy. Menj szépen haza, és ne tégy ilyet többé.

Az autóban ülő válasza nem volt hallható, de Pamela ismét hallotta Simon hangját, amely most keményen, ércesen csengett.

– Hazudsz! Félsz tőlem, mert tudod, hogyha felbosszantasz, semmi a világon nem tarthat vissza attól, hogy a mérgemet kitöltsem rajtad. Tedd, amit mondok.

Még valami mormogásféle jött a kocsiból, amit ismét nem lehetett érteni, azután Simon becsukta az ajtót, és hátralépett. Megvárta, amíg a csukott autó eltűnik, és azután visszament kocsijához. Megállt mellette és fölnézett az ablakokra, mintha keresne valakit. Pamela kihajolt.

– Minden rendben van, öregem – kiáltott föl az Angyal. – Nem fogják többé zavarni. Még egyszer jóéjszakát.

Beszállt a kocsijába és elhajtott. Pamela betette az ablakot.

Másnap reggelre az Angyal látszólag teljesen elfeledte az esetet. Amikor Pamela megköszönte a szívességét, mintha erősen kellett volna gondolkoznia, amíg eszébe nem jutott, miről is van szó.

– Hja, az! – mondta végre. – Tudja, hogy rekordot javított?

A lány arcára megdöbbenés rajzolódott, az Angyal pedig elmosolyodott.

– Ha beleveszem egyszer valamelyik könyvbe – mondta – maga lesz az első hősnő a detektívregények történelmében, aki nem botorkált bele vakon az első csapdába. Na és, hogyan csinálta?!

A lány elmondta; azzal végezve, hogy látta kijönni George társaságában a Piccadillyből. Templart egy csöppet sem zavarta meg ez a felfedezés.

– George meg én nagyon jó barátok vagyunk – mondta könnyedén. – Azonkívül pedig maga valószínűleg nem tudja, hogy én gyakorlati szocialista vagyok.

– De hiszen ő frakkban volt!

Simon fölhúzta a szemöldökét. – És miért ne? – kérdezte. – A különbség csak annyi, hogy az enyém ki van fizetve, míg George csak az első részletet fizette meg rá. A részletfizetési rendszer a demokrácia egyik legkiválóbb adománya. George három év múlva jut a frakk birtokába, míg a kemény ing és nyakkendő már néhány hónap múlva az övé lesz. Milyen jogon akarjuk megakadályozni Georgeot abban, hogy előkelően öltözködjék?

Választ nem várva, hirtelen ezt kérdezte: – Mikor látta Tealt utoljára?

– A minap szólított meg az utcán, amikor hazafelé tartottam.

– Miről beszéltek?

– Semmi különösről – felelte a lány. Egy-két dolgot mesélt magáról.

– Én különösnek tartom magamat – mondta az Angyal derűsen – még ha maga nem is tart annak. Mit mesélt a derék Teal?

– Ó, csak úgy…

Simon a lányra nézett. – És maga elhiszi? – kérdezte.

– Eszem ágában sincs.

– Akkor jó – mondta az Angyal.

Délután látogató érkezett, és Simon összeráncolta a homlokát, amikor meglátta a névjegyet, amelyet az egyik írnok vitt be. „Mr. Harold Garrot” állt rajta. Kiment a várószobába, és egy sápadt, beesett arcú, bozontos szemöldökű, kékre borotvált állú férfit látott, aki legalább hat láb három hüvelyk hosszú volt, amikor lassan felemelkedett a székről.

– Ülj le Harry – mondta az Angyal nyájasan. – És mondd el, amit akarsz, de gyorsan. A fontos részeket suttogd, mert az iroda falai rendkívül vékonyak.

Hosszú Harry leült, és térdére fektette a kezét. – Mr. Templar – mondta – maga tudhatja, hogy kit keresek.

– Fogalmam sincs róla – felelte az Angyal.

– Connellt – magyarázta Harry röviden.

Simon összeráncolta a homlokát. – És ebben mi a vicc? – kérdezte. – Azt várod, hogy most azt kérdezzem: „Kicsoda Connel?”, mire azt feleled, hogy: „Connellné őnagysága úgy eszi a spárgát, hogy a vajat nem csöpögteti közben a ruhájára?” Vagy valami más kedvességet? Mert ha igen, akkor azt sem bánom, de végezzünk gyorsan.

Hosszú Harry előrehajolt. – Templar – mondta – maga ismer engem, és tudja, hogy én ismerem magát, és mindketten ismerjük Connellt. De tudja maga azt is, hogy épp most jöttem ki a dutyiból?

– Néhány éve olvastam az újságokban, hogy bementél – felelte az Angyal. – Milyen most az élet odabent?

De Harrynek nem volt kedve semmi kedélyes csevegésre. – Connell juttatott oda – mondta. – És nem követtem el azt a Bayswater-ügyet. Connell rám terelte a gyanút. Most ezért keresem Connellt.

Simon fölállt. – Jól van – mondta röviden – de sajnos, én nem tudok segíteni. Senki sem látta már két éve Connellt. Isten veled. – Kezet nyújtott, de Hosszú Harry úgy tett, mintha ezt nem látná.

– Legközelebb ha látja Connellt – sziszegte fölállva – megmondhatja neki, hogy lesek rá.

– Isten veled – szólt az Angyal még egyszer, és kinyitotta az ajtót. – Gyere fel máskor is, ha erre jársz, de ne maradj sokáig.

Visszatért az íróasztalához, és sokkal nagyobb lelkesedéssel fogott a munkájához, mint az utóbbi időben bármikor. Hosszú Harry visszatérte mozgalmas idő eljövetelét jelezte a Vanney és Társa kft. részére; Simon Templar véleménye szerint pedig a mozgalmas idő a legkellemesebb dolog a világon.

VII.

– Mivel éppen eltűnésekről beszélünk, Mr. Teal – jegyezte meg Barrow őrmester – gondolkoztam…

– Már megint? – kérdezte a főnök metsző gúnnyal.

– Sőt – folytatta Barrow – beszéltem Jones-szal is, és rájöttem valamire, ami érdekelni fogja. Körülbelül ugyanakkor, amikor Connell eltűnt, a Vörös Mulligan is kámfort játszott. Utoljára azt hallottuk róla, hogy mellhártyagyulladása van, és haldoklik. A Vörös csinálta a Finchley-bankrablást annakidején. Ő és a Hosszú Harry együtt futottak, és Deptfordban béreltek közös szobát. Connell néha bekapcsolódott harmadiknak. Nohát, Connell eltűnik és néhány nap múlva örökre megszűnik minden hír a Vörösről is. Ott jártam Deptfordban, és érdeklődtem kissé, de csak annyit tudtak mondani, hogy a Vörös jobban lett, és kiment Ausztráliába. Ezt is csak Harrytől hallották. Azóta senki sem látta, és nem hallott róla semmit. Megért már olyat, hogy valaki haldoklik, és egyszerre jobban lesz, az ágyból egyenest hajóra száll, oszt búcsúszó nélkül kimegy Ausztráliába? Akkor éppen nem is volt ellene semmi folyamatban.

Teal bólintott. – Erről valóban érdemes gondolkozni – ismerte el. De nem lett volna Teal, ha mélyebb betekintést engedett volna gondolatmenetébe, és így majdnem azonnal új tárgyra tért. – Menjen ki Barrow a nagyvilágba, és keressen nekem egy ausztráliait.

Hamarosan találtak egyet, Teal meghívta egy pohár sörre, és közben ingyen földrajzórát vett. Azután fizetett neki egy korsó sört, és otthagyta. Fölment a Vanney-céghez. Az Angyal azonnal fogadta.

– Mr. Vanney el van foglalva – mondta Simon – de én egészen a rendelkezésére állok. Miben állhatok ma szolgálatára?

Egy Connell nevű embert keresek – mondta Teal.

– Úgy látszik, mindenki őt keresi – sóhajtott az Angyal. – Éppen tegnap volt itt valaki, aki ugyanezt teszi.

– A Hosszú Harry? – kérdezte Teal, és Simon bólintott.

– Meglepő, milyen népszerű lesz egyszerre valaki.

– Connellt a Battersea-gyilkosság miatt keressük – mondta Teal.

Az Angyalt ez őszintén meglepte, de nem lett készségesebb. – Connell a huszadik század titokzatos embere – mondta. – Sajnálom, Teal, de rossz címre jött. A Maskelyne-céggel évekkel ezelőtt megszakítottuk az összeköttetést.

– Van itt másik ügy is – jegyezte meg Teal. – Egy Curzon Street-i betörésért elfogtunk egy embert, aki vallomása során nyomára vezetett bennünket egy másik évek óta keresett pasasnak. Nem akarok részleteket mesélni, de bevallom, hogy megakadtam, és maga segíthetne ki a pácból.

– Amit józanul megtehetek, Claude… – mondta az Angyal.

– Arról van szó, hogy az ügy összefügg egy Ausztráliában élő emberrel. A baj csak az, hogy a kirabolt áldozat nevét nem tudtuk meg, és kíváncsi vagyok rá, vajon Mr. Vanney megtakaríthatná-e nekem az Ausztráliába való táviratozást. Úgy tudom, ő néhány évet töltött Melbourne-ben.

– Igen.

– Akkor talán megmondhatná a nevet. Egyike Melbourne leggazdagabb lakosainak, és állítólag övé a város legszebb háza. A pasas, akit elfogtam, nem emlékszik a névre, de azt hiszi, hogy a kezdőbetű „S”. Arra emlékszik, hogy egy nagy fehér kőépület a Collins Street felső végén, körülbelül öt percre a Brighton-beachtől. A család lejárt reggeli előtt fürdeni a tengerbe, és egy ilyen alkalommal, amíg úsztak, tűntek el az ékszerek.

Az Angyal kételkedve pillantott föl. – Már jó ideje, hogy Mr. Vanney elhagyta Melbourne-t – jegyezte meg.

– Talán mégis emlékszik – igyekezett Teal rábeszélni. – A Collins Street egyike a legnagyobb utcáknak, a Brighton-beachet pedig mindenki ismeri. Annak az embernek a palotája szinte idegenforgalmi látványosság volt.

Az Angyal vállat vont. – Megkérdezem – mondta –, de kötve hiszem, hogy tud segíteni. Írjam meg, amit mondott?

– A távirati válasz annál hamarabb jöhet meg Melbourne-ből – felelte Teal. – Nem kérdezhetné meg most?

– Megpróbálom – mondta az Angyal, és kiment.

Két perc múlva visszajött. – Mr. Vanney sajnálja, de nem emlékszik az illető nevére. Emlékszik persze a házra, de úgy tudja, hogy a név kezdőbetűje „M”.

– Köszönöm, – mondta Teal, és kiemelte nagy terjedelmű testét a karosszékből. – Sajnálom, hogy zavartam.

– Sajnálom, hogy zavart – felelte Simon Templar barátságosan.

Teal megállt az ajtóban. – Hogy el ne felejtsem – mondta, miért koplalt a múltkor napokig? Szerelmes?

Az Angyal elismerően mosolygott. – Jó ötlet volt, Teal – ismerte el. – Csak néhány nap múlva fedeztem fel, hogy figyeltet bennünket. Hát mostanában nem táplálkoztam oly sűrűn.

– Miért? – kérdezte Teal… vesztére.

– Azért – felelte az Angyal folyékonyan – mert tavasz van. Tavasszal megszűnik nálam a táplálkozás, térdfájás, tigrisvadászat és többnejűség.

– Nálam pedig – felelte Teal – megszűnik a trachoma, tápiókaevés, tífusz, tankötelezettség, tériszony, társadalombiztosítás és tűzimádás.

Hónapok óta először történt meg, hogy Teal egy szócsatában kissé az Angyal fölé kerekedett, és ez nagyon jó kedvre hangolta. Visszament a Scotland Yardra, és hívatta Barrow őrmestert.

– Átnézte valamennyi iratot, ami a Stenning-üggyel kapcsolatos? – kérdezte.

Barrow rámutatott egy iratcsomóra, amelyet nemrég helyezett el Teal asztalán, de Teal a munkát szerette a legkisebbre csökkenteni. Hátradőlt székében, összekulcsolta kezét, lehunyta szemét és így szólt: – Áttanulmányozta az ügyet?

Barrow jelentette, hogy megtette.

– Akkor mondja el röviden – szólt Teal.

Stenning halála annakidején nagy feltűnést keltett. Nevét ismerték a Cityben, és mindaz, amit suttogtak róla, nem látott a lapokban napvilágot, mert a rágalmazási törvény megkötötte a kezüket. Így a nagy tömegek nem tudtak meg semmit. Csak halála után látott napvilágot pályafutásának története, és a kisrészvényesek közt pánik tört ki. Stenning okos volt. Éveken át ügyesen lavírozott, és jól megélt ebből. De idő múltán sikerei nagyon is fölbátorították, és a kísértés, hogy vagyonát megsokszorozza, feledtette vele a nagyobb rizikó veszélyét: egyre újabb vállalatokat alapított. Először életében csinált egy üzleti tervezetet, amely teljes mértékben csaláson épült fel. Ezáltal elérte vagyonában a héttagú számjegyeket, mégis halálakor nem tett ki többet a hagyatéka, mint tízezer fontot.

– Talán soha senki nem halt meg alkalmasabb pillanatban, mint ő – mondta Barrow őrmester.

Stenning minden bűnét magával vitte a sírba, s éppen akkor halt meg, amikor a kártyavár ingadozni kezdett. Leleplezése küszöbön állt, de hogy ő ezt már látta-e és készült-e elhagyni az országot, mielőtt letartóztatják, sohasem derült ki. Teljes volt az önbizalma, és egyre igyekezett túl tenni önmagán; de azután meghalt. Barrow őrmester jól mondta, hogy halál nem érhetett embert alkalmasabb pillanatban. Valamelyik éjjel autón elindult Londonból; sofőrje vezette a kocsit, és ő egyedül ült hátul; üzleti tárgyalása volt Bristolban. A nyomozás adatai szerint a sofőr, Arthur Wylie, túl gyorsan haladt az üres országúton egy kanyarban, Basingstoke és Andover között; a kocsi megcsúszott és felborult. A sofőr kirepült, de Stenning a kocsi alá került, és mielőtt Wylie segíteni tudott volna, az egész kocsi lángokban állt, úgyhogy lehetetlen volt megközelíteni. A kocsiból csak a vasváz maradt meg, Stenning pedig szénné égett. A személyazonosságát csak egy gyűrű, egy óra és egy kulcscsomó által igazolták. A sofőr tapasztalatlansággal védekezett, és kiderült, hogy alig hat hónapja kapta meg vezetői igazolványát. A bíróság kimondta a balesetből származó halált, és Stenninget holmi tisztesség nélkül temették el, mert közben összes aljas üzelmei kiderültek. De a millióknak, amelyeket állítólag csaló pályafutása alatt összeszedett, jóformán a nyomát sem találták sehol.

– Így szól a történet – mondta végre Barrow őrmester. – De mi köze mindehhez Connellnek?

– Semmi és ugyanakkor minden – felelte Teal rejtelmesen. – És most ha idefigyel, elmondok magának egy jó viccet.

Barrow őrmester úgy tett, mintha mosolyogna.

– A vicc – folytatta Teal – egy emberről szól, aki azt állítja, hogy évekig élt Ausztráliában, és utolsó címeként Melbourne-t adja meg. Megkérdeztem tőle, hogy ismer-e egy házat a Collins Street sarkán öt percnyire a Brighton-beachtől és leírtam a családot, akié az a ház volt. Hozzátettem, hogy a családtagok minden reggel le szoktak szaladni reggeli előtt fürdeni a tengerhez.

Barrow homloka összeráncolódott. – Sajnálom, Mr. Teal – mondta – de nem látom benne a viccet.

– Feltéve – mondta Teal álmosan – ha én azt mondanám magának, hogy ismerek egy gyönyörű házat a Kensington's Gardensben, amely lenéz a Temze-partra, maga mit felelne?

– Azt felelném, hogy hazudik, Mr. Teal – mondta Barrow őrmester szerényen, – mert arra nem folyik a Temze.

Teal főfelügyelő futó mosollyal válaszolt: – Én semmi ilyen sértőt nem mondtam. Valójában nem feleltem egy szót se. De mivel az ausztráliai, akit maga fölhajszolt nekem, becsületszavára kijelentette, hogy a Melbourne-ben a Brighton-beach legalább tíz mérföldnyire van a Collins Streettől, azt hiszem, hogy jogom van mindenfélét gondolni.

VIII.

– Írjon egy levelet – mondta az Angyal. – A Times igen tisztelt Szerkesztőjének. Uram! A modern munkaadók példátlan szemtelensége a közerkölcsöt súlyos veszéllyel fenyegeti. Pont. A minap titkárnői állást ajánlottak nekem egy amerikai üzletember mellett, aki fiókvállalatot alapít Londonban. Pont. Miután képességeimet és bizonyítványaimat kielégítőnek találta, megkérdezte, hogy mit kérek. Pont. „Négy fontot hetenként”, feleltem. Pont. „Boldogan és gyönyörrel”, felelte. Pont. „Természetesen anélkül”, utasítottam vissza. Pont. Nem lehet ez ellen semmit se tenni? Pont. Maradok stb., stb. „Zaklatott gyorsírónő”. Nem értem, miért nem közlik le soha a leveleimet? – tette hozzá.

– Mert – felelte Pamela Marlowe csöndesen – sose küldöm el.

Simon szigorúan nézett rá. – Ez súrolja a fegyelmezetlenség fogalmát – mondta. – Habár maga bizonyára a legjobban tudja. Térjünk át egyéb tárgyra. Van még valami más panasza is a cég ellen?

– Valami még járt a minap az eszemben – vallotta be a lány.

– Halljuk, halljuk.

– Mit értett Mr. Teal az alatt, hogy Mr. Vanney gyerekes kísérletet tett a meggyilkolására? – kérdezte a lány.

Templar letette a tollat, és kényelmesen hátradőlt székében.

– Tekintve a detektívregények egyre nagyobb elterjedését – magyarázta –, az emberek lényegesnek tartják, hogy titkosrendőreink állandó veszélyben éljenek és meggyilkolásuk lehetősége állandóan fölöttük lebegjen. Hogy a közkívánatnak eleget tegyenek, a vezető lapok tulajdonosai kénytelenek voltak orgyilkoscsapatot szervezni, amely bizonyos időközökben közismert detektívek ellen merényletet követ el, s hogy ezáltal valami szenzáció álljon a lap első oldalán. A detektívek természetesen részt vesznek ebben a játékban, hiszen a köz szolgálatában állnak, de bizonyára ragaszkodnak a gyilkosnál egy bizonyos képességi fokhoz, és ha a kísérlet ezen fok alatt marad, bosszankodnak rajta. Ez érthető is, mert minden detektív, akiben van egy kis önbecsülés, tiltakoznék az ellen, hogy valami bárdolatlan és régimódi eljárással gyilkolják meg. Remélem, hogy ez a magyarázat elég nagyképű volt, és titkos célzású humorát megértette.

Pamela Marlowe visszament asztalához, becsavart a gépbe egy ív papírost, és fölösleges erővel kezdte ütni a billentyűket. Simon Templar cikornyás kanyarintással írta alá a levelet, leitatta és becsúsztatta az íróasztala megfelelő rekeszébe. Aztán hátradőlt székében, cigarettára gyújtott, és elgondolkozva pöfékelt.

– Pamela – mondta egyszerre – úgy veszem észre, hogy megbántódott.

– Meg bizony – felelte a lány.

Simon hirtelen levetette lábát az asztalról és mosolygott. Mint már említettük, híres elbűvölő mosolya volt. Fölkelt és odament a lányhoz. – Pamela – mondta és kezet nyújtott – felejtsük el.

– Ahogy óhajtja, Mr. Templar – válaszolt Pamela, és folytatta munkáját.

Simon lenézett a kezére, melyet a lány készakarva nem vett észre, sóhajtott, és visszament íróasztalához. Nem dolgozott tovább, és idejét azzal töltötte, hogy lábát föltette az asztalra, nagyszámú cigarettát szívott, és fölbámult a mennyezetre.

Aznap két barátjával ebédelt, és a beszélgetés nem volt különösképpen érdekes. Csak az étkezés végén kezdtek érdekes dolgokról beszélni. Az Angyal ekkor félretolta tányérját, cigarettára gyújtott, és mélyen leszívta a füstöt.

– Fiúk – mondta – egy kiváló ebéd új erőt öntött belénk. Barátunk, Connell, egészen kiváló főnöki képességekről tett tanúságot, ami igazán kellemes meglepetés volt számunkra. A brandy ott áll a tálalón, ha valaki inni akar. Mindenki szolgálja ki magát, ha úgy érzi, hogy erre szüksége van, mert egy meglepetést tartogatok számotokra.

Connell élt az alkalommal, a többi azonban nem mozdult.

– Először is – mondta az Angyal – itt az ideje, hogy a cég, lehetőleg észrevétlenül, felszámoljon. Másodszor, ha most mindazon fáradság után, amit nyakunkba vettünk, feloszlunk, első díjat nyerhetünk a gyávaságból. Az üzlet egy héten belül létre jöhet. És ha csak mérsékelten tudjuk fegyelmezni az idegeinket, megvan rá a lehetőségünk, hogy szárazon megússzuk. Az üzlet nem olyan arányú, mint amilyen nagy lehetne, de ez nem a mi hibánk. Mi kiaknázzuk az utolsó cseppig, az biztos. Önök talán nincsenek tudatában annak, hogy már csak milyen kevés idő áll rendelkezésünkre. Teal a nyomunkban van… ez biztos. Csinosan az orrunknál fogva vezetett a múltkor azzal a melbourne-i érdeklődéssel. Kénytelen voltam annyiban hagyni a dolgot, mert ha megpróbálom elhárítani, még veszélyesebbé válik, és a végkifejlet szempontjából úgy is mindegy, hogy ebben az esetben mi történt. Legfeljebb Teal egyik gyanúja bizonyossággá vált. Most már tudja, hogy a Vanney-céggel nincs valami rendben, éppen úgy mint az ausztráliai karrier körül, de ez magában véve nem bűn. Van itt még azonban egy-két más dolog is. Valami furcsa összefüggést látok Connell és a Hosszú Harry között, ami számomra is újdonság. Harryt egy betörésért tartóztatták le, amit Bayswaterben követtek el. Harry azt állítja, hogy csak ráterelték a gyanút, és ezt úgy mondja, hogy el lehet hinni. Most szabadult ki Pentonvilleből és azt véli, hogy Connell keverte gyanúba, ezért keresi most. Viszont Teal azt mondja, hogy Connellt keresik egy másik dologért, amit a Batterseaban követtek el. Na már most: én tudom, hogy az utóbbit nem Connell követte el. Éppen ezért, gondolom, hogy most meg Connelra akarja valaki terelni a gyanút. Szeretném tudni, hogy mi van ezek körül az örökös gyanúba keverések körül?

Erősen Connelra nézett, aki felmordult.

– Bizonyára Harry akarja rám terelni a gyanút – mondta.

– Ezt verd ki egyszer és mindenkorra a fejedből, fiam – mondta az Angyal. – Teal tudta, hogy Harry rád gyanakszik a Bayswater miatt, és azonnal Harryt kezdte faggatni, hogy nem adta-e most vissza neked a kölcsönt. Kitűnő mentő bizonyítékai lehettek Harrynek, ha Teal nyugodtan meg van róla győződve, hogy a Battersea-ügyet nem ő követte el; különben már lakat alá tette volna Harryt.

Simon fogai között tartotta a cigarettát, és mélyen nadrágzsebébe süllyesztette a kezét, aztán így folytatta:

– Mindez szorosan véve nem tartozik rám. Csak azért említettem, hogy szabad idődben gondolkozz fölötte. De az utolsó két dolog, amit meg akarok mondani, már közelebbről érint. Először is nem szabad többé arra gondolnotok, hogy Tealt láb alól eltegyétek. Nem tudom, hogyan volt megrendezve, de Teal azt mondja, hogy a kísérlet megtörtént, és ilyesmit nem szokott hazudni. Keményen tiltakoznom kell az ellen, hogy Tealt kiirtsátok. Ha Teal átmenne az örök vadászmezőkre, nem maradna itt semmi, amiért érdemes volna tovább élnem. Ezt vegyétek tudomásul. És ha Teal még egyszer ilyen irányú panaszt tesz, Simon Templar azonnal kilép a cégből.

A másik kettő nem felelt semmit, de az Angyal nem is várt választ. Folytatta: – Még egyet! Senki ne merjen csapdát állítani Miss Marlowenak. Egyszer már elcsíptelek, James Arthur Vanney; de nem tudom, hogy akkor elég világosan megértetted-e: a legközelebbi alkalommal nem úsznád meg szárazon. Részemről végeztem.

A szakállas férfi lassan fölkelt. – Mindezt magad sütötted ki? – kérdezte.

– Igen – felelte az Angyal.

James Arthur Vanney a társaság harmadik tagjához fordult. – És mit szólsz te mindehhez? – kérdezte.

– Álláspontom egyezik Templaréval. Túlságosan nagy a veszély.

A szakállas ember ökle recsegve csapódott le az asztalra. – Én pedig azt mondom, hogy ha bármelyikőtök bele mer beszélni a magánügyeimbe azzal a lánnyal kapcsolatban, én lépek ki a cégből!

Most a harmadik férfi is fölállt. – És ha te kilépsz – mondta csöndesen – lesz egy kis mesélnivalóm Teal főfelügyelőnek a titokzatos Mr. Vanneyről.

A szakállas férfi vadul forgatta szemét, mialatt körülnézett. – Hogyha árulkodásra kerül a sor – mondta – azt hiszem, én is tudnék annyit mesélni, mint akármelyiketek. Nem hiszem, hogy ezt meg akarnátok kockáztatni.

Simon bedobta cigarettáját a kandallóba. – Te sem kockáztathatod meg, öregem – mondta könnyedén. – Ne feledd el, hogy mielőtt a jó öreg Teallel kerülnél szembe, velem is számolnod kell. – Az Angyal hangja egészen halk volt, de egy pillanatra sem vette le szemét a másik arcáról, aki gyilkos indulatokat látott a szemében felvillanni.

IX.

Teal már régen felfedezte, hogy a sors furcsa játékot űz vele. Ha egy nagyobb ügy nyomára akadt, és az összes előzetes nyomozást végrehajtotta, a végső lebonyolítás meglepő gyorsasággal, és úgyszólván jól olajozott pontos gépezettel folyt le. Teal ezt álmos és nehézkes alaptermészetének tulajdonította, mert úgy vélte, hogy csak az ilyen tömör szervezetű, higgadt és erős ember bírhatja ki az utolsó, nagy iramot. Így állt ez a Vanney-ügyben is. Most éppen ott tartott, hogy minden részletet tisztázott, és semmi más dolga nincs, mint várni, míg az ellenfél megmozdul és kiszolgáltatja magát. Ezt meg is magyarázta a főügyésznek, Sir Brodie Smethurstnek és helyettesének, Mr. William Kennedy-nek, amikor egy napon a hajnali órákig tárgyaltak egymással. Ők is ezen a véleményen voltak, mert a bűnügyi nyomozócsoport rendkívül féltékeny a tekintélyére. Olyan adatok, amelyeknek alapján egy laikus azonnal cselekedne, még távolról sem elegendőek a Scotland Yard számára, mert a kudarc lehetőségét a lehető legkisebbre akarják mindig csökkenteni. A háló ki van feszítve, és olyan sűrűn van szőve, hogy azon nemigen lehet keresztülbújni. Csak a bűnözés ritka tehetségeinek sikerült keresztüljutniuk az ilyen hálón, de az ilyesmi ritkaság, úgyhogy hasonló eshetőségre jóformán nem is kell számítani.

– Azt hiszem, hogy Vanneyék most ott vannak, ahol én akarom – mondta Teal. – Tulajdonképpen már le is csaphatnánk anélkül, hogy a kudarctól félnünk kellene.

– Miben dolgoznak ezek most? – kérdezte Kennedy, és Teal főfelügyelő néhány gépelt ívet nyújtott át neki.

– Van egy bizalmas jelentése a Stanforth és Watson cégnek – mondta. – Stanforth és Watson sok ügyben együtt dolgozik Vanneyékkel. Már régebben bizalmatlanok voltak, és amikor én érdeklődni kezdtem, azonnal meg akarták szakítani az összeköttetést. Kértem, hogy folytassák és segítsenek, megígérve, hogy ügyelni fogunk az ő érdekeikre a végső leszámolásnál. Minden részlet megtalálható itt: a régóta ismert zugtőzsdejáték, de sokkal tehetségesebb módon, mint ahogy az utolsó évben bármikor láttuk volna. Stenning volt az utolsó nagy tehetség ezen a téren, és Vanneyék az ő szellemében dolgoztak tovább. Sőt néhány új fordulatot is adtak a játéknak. Nem érdekli őket a kis üzlet, csak az egészen gazdagok után mennek, azokat vezetik orruknál fogva, akik majdnem akkora gazemberek, mint ők maguk. Vékaszám dőlt feléjük a pénz Európa minden részéből.

– Szokott az Angyal ilyen dolgokban részt venni? – kérdezte Smethurst. Teal bólintott.

– Pontosan rá vall. A technika talán Stenningé, de az alapötlet világosan az Angyalra vall. Az egyetlen, amit nem értek, hogy miért kapcsolódott az Angyal Stenninghez ahelyett, hogy az egész dolgot saját szakállára csinálta volna.

A főügyész felpillantott a jelentésből, amit eddig figyelmesen tanulmányozott, és így szólt: – Hihetetlenül emlékeztet Stenningre.

Teal bólintott. – Mintha csak élne.

– Az is épp jókor halt meg – jegyezte meg Kennedy.

– Bizony – mondta Teal. – Sok embert tönkretett. Az az érzésem, ha Stenning föltámadna, sok zavart okozna a Vanney-cégnek.

Hajnali három óra volt, amikor elhagyta a főügyész házát a Regent’s Parkban, és apró kocsiján elhajtott saját szerény lakása felé, amely a Victoria-állomás közelében volt. A nevetséges látvány, amelyet mammut teste ebben a szinte mikroszkopikus autóban nyújtott, sohasem zavarta, de egy gyakorlati érv tíz perccel később mégis csak gondolkodóba ejtette, hogy helyes-e ilyen kis kocsit tartania. Meg volt elégedve a Vanney-ügy lefolyásával, és minden öröme a lábába szállt, amely mélyen benyomta a gázpedált. Nyolcvan kilométeres sebességgel robogott, amikor egy vonalba ért a Ritz-cel, és egyszerre egy nagy Limousine egész lassan keresztben elhajtott előtte. A detektív hibás volt annyiban, hogy gondolatai másutt jártak, és arra ébredt, hogy közvetlenül előtte keresztben áll a nagy kocsi. Választania kellett, hogy vagy belerohan a nagy kocsi oldalába, vagy félrerántja a kocsit. Balra rántotta a kormánykereket, elfeledve, hogy csak két lábnyira van a járdától. Erre csak akkor jött rá, amikor maga előtt látta a nagyszálló bejáratának oszlopait, amelyek szinte feléje rohantak. Megpróbálta ellenkező irányba rántani a kormányt, de már túl késő volt; az első kerék nekiment valaminek, és a kormánykerék kiröpült a kezéből. A kocsi recsegve-ropogva nekivágódott a kőfalnak.

Teal feltápászkodott az úttestről, ahová az összeütközés ereje kidobta. Valami csoda folytán sértetlen maradt, de kocsija csak egy roncs volt. A nagy kocsi, amelyik az összeütközést előidézte, eltűnt a Hyde Park Corner irányában, és mivel hátsó lámpája nem égett, rendszáma nem volt megállapítható. Teal kocsiját egy közeli garázsba vontatták, ő pedig taxin ment haza. A merénylet nem érdekelte különösen – megszokta már az ilyesmit – de két órai álmába került, amíg összetört kocsija körül valamennyi intézkedését megtette.

Másnap reggel mégis jókedvűen ébredt, mert a múlt éjjeli baleset azt jelentette, hogy az ügy a végkifejlethez közeledik. Majdnem kedves volt Barrow őrmesterhez.

– Azt hiszem, Vanneyékről most már nagyjából mindent tudunk – mondta Teal. – Csináltam az egész ügyről egy időrendi listát, és erről valami furcsa dolog jutott eszembe.

Egy kis jegyzőkönyvet vett ki a mellényzsebéből, megjelölt ujjával egy helyet, és átadta. – Nézze meg ezt.

Barrow őrmester elolvasta a csinos összeállítást:

1928 július: Connell és Mulligan eltűnése.

1928 augusztus: Stenning halála.

1929 április: Házépítés Vanney megbízásából.

1929 június: Vanney érkezése Melbourneből, a ház átvétele, és a Vanney-cég megnyitása.

– Úgy látom, kapcsolatba hozza Vanneyt Stenninggel – jegyezte meg Barrow, és Teal lehunyta szemét, miközben szinte átszellemülten mosolygott.

– Nem én tettem – felelte – hanem maga Stenning. Majd meglátja.

A következő fordulatra csak néhány óráig kellett várni. Teal vacsora után visszatért irodájába, és még este tízkor is dolgozott, amikor egy küldönc lépett be.

– A C-körzet kérdést intéz hozzánk: Soho-ban látták ma éjjel Connellt. Kérdezik, hogy lefüleljék-e, kövessék-e, vagy mit csináljanak?

– Kövessék, amíg oda nem érek – vágta rá Teal. – Van egy kis ötletem.

Húsz percet töltött a szomszéd szobában, és amikor ismét előkerült, a változás megdöbbentő volt. Modern detektív nem sablonos szakállban dolgozik, hanem úgyszólván egy bizonyos légkört teremt maga körül. Az Új Scotland Yard egyik szobájában fényképeken láthatók a legkülönbözőbb híres emberek, és szokásaik, mozdulataik, jellegzetességeik a legapróbb részletekig le vannak írva.

Teal számolva a környezettel, amelybe készült, lóversenytéri bennfentesnek öltözött. Sötétkék öltönyét élénkszínűvel cserélte fel, a hasa fölött vastag óralánc csüngött, világos kamáslit húzott és sárga cipőt. Mindegyik ujjára gyűrűt húzott, a nyakkendőjébe gyémánttűt szúrt. Ne kérdezzék, hogy valódiak-e. Szemöldökét kissé sötétítette, arcát megszélesítette azáltal, hogy két gumidarabot tett bele kétoldalt. Orra alá pedig egy kis, sörtés bajuszt ragasztott. A rágógumitól nehezen vált meg. Négy szivart vágott zsebre, köcsögkalapot tett a fejére, és citromsárga kesztyűt húzott fel. Kezében ezüstgombos ébenfa pálca volt. Így nézte meg magát egy földig érő tükörben. Egészen megváltozott.

A Marlborough Streeten lévő rendőrszobán útbaigazították, hogy merre ment Connell, és Teal végre egy éjszakai mulatóhely elé jutott. Amikor odaért, egy detektív ácsorgott a bejárat előtt, és egy taxisofőrrel beszélgetett. A jel, amit Tealnek adott, más számára észrevehetetlen volt. Teal simán bejutott, mert a zsebében egész tagságiigazolvány-gyűjtemény volt. Bármelyik éjszakai klubba bejuthatott.

Miután belépett, meglátta a maga emberét, és néhány asztallal arrébb ült le egy sarokban. Italát szürcsölgetve, észrevétlenül figyelte Connellt. Connell gyanútlanul mulatott. Asztalánál még négyen ültek, akiknek társasága beillett egy terhelő vallomásnak. Mind jókedvű volt, állandóan „ex”-et ittak Connell egészségére, aki egy nagy köteg bankjegyből úgy fizetett, mint valami Krőzus.

– Igyatok! – kiáltotta időről-időre. – Jó üzletet csinálok, és ez ma az én éjszakám.

Teal körülbelül egy órán át figyelte, míg a társaság el nem csöndesült a sok ital hatása alatt. Akkor egy használt borítékra, amelyet a zsebében talált, csak ennyit írt ceruzával:

„Ha még több könnyű pénzhez akar jutni, ne szóljon senkinek egy szót sem, hanem kövessen engem a kijárathoz.”

– Csúsztassa ezt annak az úrnak a kezébe, kérem, de feltűnés nélkül – mondta Teal egy arra menő pincérnek, és Connellre mutatott.

Connell elolvasta az üzenetet, és szeme találkozott Teal tekintetével. A detektív erre felállt és kiment. Connell az utcán érte utol.

– No, mi az? – kérdezte a borítékot forgatva ujjai közt.

Teal elvette tőle. – Azért akarom, hogy számomra intézzen el valamit – mondta. – Bizalmas helyről ajánlották magát. Van itt egy hely az utca végén, ahol zavartalanul beszélhetünk. Egy százfontost kereshet. Megéri?

Connell bizalmatlan volt, és egyelőre vonakodott. – Halljuk előbb, miről van szó – mondta. Teal belekarolt és így mentek végig az utcán.

Fél óra múlva Connell ismét a klubban volt, és még több italt rendelt. Teal azonban visszatért a Scotland Yardra, ismét átvedlett rendes civillé, és hazament aludni.

Másnap reggel elmesélte kalandját Barrow őrmesternek.

– Megkérdeztem, tud-e autót vezetni, és azt felelte, hogy persze. Aztán megkérdeztem, tud-e trükköt is csinálni egy autóval, és megkérdezte, hogy mit értek ezalatt. Megmagyaráztam, hogy valaki az utamban van, és azt akarom, hogy halálos baleset érje. „Az illető felmondott a sofőrjének”, magyaráztam, „és én be tudom hozni a helyére, megszerzem a bizonyítványokat és mindent, amire szüksége van. Ha ügyetlen, elfogatja magát vigyázatlan hajtásért, de ha van esze, simán el tudja intézni, és zsebre teheti a felajánlott száz fontot. Hencegett és azt mondta, hogy azt csinál egy kocsival, amit akar, akkor bukfencezteti, amikor jól esik neki. Megbeszéltük, hogy két nap múlva ugyanott találkozunk. Akkor megkapja a pénzt és mindent.

– No és? – kérdezte Barrow őrmester.

– Azt hiszem – felelte Teal lomhán, de megelégedetten – ez mindent megmagyaráz, amit a boldogult Mulligannal kapcsolatban tudni akartam. És azt is, hogyan sikerült Stenningnek olyan váratlanul meghalni?

Mindent egybevetve, Teal sikeres huszonnégy órára tekinthetett vissza. Főképpen, amikor néhány perc múlva az, aki Connellt hazáig követte, megjött, és jelentette, hogy milyen úton tért haza a derék betörő. Egy másik titok is kezdett a megoldáshoz közeledni. Tealnek remek ötlete támadt arra nézve, hogy miért jár el az Angyal olyan ritkán ebédelni az irodájából. Ez az újabb eredmény nagyon növelte a reményét, hogy az ügy hamar teljes megoldást nyer.

X.

Egyik délelőtt tizenkét óra felé Simon Templar meglepő elhatározásra jutott. Huszonnégy órai fontolgatás után, miközben az irodában rosszkedvűen, de a szokott alapossággal végezte a dolgát, jutott el idáig. Munkájának nem szentelt a szükségesnél több figyelmet, és minden fölösleges energiáját inkább erre a sokkal fontosabb ügyre összpontosította, amelyről azonban nem beszélt. Ha nem volt dolga, hátradőlt székében és némán törte a fejét.

Pamela Marlowe ezt holmi átmulatott éjszakának tulajdonította; pedig tévedett. Az Angyal már éjfél előtt beállította kocsiját a garázsba és lefeküdt, ahogy az „egy jó kisfiúhoz” illik.

Most végre déli tizenkét órakor eljutott a döntéshez, és elkészítette magában végleges tervét. Ceruzája a szobán keresztül a sarokba röpült, az itatóspapírt összegyűrte, és bevágta a papírkosárba, lába pedig visszatért szokott kényelmi helyére, az íróasztalra.

– Kész vagyok! – kiáltotta diadalmasan.

– Úgy vélem, nagyon is – hagyta rá Pamela.

– Tegnap dél óta – magyarázta – kínoz ellátatlan árvák víziója, akik bukdácsolva keresik útjukat a világban, anya nélkül, aki megverné őket és apa nélkül, akit megvághatnának egy ötös erejéig. Azt hiszem, itt tenni kell valamit. Nem gondolja?

– Árvaházat akar alapítani?

– Nem éppen azt – felelte Templar méltóságosan. – Alapítványt fogok tenni nélkülöző árvák javára, hogy érdemes esetekben az illetők ugyanolyan luxusban élhessenek, amilyenben fiatalabb éveikben élni kénytelenek voltak. Én is ilyen árva vagyok – tette hozzá szórakozottan.

Világos volt, hogy egészen máson törte a fejét. De az a más olyan fontos lehetett, hogy még szokásos, hosszú halandzsa-magyarázatra sem volt ideje. Felült székében, és megnyomta a „Titkárság” című csengőt.

– Írjon egy levelet – mondta. – Rolands and Battersby cégnek, Threadneedle Street 240. Tisztelt Cím! Hivatkozással hirdetésükre, van szerencsém bejelenteni, hogy a szóban forgó ezertonnás, motoros óceánjáró jachtot megveszem. Vételi és fizetési feltételekről szerződés mellékelve. Bekezdés. Tudomásul vettem, hogy az ócska bárka most a southamptoni kikötőben van. Pont. Kérem, vegyenek fel számomra legénységet, mindjárt vigyék is fel a hajóra, és küldjék Gravesendbe. Pont. Mindez sürgős, mert rövidesen el akarok hajózni. Pont. Az intézkedéseket tessék telefonon továbbítani Southamptonba, és azoknak a tökfilkóknak fejébe verni, hogy a hajó negyvennyolc órával azután, hogy Önök a levelemet megkapják, Gravesendben legyen! Teljes tisztelettel. Fogalmazhatja ezt unalmasabban is, üzleti nyelven, és gépelje le tiszta fehér papírra. A Vanney-cég rövidesen nem lát engem. Figyeli, hogy sírok?

– Komolyan beszél? – kérdezte a lány.

– Soha még ilyen komolyan nem beszéltem – felelte az Angyal.

– Itt hagyja Vanneyéket?

Az Angyal mosolygott. – Biztos, hogy a társas viszonyban változás fog következni. De hogy én hagyom-e itt Vanneyékat, vagy ők engem, az még a jövő titka.

A forgalom napról-napra nagyobb lett, és aznap délután elérte csúcspontját. Simon a levelek, táviratok és telefonbeszélgetések forgatagában töltötte az egész napot, és még arra sem maradt ideje, hogy szokott szellemeskedéseit leadja. Így hát örült, amikor este elmehetett az irodából, mert a munkát csak rövid s ritka alkalommal szerette, ha nagy kereseti lehetőség nyílt, hogy azután ismét hosszabb időre biztosítsa a semmittevést.

Már egy csomó éjszakán át későn került ágyba, és fárasztó napokat várt, s ezért ma korán akart lefeküdni. De a terv összeomlott, mert amikor már félig levetkőzött, új ötlete támadt. Az Angyalnál az ötlet születése és kivitele oly szorosan függött össze, hogy szinte egybeolvadt. Sóhajtott egyet, újra felöltözött és elment hazulról.

De másnap reggel, amikor a lépcsőkön két fokot is átugorva futott föl az irodába, a fáradtságnak nyoma sem látszott rajta. Mindig ő volt az első az irodában, mivel rajta kívül csak Vanneynak, és még valakinek volt kulcsa a helyiséghez, azok pedig javíthatatlan későn kelők voltak. Jókedvűen dugta kulcsát a zárba, de a víg dudorászás elhalt ajkán, amikor nem bírta kihúzni a kulcsot. Csavargatta, rángatta és forgatta, míg végre ki tudta húzni. Megvizsgálta a zárat közelebbről, és felfedezte a baj okát. Yale-zár volt. Tíz másodperc elég volt annak megállapítására, hogy feltörték. Végigsietett a szobákon; az összekötő ajtók mind nyitva álltak, ami lehetett az ő figyelmetlensége is. De egy ajtót biztosan nem hagyott nyitva, és az az „Igazgató” feliratú ajtó volt. Keresztülment rajta, és amit látott, attól szinte földbe gyökerezett a lába, és igen komoly lett az arca.

Tudjuk, hogy ezzel a bejárattal szemben a kandallótól jobbra-balra két nagy szekrény volt beépítve a falba, amely mindig zárva maradt. Nyilván a cég titkos és magánjellegű iratait őrizték ott. Most mind a két szekrény ajtaja sarkig egészen nyitva állt, és beléjük lehetett látni. Egyik üres volt. A betörő teljesen kiürítette. A másik is üres volt, de a hátsó szekrényfal helyett a csupasz fal látszott, amelyen akkora rést törtek, hogy egy ember keresztülférhetett rajta. A nyílás túlsó oldalán pedig függöny volt, amelyet félrehúztak, és azon át be lehetett látni egy másik szobába.

Az Angyal egy ideig némán állt. Azután elővette cigarettatárcáját, és nagyon lassan, nagyon nyugodtan kiválasztott egy cigarettát. Rágyújtott, majd átlépett a jobboldali szekrényen, keresztülment a falnyíláson, és bekerült a mögötte lévő szobába. Ennek az egyik sarkában páncélszekrény, a másikban íróasztal állt. A páncélajtót szakértelemmel törték fel. A padlón rengeteg iratot szórtak szét. Az íróasztalt szintén feldúlták, minden fiókját feltörték, és tartalmukat kiszórták. Sem a feltört bútorok, sem a rendetlenség nem hozták ki a sodrából. Óvatosan megvizsgálta a szoba minden zugát: a betörő nem felejtett el semmit – minden elképzelhető helyet feltört, átkutatott. Az Angyal ajkán gyönge mosoly jelent meg, de ez nem a tetszés mosolya volt. Visszament Vanney szobájába, bezárta a kandalló két oldalán lévő szekrényajtókat, és kiment a saját szobájába, betéve maga után az „Igazgató” jelzésű ajtót.

Amikor Pamela megérkezett, kényelmesen cigarettázott és arcán nem látszott semmi. A lány leült, de Templar csak egy idő múlva vette észre, hogy a lány a munka megkezdését várja.

– Ó, igen, a levelek – mormolta, és besöpörte mindet egy fiókba – már megnéztem. Nincs semmi, ami válaszra várna. – Játszott a ceruzájával. – Hogy el ne felejtsem – folytatta odavetőleg – adok magának egyheti szabadságot, hacsak már előbb nem szűnik meg a szolgálati viszonya.

A lány egy percig szóhoz sem jutott a meglepetéstől.

– Hogy-hogy? – dadogta. – Nincs megelégedve a munkámmal?

– Az tökéletes, drágaságom – felelte a férfi. – De a cég nem tökéletes többé. Sőt! A nap folyamán magamnak is felmondok; ne higgye hát, hogy maga az egyetlen áldozat. Kap három havi fizetést felmondási idő címén, és további három hónapot bizonyítvány helyett. Lehet, hogy ezen csodálkozik, de a maga érdekében teszem. Ha akar, kaphat bizonyítványt, de nem fog érni semmit. A pénzt már be is fizettük a bankszámlájára, igazolását onnan fogja megkapni.

– De hát ez nem is szükséges – felelte Pamela – hat havi felmondás nem jár nekem, és bizonyítvány helyett…

Templar közbevágott:

– A Vanney-cég ugyan különcködő a tisztességtelenség határáig, de nagylelkű. Épp most alapítottam meg a nagylelkűség hírét, és maga az első, akivel a cég jót tesz.

– Nagyon kedves öntől. De ha a pénzt már befizették, akkor maga már régebben tudta, hogy mi fog történni.

– Tudtam is! Csak az nem volt biztos, hogy mikor. Ma reggel fedeztem fel, hogy a sors a mai napot szemelte ki erre a célra.

Pamela egyenesen a szemébe nézett. – Simon, miután úgyis elmegyek, és ez valószínűleg az utolsó különcsége a cégnek, amely fejtörést okoz nekem, szabad megkérdeznem, hogy mi az oka mindennek?

Az Angyal fölállt. Most nagyon komoly volt.

– Sajnálom – szólt –, de abbahagyom a bolondozást, amit eddig űztem. Így hát csak annyit mondok, hogy lehetetlen ma választ adnom a kérdésére. Holnap… talán…

Utolsó szavait már csak suttogta, és előrenyújtott fejjel, mozdulatlanul hallgatózott.

– Egy pillanat! – mondta, és gyorsan bement Vanney szobájába.

– George – szólt az Angyal gyorsan a portásnak – ne kérdezze, hogy miért, csak tűnjön el, amilyen gyorsan tud. Maga is, tisztelt barátom – fordult Vanney-hez. – Menjenek egy csöndes, nehezen felfedezhető helyre, üljenek össze, és öntsék ki egymásnak a szívüket. És várjanak… visszajövök, körülbelül két óra múlva.

Újra kijött, figyelembe se vette Pamelát, lekapta kalapját a fogasról és elsietett. Taxin rohant az Upper Berkeley Mews-ban levő lakásához.

Ott talált rá egy órával később Teal. Az asztalon egy félig csomagolt kézitáska állt, és az Angyal, miután beengedte a detektívet, zavartalanul folytatta munkáját. Egy bőröndöt igyekezett lezárni, amely túlságosan meg volt tömve.

Teal körülnézett. – Hova utazik, Angyalkám?

– Hová is utazom, édes öregem? Még nem döntöttem. Lehet, hogy külföldre, lehet, hogy nem… attól függ, hogyan alakulnak az ügyeim.

XI.

Teal egy csöppet sem látszott meglepettnek. – Azért jöttem, mert felteszem, hogy úgyse kaphatnám meg magát koronatanúnak.

– Teal – mondta az Angyal – annyira csak ismer, hogy erre nem számíthat.

A detektív sóhajtott. – Sajnos, ismerem – mondta, és levette kalapját a fogasról. – De mondták, hogy próbálja meg. Vannak, akik magával kapcsolatban azt mondják: „inkább ne”… Maga pedig most azt szeretné tudni, hogy nem „mégis?”. Nem szól egy szót sem, de az ember tudhatja, hogy mit gondol. Sajnálom, hogy zavartam.

– Az utolsó, aki így búcsúzott tőlem – jegyezte meg az Angyal – egyike a két biztos nyerőnek, akik indulhatnának a Nagy Betörési Versenyen. Mondja csak, szoktak maguk törvényesen szentesített bűncselekményeket elkövetni?

– Nem tudok róla.

– Pedig már azt hittem. Most tehát bizonyosságot szereztem. Akkor bizonyára Harry volt.

Teal megint letette a kalapját, és hegyezni kezdte a fülét. – Harry? – ismételte.

– Senki más. De ha azt hiszi, hogy bármit kihúzhat belőlem, mélyen téved. Isten vele, Claud… ha kimegy, jól tegye be az ajtót.

Teal engedelmesen elindult az ajtó felé. – Hogy el ne felejtsem – mondta visszafordulva a küszöbről – , sokáig bent volt múlt éjjel az irodában.

– Igen, dolgom akadt – mondta Simon, összehajtogatva szmokingját. – Mit akar ezzel mondani?

– Úgy értesültem, hogy esti nyolc óránál tovább senkinek sem szabad ott maradni.

– Ez igaz – mondta az Angyal. – De miután az egész háztömb Mr. Vanney tulajdona, és ez a rendelkezés tőle származik, úgy vélem, hogy neki és személyzetének joga van túllépésre. Isten vele!

– A mielőbbi viszontlátásra – felelte Teal, és távozott.

Pontosan két óra múlva Simon Templar ismét az irodában volt. Tudta, hogy követik, de nem törődött vele. Amikor sietve végigment a folyosón, és benyitott a szobájába, ez üres volt. Az Angyal sarkon fordult, és kitárta az írnokokhoz vezető ajtót.

– Ki tud valamit Miss Marloweról? – kérdezte.

Egyik sem tudott róla semmit.

– Mindketten semmirekellő alakok, és ezt tudják is – kiáltott rájuk Simon. – Ne is próbálják beadni, hogy szorgalmasan dolgoztak, és nem hallottak semmit, mert úgyse hiszem el. Nem mehetett úgy el, hogy ne hallják az ajtó csukódását. Hallották vagy nem?

Nem hallották.

– Úgy is jó – mondta az Angyal indulatosan, és becsapta az ajtót.

Átment Vanney szobájába, becsukta maga után az ajtót, keresztülment a kandallótól jobbra álló szekrényen, és belépett a mögötte lévő szobába. Csak egy férfit talált ott.

– Stenning – mondta az Angyal – tudni akarom, hogy Pamela Marlowe hol van, mégpedig gyorsan!

– Miss Marlowe? – ismételte a nagydarab ember, csodálkozva.

– Már hallottad egyszer – csattant föl az Angyal.

– Nem tudok róla semmit.

Simon zsebre vágta kezét. – Hazug kutya vagy – mondta, – De ezt majd később elintézzük. Hol van tisztelt bűntársad? – Az Angyal körülnézett. – Amikor távoztam, még itt volt. Nem mehetett el tudtod nélkül… hacsak te nem voltál távol. Melyik történt?

Stenning fölkelt. – Én voltam távol – mondta.

– Nem megmondtam, hogy itt maradj?

– Hát nekem úgy tetszett, hogy elmenjek. Mi a kifogásod ellene?

– Egész csomó – mondta az Angyal. – De ez ráér. Hová mentél?

– Vettem egy üveg whiskyt, ha éppen érdekel.

Simon az asztalra pillantott, – Látom. Na jó; erre is rátérünk majd, ha megjön az ideje. Csak azért halasztom el most, mert azt hiszem, ha elintéztem veled függő ügyeimet, inkább leszel hajlandó mindent elmondani Connellről, amit tudsz. – Néhány iratot dobott az asztalra. – Nézd át ezt.

Stenning belepillantott az iratokba. Az Angyal folytatta :

– Egy csekk húszezer fontra, amelyről csak a te aláírásod hiányzik; kifizetendő Miss Pamela Marlowe-nak. Ez egyrészt az a tizenkétezer font, amit apjától csaltál ki, másrészt… ezt elismerem… zsarolás, de te azért ki fogod fizetni. Egy nyugta Miss Marlowe aláírásával. Tudom, hogy törvényellenes dolog volt ráhamisítani a lány aláírását, de hisz amúgy is csak emlék a számodra. Aztán van még egy csekk ötvenezer fontra az én számomra, amelyhez elfelejtettem nyugtát mellékelni. Elküldhetem utánad Dartmoorba, (itt fegyház van), ha mindenáron emléket akarsz tőlem.

Stenning elhúzta a száját. – És hogyan képzeled az aláírás kicsikarását?

– Lelki kényszer hatása alatt, amit szükség esetén testivel erősíthetek. Vedd a tollat és írd alá ott, ahol a pontozott vonal van.

Stenning elnevette magát. – Te megbolondultál.

– Tökéletesen – hagyta rá békülékenyen az Angyal. – írd alá, kérlek.

Stenning vigyorgott. – Eszembe sincs.

– Úgy is jó – mondta az Angyal. – Ha kitartasz e mellett az álláspont mellett, kénytelen leszek testi fenyítéseket alkalmazni rajtad. De mielőtt belekezdek, még egyet akarok mondani. Lehet, hogy akármit teszek veled, nem írod alá a csekkeket. De ha rábeszélő módszerem csődöt mond, van még egy érv a tarsolyomban. Tedd, amit mondok, és akkor eltűnők végleg és némán. Részvételem nélkül a Vanney-cég talán hátráltatva lesz a munkájában, de ezen nem tudok segíteni. Én megyek, és hallgatni fogok. De ha nem írod alá, egy óra múlva Teal felgöngyölíti egész frontodat. A nyomotokban van, de nélkülem elkésik, ha ti eléggé siettek. És ha én segítek neki, akkor egy csinos, hűvös cella vár rád, Stenning.

Stenning leült. Úgy tett, mint akit szórakoztat az egész.

– Templar – mondta – ez a trükk már elkopott. Én is szakmabeli vagyok! Te nem fogsz fecsegni, mert egyrészt te is belejutsz a pácba, másrészt, mert még akkor sem írom alá.

– Ez lehet – mondta az Angyal. – Egyrészt azt felelem, hogy percnyi pontossággal előre kiterveztem ezt a mai megbeszélést minden részletével: Tealnek egy óra múlva minden adat a kezében lesz, én pedig kint hajókázom már akkor valahol a tengeren. Ezt te nem mondhatod el magadról. – Stenning nem felelt. – Másrészt, akkor legalább annyi elégtételt szerzek Miss Marlowenak, ha már a pénzét nem kapja meg, hogy te tíz évet üljél. Ezt pedig örömmel megteszem, ne kételkedj felőle, szépségem!

Stenning rávicsorította a fogát. – Patkány!

– Eddig „gazember” volt a neved! Úgy látszik, azt hitted, hogy a kedvedért leteszek szokásaimról. Ez volt a legsúlyosabb tévedésed. Még nem is olyan régen Dél-Amerikában utazgattam, és ott találkoztam össze Arthur Wylievel. Derék lélek, csak nem bírja az italt: fecseg tőle. Így értesültem a te megjátszott halálodról. Wylie elmondta, hogyan halászták elő Connell és Hosszú Harry számodra Vörös Mulligant, aki éppen jókor halt meg, úgy illett a terveidbe. Sőt éppen olyan alakja is volt, mint neked. Mindent tudtam, amikor visszatértem, így hát be kellett, hogy vegyetek az üzletbe. Arról pedig, ami azóta a cégen belül történt, még inkább tudok mindent. Hosszú Harry veszélyessé vált, ráterelted a gyanút a Bayswater-ügyben. Nem tehetsz róla, hogy az áldozat nem halt bele a sérüléseibe, s így Harryt nem hallgattatták el örökre. Connell is örök veszélyt jelentett számodra, mert lassanként rájött, mennyire a kezében vagy. Ezért csináltad a Battersea féle rablógyilkosságot. Ezúttal meghalt az áldozat. Azt hiszem, ezután biztosabban érezted magad, mert evvel sakkban tarthattad.

Stenning mozdulatlanul ült székében, mint akit leütöttek. Arca sápadt volt, és szeme gyűlölködőn villogott. Az Angyal nekidőlt az asztalnak, és zavartalanul beszélt tovább, halkan és egyenletesen.

– Okosan csináltad – ismerte el. – Még arra is gondoltál, hogy miután Harry kiszabadult, és tudvalevőn kereste Connellt, Teal rá fog gyanakodni a Battersea-ügyben. Ismerve a pasasodat, pénzt küldtél Harrynek, aki… mint ahogy te vártad is… berúgott ebből a pénzből, és a rendőrségen töltötte a kérdéses éjszakát. Valóban mesteri munka volt mindaddig, amíg nem hitted, hogy az Angyal veled tart majd a játszmában. Igazán azt hitted, hogy ennyire megváltoztattam a szokásaimat? Na, írd alá szépen!

– Úgy látszik, meghülyültél – mondta Stenning durván. – Még ha alá is íratod velem, le tudom tiltani a csekket.

Az Angyal édesen mosolygott. – Jó kis munka lenne ezt bebizonyítani – mormolta. – De nem kerül rá a sor, mert te a magad jószántából alá fogsz írni mindent.

– Igazán?

– Egészen biztos. Ha nem, akkor elkezdem a testi fenyítéket.

Stenning fölállt. – Le akarsz ütni?

– Bizony – nyújtotta Simon élvezettel a szavakat.

– De nem valami hebehurgyán! Szakértelemmel! A knock-out áldását én csak a harmincadik menetben juttatom az áldozatnak. Gondosan puha ronggyá verem szét a pofádat. Sajnos, az öklömön kívül más meggyőző érvem nincs már.

Stenning megkerülte az asztalt és az Angyal, aki fegyvertelen volt, de mindenre számított, kitalálta Stenning mozdulatát, mielőtt az hátsó zsebéhez kapott. Cipőjének orra abban a pillanatban találta el Stenning csuklóját, amikor keze a pisztollyal előrelendült. Az ütés kivágta a fegyvert ellenfele kezéből, és egy másodperccel később az Angyal is földet ért, de úgy, hogy esés közben kirúgta Stenning lábát a nagy darab ember alól. Stenning végigzuhant a padlón, de Simon már újra talpon volt, és saját hátsó zsebébe csúsztatta a pisztolyt.

– Most már rajtam a sor… ugye? – mormolta. – Csuklód nem lesz nagy hasznodra bokszolás közben.

A következő pillanatban Stenning rávetette magát.

Nem volt szép látvány a csata, ami villámgyorsan kifejlődött. Bokszversenyeken három másodpercig sem engedték volna meg ezt a stílust. A mérkőzés kilenc percig tartott, és ekkor Stenning tizenegyedszer bukott földre. Ott is maradt.

– Föl, Jenkins! – bátorította az Angyal. – Még bírod egy darabig. A Queensberry-szabályt még nem léptük át, amely megtiltja a földön való hempergést; de ha nem kelsz föl hamar, én az ellen is vétek.

Stenning fölült. – Aláírom – lihegte.

Az Angyal gallérjánál fogva fölhúzta és belökte székébe.

– Itt a tollad, és itt vannak a csekkek – mondta nyersen, – Mozogj, mert sietek. Vért ne csöpögtess rájuk, mert még kérdezősködni találnak a bankban.

XII.

Simon megvizsgálta az aláírásokat, gondosan összehajtogatta a csekkeket és zsebrevágta. Haja zilált volt, ingén egy hasadás, de a lélegzete most is egyenletesen működött. Kész volt azonnal újra kezdeni, tökéletes nyugalommal.

– Még valami… majdnem elfeledtem. Írjad csak, amit diktálok: Én, James Atrhur Vanney, azelőtt Stenning, ezennel beismerem…

– Megtagadom! Átkozott, csaló, gazember…

– Nem szeretnélek újra bántani. De ha akadékoskodsz… – egy lépést tett feléje, és Stenning meglátva arckifejezését, gyorsan tiszta papírt vett elő. Az Angyal diktált, és Stenning írta; amikor a vallomás elkészült és alá is írta, az Angyal gondosan átolvasta és tárcájába tette.

– No, most térjünk át Connellra – jegyezte meg. – Hol van?

Az a petyhüdt rongy, ami Stenningből még megmaradt, tenyerébe temette összegyúrt képét. – Most már megtudhatod… Miss Marloweval…

– Még pedig hol?

– Lent. A ház alatt olyan pinceboltozatok vannak, amelyekről te sem tudsz. Csak innen lehet odajutni. Külön liftem van… arra az esetre csináltattam, ha a rendőrség váratlanul rajtunk ütne. Connell nem fért a bőrébe, azt mondta, hogy meg kell kapnia a lányt, én meg segítettem neki. Most lent vannak.

Simon elővette a pisztolyt, és kioldotta a biztosítékot. – Ha bármi baj érte ezt a lányt – mondta – bekapod a legyet, apuskám. Hol a felvonó?

Stenning gyönge mozdulattal a falra mutatott. – Nyomd meg a faburkolaton a képhez legközelebb eső táblát.

Simon megtette. A tábla kissé félrecsúszott. Néhány másodpercig nem történt semmi, de aztán egy kis kattanással embermagasságú tábla ugrott félre, és keskeny felvonó tűnt elő. Belépett. A tábla automatikusan visszaugrott. A liftfalon két kapcsoló volt. Egyiket hiába próbálta, de a másikat nyomva megindult lefelé. Amikor megállt, Templar előtt egy akna nyílása feketéllt. Belépett, és ott még kissé jobban látott. Alagútban állt, amelynek falai, padlója és mennyezete kőből készültek. Az alagút jobbra és balra koromsötétségbe futott, csak egy helyen szűrődött ki jobbról valami kis fény.

Óvatosan elindult arrafelé, mert remélte, hogy a fény elvezeti céljához, de alig tett néhány hangtalan lépést, amikor háta mögött zúgás támadt. Hátrafordult és még éppen láthatta, hogy a lift fölfelé siklik és eltűnik. Elérni már lehetetlen volt; tudta, hogy odafönt Stenning működik – egészen le kellett volna ütni, vagy legalábbis megkötözni, – de ez most már késő bánat volt.

Még azt mérlegelte, hogy ne várja-e meg Stenninget, aki nyilván lejön, amikor egy éles sikoly hasított végig az aknán.

Nagy ugrásokkal rohant a fény irányába. Egy oldalfolyosóhoz jutott, ahol a sarkon két lobogó, nyílt gázláng világított. Ennek a folyosónak végén kivilágított szoba nyílt – ott nyilván már villany működött. Nem látott mást, mint egy egy széket és egy asztal sarkát, de a sikoly kétségkívül onnan jött. Berohant.

Ott találta Pamela Marloweot és Connellt. Connell hatalmas karjaiban tartotta a lányt, aki elkeseredetten küzdött ellene, de csak gyönge gyerek volt a férfi óriási erejéhez képest. Az Angyal megragadta Connell gallérját és a szó szoros értelmében arrébb emelte.

– Connell, öregem – mondta az Angyal – ez mind te vagy?

Connell ökle, mint a villám sújtott feléje, de Simon még gyorsabb volt, és az óriás a szembelévő falnak tántorodott az ütéstől, melyben az Angyal egész ereje, és teljes súlya benne volt. Mint a játékdobozból elé pattanó ugróbáb pattant megint Templar felé, de az hidegvérrel oldalt lépett, és ökle alulról fölfelé, irgalmatlan erővel vágódott Connell állkapcsára. Connell úgy zuhant le, mint egy fatuskó.

– Micsoda konvencionális helyzet, Pamela – mondta az Angyal bánatosan, és az összecsukló lányt még idejében kapta el. Néhány pillanatig megfeledkezett mindenről, és boldogan tartotta a lányt karjában, amikor halk, karcoló hang ütötte meg a fülét. Ettől libabőrös lett a háta. A hang olyan halk volt, mintha egy reteszt toltak volna előre, de ő mégis meghallotta, és gyorsan megfordult – elkésve néhány másodperccel. Ami eddig nyitott út volt kifelé, az most elzárult egy erős vasráccsal, s a másik oldalon ott állt Stenning, fáradtan támaszkodva a falnak. Arca össze volt zúzva, öltönyét átáztatta a vér. De mégis ő volt a győztes.

– Visíts szépen, Templar – károgta.

Az Angyal nem felelt. A világító gázlángok közül az egyik éppen Stenning feje fölött lobogott. Stenning fölnyúlt, és a láng kialudt. Halk, sziszegő hang hallatszott.

– Tudod, hogy mit csináltam, Templar? – kérdezte Stenning most már rikácsolva.

Az Angyal bal karja még mindig a lány köré fonódott. Jobb kezével azonban hátsó zsebe felé nyúlt. Stenning ezt nem vette észre, össze-vissza vert testét csak a legnagyobb önuralommal tudta megóvni az összeeséstől. Lassan, botorkálva indult vissza a folyosón, mint aki berúgott, állandóan nekitámaszkodva a falnak, míg el nem ért a másik gázlánghoz. Azt is eloltotta.

– Megmondjam, hogy mit tettem, Angyalkám? – kongott Stenning hangja végig az alagúton, és Simon ebben a pillanatban tudatára ébredt annak, hogy őrülttel van dolga. Az utolsó gázláng is elaludt, és a sziszegő hang egyre hangosabb lett. Az egyetlen fény a föld alatt már csak az a villanylámpa volt, amely a szobában égett Simon és Pamela fölött.

– Eloltottam a gázt – mondta Stenning, és nevetett, éles, démoni, eszelős kacajjal.

Még akkor is csengett a nevetése, amikor az Angyal halálos golyója eltalálta.

A lövés döreje után mély csend támadt, amelyben Simon saját lélegzetét is meghallotta. Stenning nem fog többé beszélni, ezt tudta és Connell is el volt némítva hosszabb időre. Lassan zsebre vágta Stenning pisztolyát, amelyre most már nem volt többé szüksége. Egyetlen pillantást vetett csak a rács tömör, erős zárjára és tudta, hogy azt nem lehet szétlőni. De nem is volt tanácsos lőni, mert a pisztolyból kicsapódó szikra elegendő lehetett a mindinkább terjedő gáz meggyújtására, és lángba borított volna egyszerre mindent.

De higgadt maradt. Az ilyen kelepce sohasem izgatta, még akkor sem, ha nem látott lehetőséget a menekülésre.

A lányra nézett, akiről eddig azt hitte, hogy ájultan fekszik karjában, de most látta, hogy a szeme nyitva. Mégsem engedte el.

– Sajnálom, hogy így történt, kedves – mondta az Angyal csöndesen.

A lány bólintott. – Értem – válaszolt.

– Persze azalatt hurcolták ide, amíg távol voltam – folytatta az Angyal. – Valami baj lesz itt a konvencionális helyzettel. Ne hagyja elfeledni, hogy erről írjunk egy levelet a Times-nak.

Majd elmondta a lánynak a csekkek történetét, hogyan íratta azokat alá Stenninggel, és az egyiket kivette a zsebéből, hogy megmutassa a lánynak.

– Hadd legyen legalább hasznuk az örököseinknek… ha ugyan csinált végrendeletet – mondta az Angyal mosolyogva.

A lány merőn a szemébe nézett. Nemcsak az Angyal tartotta őt, de ő is átölelte a férfit. Ebben a pillanatban ez látszott a legtermészetesebb dolognak.

– Nincs semmi remény? – kérdezte a lány, és a régi, gondtalan, Angyali-mosoly épp olyan könnyed és természetes volt, mint bármikor.

– Remény mindig van – mondta az Angyal. – Vagy így, vagy úgy, de valaminek mindig kell történnie. Tudja, én vagyok a legsikertelenebb hullajelölt aki valaha is élt. Sehogy se tudtak megölni. Figyeljen ide. Olyan jól kiterveztem mindent, amit ma el akartam intézni. Írtam egy részletes jelentést mindarról amit Vanneyről, illetve Stenningről tudtam, és tanácsokat is adtam, hogyan bánjanak el velük. Az egészet Tealnek címeztem, és egy küldöncirodában hagytam. Pontosan egy órakor kell átküldeniük, hacsak nem rendelkezem közben másképp. A motoros hajót Gravesendbe rendeltem, és egy órakor, ha semmi közbe nem jött volna, már jó néhány mérföldnyire lettem volna innen. Most csak egy dolgunk van: próbáljunk meg addig élni, amíg Teal itt ránk nem talál. A gáz egyre terjed, és meg fogja tölteni ezt az egész földalatti folyosórendszert. Nem tudom, hogy milyen a kiterjedése, de a gáz bizonyára egyenletesen fog terjedni.

Hosszú szünet után az Angyal hozzátette:

– Amíg a helyzet ilyen kedvező marad, azt hiszem, használjuk ki az időt a lehető legjobban.

A lány látta a hamiskás gúnyt Templar szemében, s még ebben a reménytelen állapotban is értékelte a férfi tréfálkozását.

– Azt hiszem, igaza van – mondta.

– Ilyen kérdésekben csalhatatlanul igazam szokott lenni – felelt az Angyal, és megcsókolta.

De a lány egyre nehezebb lett a karjában, ő maga még erősnek érezte magát, és agya világosan dolgozott, de szeme lassanként elnehezült, és a mellkasában szúró fájdalmat kezdett érezni, mert a tüdő egyre nehezebben tudta megszerezni magának az éltető oxigént. Már azt hitte, hogy a lány meghalt, de ekkor beszélni kezdett. Csak suttogás volt a hangja, mintha hihetetlen messzeségből jönne.

– Isten veled, Angyal – mondta Pamela.

Az Angyal melegen fölnevetett. – Mondd meg nekik, hogy tartsanak fönn a számomra egy helyet – szólt, és újra megcsókolta. Közben kezdte nagyon gyöngének érezni magát, és a szoba tárgyai elmosódtak a szeme előtt. Nekitámaszkodott a falnak, s még utolsó erejével is karjában tartotta a lányt. Mintha egyre sötétedett volna, és Templar tudta, hogy már nem bírja ki sokáig.

XIII.

– Egy ember keresi önt – mondta Barrow őrmester, belépve a szobába.

Teal megnézte az írott üzenetet, és így szólt: – Küldje föl.

Új rágógumiadagot vett a szájába, és várt, miközben a járatlan szemlélőre azt a benyomást tette, mintha aludna. Meg sem mozdult, amikor látogatója belépett, mert a társadalmi illem nem tartozott a jó szokásai közé.

– Térjen rögtön a tárgyra – mondta Teal, ki sem nyitva a szemét.

Az illető leült. – A körülmények igen különösek – magyarázkodott. Ma délelőtt tizenegy órakor egy vastag levelet helyeztek el egyik fiókirodánkban, amely önnek van címezve, és azt az utasítást adták hozzá, hogy egy órakor hozzuk ide, ha közben más intézkedés nem jön. Furcsa parancs volt, és főképp miután a címzésről láttam, hogy önnek szóló üzenetek lehetnek a levélben, amelyek hivatásával függnek össze, alapos meggondolás után arra határoztam magam, hogy azonnal idejövök.

– Rövidebben. Itt a levél? – kérdezte Teal.

– Természetesen magammal hoztam.

Teal kinyújtotta a kezét. – Na lássuk, mi van benne.

Kénytelen volt szemét kinyitni, hogy elolvassa a címzést, és egyszerre csupa élet lett. Úgy felült, hogy a széke, bármily erős alkotmány volt, belerecsegett, és csak ennyit mondott: – Az Angyal! Millió írás közül megismerem!

– Remélem, jól cselekedtem? – kérdezte az idegen.

– Élete legjobb cselekedete volt – mondta Teal, és megnyomott egy csengőgombot. – Barrow – folytatta a belépő alantashoz fordulva – fogja ezt az urat, és töltse meg azzal, amit inni kíván, aztán mondjon neki hálát, oly mélyen, ahogy csak tud. Nekem most sok a dolgom!

Feltépte a borítékot, és olvasni kezdett; egyre gyorsabban, és öt perc múlva berontott a Scotland Yard készültségi szobájába.

– Minden elérhető ember fegyverrel hozzám! – kiáltotta.

Az ügyeletes őrmester úgy csodálkozott az erő és gyorsaság ilyen kitörő jelein, amelyeket az örökké álmos főfelügyelőtől nem szoktak meg, hogy a csoport rekordidő alatt teljesítette a parancsot.

Körülbelül fél egykor a járókelők egy csomó polgári ruhás férfit figyelhettek meg, akik azt a házat vették körül, amelyben a Vanney-cég irodája volt Teal maga járta körül az épülettömböt, és meggyőződött arról, hogy minden elképzelhető kijáratot elálltak-e. Azután egyedül bement.

Az egyik írnokkal találkozott a várószobában, de úgy rohant el mellette, hogy az még csak érdeklődni sem tudott az óhaja iránt. Keresztülrobogott az írnoki szobán, Simon Templar szobáján, és belépett az „Igazgató” jelzésű ajtón. Keze pisztolyát szorongatta a zsebében.

– No nézd csak! – mondta Teal, meglátva a faliszekrényt jobbra a kandallótól, és keresztülnyomta hatalmas testét a keskeny falnyíláson. A szobában Teal egy embert talált, és mielőtt az magához térhetett volna, vaskézzel fogta.

– Most megcsíptelek, Harry – mondta Teal. – Gyorsan mondd meg, hol a banda többi tagja, de jó lesz, ha sietsz!

Hosszú Harry kiegyenesedett. – Én már egész nap itt vagyok ma – mondta. – Betörtem ide, és be is merem vallani. Connellt kerestem, vagy valamit, ami a nyomára vezethetett volna, de nem találtam semmit. Hát vártam. Elbújtam a fürdőszobába. Templar kora reggel bejött, látta, hogy mit műveltem, körülnézett, de nem vett észre engem. Aztán megjött Connell, de nem egyedül, és én nem mertem tanúk előtt kikezdeni vele. Hallottam a beszédüket. Templar aztán újra bejött és beszélt velük; majd Connell és a másik ember kimentek az irodahelyiségbe és becipeltek ide egy lányt, aki ott dolgozott. Egy takarót dobtak a fejére, hát nem láthattam, hogy ki volt, de kinéztem az ajtórésen és láttam, hogy Connell leviszi.

– Hova? – kapta el a végszót Teal.

– Megmondom azt is. Connell levitte, de a másik ember itt maradt, és én nem mertem követni. Azután Templar megint bejött és nagy csata volt. Leütötte a másik embert és kiszedte belőle, hogy hova vitte Connell a lányt. Lement utána. A másik azonnal követte. Vártam, remélve, hogy Connell talán egyedül jön vissza. Azután olyasmit hallottam, mintha lövés dördült volna el odalent.

– Nem tudod végre kinyögni a velejét? – dörmögte Teal. – Hova mentek?

– Oda – mondta Harry, és a fal felé mutatott.

Teal arrafelé nézett, és így szólt: – Én nem látok semmit.

– Mindjárt megmutatom – mondta Harry.

Keresztül mentek a szobán, megnyomták a megfelelő táblát, ahogy az Angyal is tette, és a lift előtűnt. Teal bedugta a fejét, és gyorsan vissza is rántotta. – Gáz! – dadogta. – Az Isten szerelmére, meg ne gyújts egy gyufát! – Visszament a szobába, és megállt Harry fölött, aki nyugodtan ült egy karosszékben és várta az események fejlődését. – Harry – szólította meg – van kedved enyhe ítélettel szabadulni ebből a dologból?

– Mondja meg hogyan, Mr. Teal – felelte Harry készséggel.

– Szaladj le bármelyik úton, amerre akarsz… mindegyik kijáratnál találsz hekust. Küldd őket utánam, és mondd meg, hogy lementem ezen a liften. Valami furcsa, dolog történik odalent ezzel a gázzal, és hacsak egy lövést hallottál, ez azt jelenti, hogy odalent egyesek még bajban vannak. Mozgás, mozgás!

Hosszú Harry mozgott.

Teal bement a fürdőszobába, vízbe mártott egy zsebkendőt, szája és orra elé kötötte, és úgy lépett be a liftbe. Az ajtó automatikusan becsukódott mögötte és szerencsésen megtalálta a megfelelő kapcsolót is. A lift elindult lefelé. Minden yardnál, amellyel lejjebb ért, a gáz a nedves zsebkendőn keresztül is egyre töményebb lett, és Teal tudta, hogy nem fog sokáig életben maradni ebben a mérgezett levegőben. De nem ismert félelmet. A lift megállt, és ő kilépett. Meglátta az oldalfolyosóból kiszűrődő fényt, és arrafelé rohant. Mihelyt befordult, megpillantotta a megvilágított szobát, és egyik sarokban az Ángyalt, aki nekitámaszkodott a falnak, és karjában tartotta Pamela Marlowe-ot. A gáz hatását egyre súlyosabban kezdte érezni, de azért csak rohant előre. Megpróbálta kinyitni a vasrácsot, de az nem mozdult.

– Angyal! – ordította.

Az Angyal szeme félig nyitva volt, de Teal tudta, hogy nem lát semmit.

– Angyal! – kiáltotta újra. – Hol a kulcs?

Simon mellkasa emelkedett és Tealnek meg kellet erőltetnie a fülét, hogy meghallja a választ. Hihetetlenül erőlködve jött ki a hang Templar torkán:

– Stenning zsebe…

Teal tántorogva ment vissza a folyosón a mozdulatlan alak felé, akire majdnem rálépett, amikor errefelé futott. Lehajolt, és kutatni kezdett a férfi zsebében. A gáz lent a föld közelében még sokkal súlyosabban nehezedett a tüdejére. Teal nem tudta, hogy meddig bírja ki. De megtalálta a kulcscsomót. Gyorsan fölegyenesedett, és visszabotorkált a rácshoz. Végre megtalálta a megfelelő kulcsot, és a rács kinyílt. Éppen jókor lépett be, hogy elkapja a lányt, mikor az Angyal végigzuhant a földön.

Szíve olyan őrületes iramban dobogott, hogy azt hitte, kiszakad a melléből, a feje pedig olyan nehéz volt, mintha le akarna esni a nyakáról. Kevés ember bírta volna ki, hogy öntudata ilyen sokáig megmaradjon és még cselekedjék is. De Teal főfelügyelő olyan erős volt, mint egy bokszbajnok. Úgy kapta fel a lányt, mintha pelyhet emelne, és keresztül dobta a vállán, ahogyan tűzoltók szokták, ha kimentenek valakit az égő házból. Lehajolt, és az Angyal egyik karját nyaka köré húzta, majd újra fölegyenesedett. Így indult el, a lányt cipelve, és az Angyalt vonszolva maga után, végig a folyosón a felvonóig.

Borzalmas út volt. Minden lépésnél úgy érezte, hogy rohamosan gyengül, és emberfeletti erőfeszítésébe került, hogy még egyáltalán haladni tudjon. Később nem is tudott visszaemlékezni rá, hogyan bírta megtenni az utat végig az alagútban, de egy örökkévalóságnak látszó idő után ott állt a lift előtt. Csak két ember fért be egyszerre, így hát belépett a lánnyal, és megnyomta a kapcsolót. A lift elindult fölfelé.

Mintha ezer évig volna az út, amíg föl nem ért. Végre a fal megnyílt előtte. Teal kizuhant a liftből, egyenesen az emberei karjába.

– Vigyétek orvoshoz – lihegte és utolsó erejével elérte a fürdőszobát. Betegnek és gyöngének érezte magát, minden forgott körülötte, de azért gyorsan újra megnedvesítette zsebkendőjét, és visszakötötte arcára. Ismét belépett a liftbe. Megpróbálták visszatartani, de erre vad lett. – Lent van az Angyal! – mondta. – Tartozom neki eggyel-mással. Hagyjatok!

Ezúttal nem volt olyan keserves az út, mert a tiszta levegőn való néhány perc sokat visszaadott az erejéből, de persze ennek is volt határa. Később csak arra emlékezett, hogy az Angyalt berántotta a liftbe, és megnyomta a gombot, amely fölfelé indított. Azután minden elsötétült előtte.

Amikor újra felnyitotta a szemét, ágyban feküdt. Jobbra-balra tekintve egy sor ágyat látott, amelyben más férfiak feküdtek mozdulatlanul. Majdnem sötét volt, de a félhomályban ápolónőket látott, és egy fehérköpenyes férfi hajolt a szomszéd ágy fölé. Az ő ágya mellett ápolónő ült, aki olvasott, s alighogy megmozdult a beteg, fölpillantott.

– Az a gyanúm, hogy nem fogok meghalni – nyújtotta Teal a szavakat. De ezúttal azért beszélt oly álmosan, mert valóban álmosnak érezte magát.

Az ápolónő mosolygott. – Néhány nap múlva megint visszatérhet a munkájához – mondta kedvesen.

– Munkához? Elég baj.

Teal sóhajtott, és átfordult a másik oldalára. Ebben a pillanatban a szomszéd ágytól ellépett az orvos, és Teal meglátta az ott fekvő beteget.

– Hogy van Angyalkám? – kérdezte Teal.

– Remekül – felelte az Angyal. – Sajnálom, hogy bajt okoztam magának, édes öregem.

Ne hagyja elfelednem, hogy letartóztassam, ha mindketten jobban leszünk – felelte Teal, és újra elaludt.

XIV.

Négy nappal később Teal – még kissé sápadtan, de különben már egészen a régi, kövér főfelügyelő, – becsöngetett az Upper Berkeley Mews 7. szám alá. Az Angyal személyesen nyitott ajtót.

– No hát, hisz ez Claud Eustace – mondta az Angyal. – Kerüljön beljebb!

Teal belépett.

– Kívánjunk egymásnak szerencsét – mormolta Simon. – Sok szerencsét!

– Sok szerencsét! – felelte Teal.

– Hogy el ne felejtsem – mondta az Angyal – , azt hiszem, megmentette az életemet, és még mindenféle hasonló dolgot csinált. Isten áldása kísérje érte, és növessze hosszúra szakállát!

Teal először életében volt zavarban, de azért kedélyesen rázta meg az Angyal feléje nyújtott kezét.

– Mielőtt letartóztatom – mondta Teal – miért nem próbált meglógni azon a hajón, amely Gravesend-ben várta?

– Nem vált szükségessé – mondta az Angyal. – Van egy kis mesém a maga számára, amelyet a boldogult James Arthur saját kezűleg alá is írt. Pillantson bele, és azután nevessen, ameddig jól esik.

Teal leült, és friss rágógumit dugott a szájába. – Ez az egyetlen vigaszom, amiért Amerika már nem a miénk – jegyezte meg kéjesen rágcsálva a tengerentúli „csemegét”. – Ám lássuk a vallomást.

Az Angyal odanyújtotta az iratot, Teal átfutotta, és haragosan nézett föl belőle. – Hát ezt mikor írta? – kérdezte.

– Nem én írtam. Drága, egyetlen megboldogult James Arthurunk írta. Minden bizonyítékkal szolgálni tudok. Sajnálom, de ezúttal biztos vagyok a dolgomban.

– Semmi esetre sem kapta meg írásban az engedélyt arra, hogy lelője, ugye? – kérdezte a detektív gúnyosan.

– Önvédelem, édes öregem. Akarja ezt a bíróság előtt tisztázni?

Teal sóhajtott.

– És hogy van Connell? – kérdezte az Angyal.

– Kiélvezte a tropikus éghajlatot, hogy így mondjam – felelte Teal. – Csak később akadtak rá, amikor a tűzoltók gázmaszkkal lementek; mondhatom, egyike volt a leghalottabb hulláknak, amelyeket valaha láttam.

Az Angyal cigarettára gyújtott. – Azt ugyebár tudja, hogy ő volt Vanney?! – mondta. – És ugyanakkor nem ő volt. Túl nagy lett volna a kockázat, ha hagytuk volna Stenninget tárgyalni a felekkel, akikkel esetleg már azelőtt is összeköttetésben állt, ámbár bajuszt növesztett magának, és más változtatásokat is csinált az arcán. De libériában, mint George… egy közönséges portás… senki sem vette észre. Volt egy ajtó az igazgatói szobából a folyosóra, amely csak egy yardnyira volt a portás számára elkerített résztől. Ha átmentem Vanneyhez, mintha utasítást kérnék tőle, továbbmentem, és George volt az, akivel beszéltem. Ha Vanneynek okvetlenül tárgyalnia kellett valakivel, akkor Stenning megadta nekem utasításait és amennyire lehetett, én irányítottam a tárgyalást. Connell egyszerűen mindenre azt mondta; „Igen” vagy „Nem”, – aszerint, ahogy a szememmel intettem.

Teal bólintott. – Gondoltam, hogy ilyenformán lehet – mondta.

– Azt hiszem, nem jött volna olyan hamar rá, hogy itt valami nincs rendben, ha Connellt jobban kézben tudtuk volna tartani. Remek figura volt a nagy szakállával; de egyre jobban berzenkedett. Pénzt akart, egyre több és több pénzt. Igyekeztünk lakat alatt tartani, de mégis meglépett az egyik éjjel.

– Akkor rá is akadtam – mondta Teal. – Sok mindent kikotyogott, amit tudni akartam. Nagyon ügyes volt, ahogy ő és Stenning elrendezték a sofőrrel Vörös Mulligan hulláját a felborított kocsi alatt.

Valóban minden nagyon ügyes volt, de nem elég jól csinálták.

– Az én számomra elég volt – mondta az Angyal kedélyesen.

– Mit keresett rajta?

– Változatlanul feddhetetlen hírnevet, és egy győzelmes megmenekülést a szörnyű „Tombs”-névtől. El se tudja képzelni, mennyire utáltam már ezt a nevet.

Egy ideig csöndben voltak, és Teal elgondolkozott. Azután hirtelen fölállt, és így szólt: – Na jó; magának úgy látszik megint sikerült.

– Nekem mindig sikerül – mondta az Angyal szerényen.

Együtt mentek a kijáratig, de a küszöbön Teal megállt, és kibökte azt, ami legjobban nyomta a lelkét.

– Angyal – mondta – amikor odalent be volt zárva a pincébe Miss Marloweval…

– Igen?

– Nem volt ott… hm… khm… no, hiszen tudja, ilyesmit eddig csak moziban láttam; de akkor, amikor leértem a pinceszobába, az volt a benyomásom, mintha maga… hm…

– Teal – mondta az Angyal – maga egy pajzán, vén kujon. Menjen haza, és olvassa el a News of the World déli kiadását, és utána a Szentírás I. Zsoltárát (Jeremiás 15–17.)

Udvariasan betette a detektív után az ajtót, aki hunyorogva nézte a kijáraton lévő, kétes tisztaságú rézgombot.

A lehetetlen bűntény

I.

Bő köpenyes férfi sietett végig a sötét kis utcákon, amelyek Gaydon’s Wharfba vezettek. Habár nem volt nagyon hideg éjszaka, a köpeny magas gallérját fölhajtotta a fülére, és puha kalapját ugyanakkor mélyen lehúzta a szemére. Két kezét mélyen a zsebébe süllyesztette, és az egyik kéz nem éppen törvényes acélszerszámot szorongatott. De ez csupán a szokás hatalma volt – ugyanúgy mint a gyors, óvatos pillantások, amelyekkel minden kapu alá bepillantott, és állandóan maga körül tekintgetett, ösztön volt inkább, mint tudatos cselekedet, megszokás, amelyről nem tudott letenni, habár tudta, hogy itt Londonban – legalább egy rövid időre – biztonságban van. Az utcakereszteződésnél megállt, és hosszú, vizsgálódó pillantást vetett végig az úton, amelyen át kellett mennie; azután gyors lépésekkel áthaladt rajta.

Valamivel lejjebb megállt, és megnézett egy házszámot; azután vigyázva benyomta a kaput. Ez a nyomásnak engedett. Belépett, azután becsukta a kaput maga mögött. A homályos, szőnyegtelen lépcsőt csak egy pislákoló gázláng világította meg minden fordulónál.

A férfi fölment a harmadik emeletre, és megállt egy ajtó előtt. Ütemes jeladással kopogott az ajtón, mire egy jól olajozott reteszt hallott hátracsúszni. Majd óvatosan kinyílt az ajtó, s egy közéje csúsztatott kártya esett le a földre. A férfi gyorsan előrelépett, és szembe került egy másik emberrel, aki ismétlőpisztolyt szegezett a mellének.

– Nem teszed el, átkozott bolond! – mordult rá.

A férfi, aki az ajtót kinyitotta, hátralépett és zsebre vágta a pisztolyt. Magas, cserzett arcú, sötét szemű férfi volt – és ezt a szemet vastag, bozontos szemöldök árnyékolta be. A látogatónak úgy tűnt, hogy amióta utoljára látta, még sápadtabb lett.

– Ejnye no – mondta gyöngén – te vagy az, Farnberg?

– Hát mit gondoltál, ki a fene? – kérdezte Farnberg durván. Bement az irodába, és a másik meghunyászkodva bocsátotta előre.

– Nem tudom, Farnberg. Megijedtem.

Farnberg kigombolta a kabátját és ránézett. – Ne mondd! – mordult rá. – És kitől ijedtél úgy meg, Friste?

– Én… én nem is tudom. Ülj le Farnberg… akarsz egy szivart? Beszéljük meg az üzleti kérdéseket…

– Előbb erről beszéljünk. Kitől ijedtél meg?

– Én… hisz már sokszor rám ijesztettek, de…

– De?

– Eddig nem sokat törődtem vele…

– És most egyszerre itt ugrálsz, és töltött vacakot szögezel a mellemnek… hogy ne kelljen tovább törődnöd a félelmeddel? Mi lesz a legközelebbi hülyeséged? Nem mondtad mindig, hogy senki sem jöhet a titkaid nyomára?

Friste visszacsoszogott az asztalhoz.

– Jó, jó mondtam – szólt, idegesen. – Senki soha nem jött rá nálam semmire. De valami történt… két levelet kaptam… örülök, hogy itt vagy, Farnberg.

– Kitől jöttek azok a levelek?

– Nem tudom, hallottál-e már róla…

Farnberg a nyitott ajtó felé nézett és a kártyára pillantott, amelyet már belépésekor meglátott. – Ez az? – kérdezte, és Friste halottsápadt lett. Farnberg kinyújtotta a kezét és fölvette a kártyát. Közönséges postai lapnak látszott, amelyre egy furcsa kis alak körvonalát rajzolták, a feje körül pedig kis karikát, mint ahogy a szenteket szokták ábrázolni. Jobb kezét előre nyújtotta. A rajz alatt csak ennyi állt:

Boldog újévet kíván.

– Hát ez az? – kérdezte Farnberg, és Friste némán bólintott.

Farnberg összetépte a kártyát, és szerteszórta darabkáit a szobában.

– Ez… törné ki a…

– Hallottál már róla?

– Hogy hallottam-e róla? – Farnberg ledobta magát egy karosszékbe. – Szeretnék valakit ismerni, aki többet tud róla, mint én. Tudom, hogy a legpiszkosabb csaló, aki valaha utamba akadt, ő az, aki legutóbb nyakamra hozta a rendőrkopókat…

Farnberg hosszú magyarázatba fogott. Azután visszatért keresztkérdéseihez.

– Szóval most téged szemelt ki? Mit írt azokban a levelekben?

– Semmit. Ugyanolyan kártyák voltak, mint az, amit előbb eltéptél.

– Miért nem szóltál a rendőrségnek?

– Ugyan! – Friste rekedten fölnevetett. – Egyet-mást talán nem tudsz az Angyalról. A rendőrségnek valaha nagyon fájt, hogy nem állt be a szolgálatába, és máig sem felejtették el a képességeit. Azt hiszem a legtöbb esküdtszék elítélne azért a puszta tényért, hogy csak egyetlen egy ilyen lapot is kaptam. Tudják, hogy az Angyal nem szenteli az idejét valaminek, ha nincs rá alapos oka.

Farnberg szivarra gyújtott. – Az Angyalt el kell tenni láb alól – mondta lágy hangon, ami teljes ellentétben állt előbbi hevességével. – Egy éve ez a leghőbb vágyam… de eddig nem sikerült. A többi közt épp ezért jöttem át az óceánon.

– Meddig maradsz ideát?

– Amíg el nem intéztem az Angyalt, és és a szállítmányt is. Bármeddig tart ez a két feladat, elvégzem. De azért sietnem kell, mert táviratot kaptam, hogy Duncarry úton van, és engem keres. Mi újság még?

Friste vállat vont. Első ijedtsége elmúlt, és aránylag nyugodt volt megint. Farnberg férfias, elszánt magaviselete is hozzájárult ehhez.

– Más minden rendben van – mondta. – Az Angyal az egyetlen, aki tud valamit. A hajók simán jönnek-mennek. Ma éjjel is várok egy tizenöt kilós heroinküldeményt… a szokásos módon jön át a vámon. – Órára nézett. – Most várom… minden percben hozhatják a ládát.

A szétosztás simán megy?

– Azzal sohasem volt baj. Teljesen magam csinálom… a rendelések postán jönnek, és a csomagok postafordultával kimennek.

– És mi van az én szállítmányommal?

– Az egész készen áll már a számodra a Deepsands Wharf-i raktárban… kivéve a pezsgőt. Az is meglesz a jövő hét elején. Minden, amit akartál, megvan. Lesz dolgod elég. Milyen hajón szállítod?

Farnberg vigyorgott. – A magamén… Ardossi szerzett egy remek kis úszó palotát, ő is átjött velem. Nem gondolkoztál még azon, hogy miképpen tudtam átjönni? A rendes utasszállító hajókra nem gondolhattunk. Úgy jöttünk át azon a jachton, mint valami hercegek… Én Southamptonban szálltam partra, ő pedig átjön a hajón Deepsandsbe. Holnap este be kell futniuk, úgyhogy ha az embereid készen vannak, el is kezdhetjük a munkát…

Friste széke fölött csengő szólalt meg, amely félbeszakította. Friste mosolygott. – Itt a heroin. Bocsáss meg egy percre… bizonyára becsaptad a kaput, amikor bejöttél…

– Persze! Ha te is betetted volna, mielőtt én érkeztem, és hagytál volna csöngetni, megtakaríthattad volna az ijedséget. Mi a csudának vagy olyan vendégszerető? Könnyűvé akarod tenni az Angyalnak, hogy kitekerje a nyakadat?

– Nem akartam, hogy várakozz…

Farnberg fölállt. – Azt hiszem most se várok tovább, hanem lemegyek veled, és átvesszük a ládát… hogy valami váratlan ne történjék.

Lesiettek, és Farnberg – kezét hátsó zsebében tartva – oldalt állt, amíg Friste kaput nyitott. Kint egy Ford-kocsi körvonalai látszottak, a kapu előtt pedig két férfi állt, akik egy koporsó alakú ládának támaszkodtak. Amikor a kapu megnyílt, fölemelték a ládát, és szó nélkül beléptek. Nehezen cipelték föl a lépcsőn, Friste és Farnberg követték őket.

– Ennyire kifáraszt két angolt, ha három emelet magasságba kell vinniük tizenöt kilót? – kérdezte Farnberg gúnyosan, amikor a két ember a második emeleti fordulóban megállt pihenni.

Friste megrázta a fejét. – A láda nagyrészt cukrozott gyümölccsel van tele – mondta.

Letették a ládát Friste irodájában, és Farnberg ott maradt vele, amíg Friste kiengedte az embereket, és becsukta utánuk a kaput. Néhány perc múlva visszatért.

– Csak ez a két ember tud az ügyeimről az egész országban – mondta. – öt éve dolgozom velük, és mindent rájuk bízhatok.

– Ez a cukrozottgyümölcs-trükk régi, de jó… ha simán megy – mondta Farnberg. Elfordult és szivarra gyújtott. – No… lássuk a számlákat, szeretnék korán lefeküdni ma este.

Friste leült az íróasztalhoz, felnyitott egy fiókot, és egy nagy könyvet húzott elő. Néhány különálló lapot vett ki, és átadta.

– Itt a számadás. Magad egyenlíthetsz ki mindent.

Farnberg átfutotta és bólintott. – Rendben lévőknek látszanak – mondta. – Ezerkilencszázharminc font… ez majdnem kilencezer dollár.

– Pontosan 9264 dollár – felelte Friste pedánsan.

Farnberg, – kezében a duzzadt bőrtárca – megállt számolás közben. – Nem felejtetted el a fennmaradó tizenhárom centet? – kérdezte.

Friste legyintett, hogy azt elengedi. És akkor meglepő dolog történt.

Jack Farnberg egy harmadik kezet vélt látni – egy csontos, barna, könyörtelenül erős, és mégis furcsán érzékeny kezet – amely mintha a levegőből jönne, és egyenesen a bankjegyek után nyúlt. Mielőtt felocsúdott volna, összes pénze, 22.425 dollár, eltűnt a tárcából. Jack Farnberg gyakorlati ember volt, akit csak egy pillanatig tudott megbűvölni az ilyesmi. Azután káromkodva fordult meg, miközben jobb keze a zsebében lévő pisztoly után kapott.

– Ó, bocsánat! – mondta az Angyal, szinte szelíden.

II.

Úgy állt ott, mint a megtestesült ártatlanság. Bal keze, amelyet tiltakozón fölemelt, pontosan 22.425 dollárt ért készpénzben. Jobb keze kényelmesen keresgélt a hátsózsebében.

– Hagyja azt!

Farnberg hangja olyan élesen törte meg a pillanatnyi csöndet, hogy még egy öreg zupás őrmester[1] is ijedten kapta volna magát „vigyázz”-ba tőle. De az Angyal sohasem volt zupás őrmester, így hát csak három milliméternyire húzta föl egyik szemöldökét.

– Miért? – kérdezte lágyan.

– Mert különben úgy megtöltöm ólommal, hogy meg se nyikkan többé.

– Ó, azt nem teheti meg! Kérdezze meg Reginaldot. – Az Angyal Friste felé intett. – Ez itt nem Chicago, barátocskám! Itt felakasztják az embereket gyilkosságért. Nagyon kínos dolog. Ugye, Reginald?

– Én… én várnék egy percig, Farnberg – dadogta Friste. – Te nem tudod, mit hord a kabátujjában…

Ez igaz volt. Az Angyal éles kést hordott az ujja szárában, amiről Farnberg nem tudott. Farnberg Friste felé fordult, és megvetően lebiggyesztette az ajkát.

– Gyáva féreg.

– Ez igaz – mormolta az Angyal. – Féreg és mulya egy személyben. Hogyan osztjuk ki a többi szerepet? Ki legyen az intrikus?

Farnberg pisztolyát pontosan az Angyal gyomrának szegezte.

– Hogyan jutott be? – recsegte Farnberg, és az Angyal együgyűen mosolygott.

– Nem gondolja, hogy én is egy finom gyümölcs vagyok? – kérdezte.

Mindketten a fal mellett álló ládára pillantottak. Nyitva és üresen állt.

– Persze nem vagyok megcukrozva – folytatta az Angyal szokott társalgó módján. – Ami lényeges. Most pedig engedjék meg, hogy rágyújtsak.

Farnberg odalökött neki egy szivart. – Élvezze ki utolsó szippantásig – jegyezte meg. Egy egész évig vártam rá, hogy végignézzem, amikor utolsó szivarját szívja el.

Simon Templar sóhajtott. – Ezt a találkozást nem egészen így képzeltem el. – Rágyújtott a szivarra. – Jó ízlése van, Reginald – jegyezte meg, mélyet szippantva. – Mivel viszonozzam a kedvességét? Talán azzal, ha megnyugtatom, hogy két emberében, akik idehoztak a ládában, továbbra is megbízhat? Már jóval előbb bebújtam, mint amikor őt jöttek. A cukrozott gyümölcsöt és egyéb dolgokat már akkor eltávolítottam, amikor Rotterdamot elhagytuk. Bizony, kissé levegőtlen volt, de azért gondolataimba merülve egészen jól töltöttem az utat. Csak az volt kellemetlen, hogy kissé durván dobtak le. Rá kellett volna írnom a ládára, hogy „TÖRÉKENY”.

Az Angyal egy kínai bronzsárkány farkára könyökölt; ez a szobor egy kis iratszekrény tetején állt. A szobrász, aki készítette, hadilábon állhatott a sárkányanatómiával, mert a leghihetetlenebb helyeken hosszú körmű lábak nyúltak ki a testéből. Az egész idomtalan tömeget egy iszonyún rút és rendkívül kifejező fej tetőzte be. Az Angyal még soha ilyen borzalmasan csúnyát nem látott. – Az ember rémálmaiban jelenhet meg effajta; sem emberi, sem állati hasonlóság nem volt benne, fantasztikus és félelmetesen rosszindulatú pofája volt.

Simon Templar újra Fristere pillantott, és a bronzszörnyre mutatott. – George hasonlít magára – jegyezte meg jókedvűen.

– Hát idefigyeljen! – Farnberg állkapcsa előre állt, és ujja veszélyesen izgett-mozgott a pisztoly ravaszán. – Mit játszik, mondja?

– Rummyt – felelte az Angyal.

– Ha azt hiszi, hogy…

– Ó, de hisz tudom – mondta az Angyal hanyagul. Azután kiegyenesedett. – Azért jöttem ide ma este – folytatta csöndesen – hogy kitekerjem Reginald nyakát. Mivel két jó karban lévő kezem van, és otthon remek szappan vár, nem vettem magamhoz pisztolyt. Bevallom, Jack, hogy magára nem számítottam. Maga némi zavart hozott bonyolult kémrendszerembe azáltal, hogy Southamptonból nem hajón jött Londonba. De a különbség igazán lényegtelen. Egyszerűen elhalasztom Reginald kiirtását egy megfelelőbb alkalomra. Addig pedig azzal fogok szórakozni, hogy jótékony célra szétosztom ezt a kis gubát… azt hiszem, magam is rászorulok egy kis dugsegélyre[2] – tette hozzá elgondolkozva. – Ne… ne szakítson félbe egy pillanatig.

Örökös szemtelen csúfolódása most eltűnt – fölvette vagy letette, mint egy álarcot – és hangjának halk előkelősége elnémította a másik kettőt, Mert ezúttal az Angyal szóról-szóra igazat mondott. Valóban nem várta, hogy találkozzék Jack Farnberggel. Az Angyalt a sors egy hatodik érzékkel áldotta meg, amellyel mindig pontosan megérezte, hogy milyen messze mehet el a dologban, és pályafutása alatt volt módja betekinteni az amerikai gengszter lelkivilágába általában, és Jack Farnbergébe különösen. Azonkívül a blöffölés a vérében volt. Mindez együtt arra késztette, hogy most egyetlen irányba terelje az események folyamát. Feltétlenül magabiztosnak látszott, habár nem volt az, és a pénz, amit Farnbergtől elvett, nem sokat használt volna az özvegyének, mert nem is hagyott volna hátra özvegyet.

Jack Farnberg kezében pisztoly csillogott, és Friste is magához tért; most már ő is előkapta fegyverét a hátsózsebéből. Az Angyal észrevétlen lassúsággal húzódott egyre hátrább.

– Néhány nap múlva, Jack, ha az itteni szokásokkal jobban megismerkedett már – mondta – talán meg fogja érteni érveimet. Pillanatnyilag kénytelen lesz beérni a puszta szavammal… amit azonban Reginald is alátámaszt… hogy nagyon veszélyes lenne magara nézve, ha éppen itt és most tenne el láb alól. És mindig nagyon óvatos fickó voltam. Ha ilyenfajta kirándulásokra megyek, a barátnőmet mindig értesítem hollétemről. Ha pedig nem térnék vissza, őnagysága azonnal szólna a rendőrségnek. – Az Angyal itt kissé letért az igazság útjáról, amelyhez eddig oly híven ragaszkodott, de ezt tapintatos eljárásnak tekintette a jelen helyzetben. – És így, kedves Jack, félek, hogy ma nem halhatok meg. Mellesleg megjegyezve, egészen megzavarná a történet fonalát. Legkorábban a tizennegyedik fejezetben eshet meg velem, hogy odakötöznek egy székhez, amely alá robbanásra beállított pokolgépet helyeznek. Így hát mindent összevéve…

Farnberg előrelépett egy lépést. – Szóval erre spekulál? No hát, vegye tudomásul…

– Farnberg! – Friste kiáltása ijedt bégetésnek tűnt. – Várj egy pillanatig… ha bárki megtudja, hogy hol van…

A gengszter ajka megvetően lebiggyedt. – ördögbe is! – Ezt hamar meg fogjuk állapítani…

– Kötve hiszem – mondta az Angyal. És ekkor kihasználta a helyzetet, amelyet oly gondosan készített elő. Mialatt hátralépett, és Farnberg követte, egyezerre csak a gengszter pontosan közéje és Friste lővonala közé került. Farnberg figyelme egy másodpercre elterelődött, és az Angyal bal kézzel félrevágta a pisztolyt. Jobb keze ugyanabban a pillanatban a gengszter védtelenül maradt állkapcsára vágódott, és Farnberg feje úgy csuklott hátra, mintha a nyakában megszűntek volna az összekötő csontok és csigolyák. Simon még megkísérelte kirántani Farnberg kezéből a pisztolyt, de az görcsösen fogta fegyverét, és az Angyal tudta, hogy ütése egy hüvelyknyivel célt tévesztett. Ha a szokott, holtbiztos módon talált volna, senki nem tudott volna tovább a kezében tartott fegyver iránt érdeklődni; de még Simon Templar sem kívánhatta önmagától, hogy minden ütése egyformán biztosan találjon. Így hát az Angyal nem is tétovázott tovább. Kirántotta az ajtót és kiugrott rajta, mialatt feje fölött Friste golyója az ajtóban lévő tejüveget roncsolta széjjel.

Egyetlen ugrással tette meg az utat a lépcsőn lefelé az első kanyarodóig, nekiütődött a kanyarban a lépcsőház falának, amelyről gumilabdaként pattant el, leszáguldva a második fordulóig. A feje fölött Farnberg ordítása hallatszott, és Friste magas hangú csaholása. Lépéseik gyors iramban kopogtak lefelé a lépcsőn, és az Angyal – miközben a következő emeleten szinte repült lefelé – közvetlenül a háta mögött hallotta a golyók kopogását a lépcsőházi korláton. Amikor leért a földszintre, nem a kapuhoz rohant, hanem az épület hátsó része felé. Itt koromsötét volt, míg a zsebén keresztül egy vékony fénysugár világítani nem kezdett a zseblámpájából. Kinyitott egy ajtót, bement és becsukta maga mögött. Tapogatva és a zseblámpával világítva kulcs után keresgélt, de nem volt, amivel bezárhatta volna az ajtót. – Ez igazán hanyagság – gondolta magában. Azért döntött úgy, hogy nem a kapu felé menekül, mert semmi kedve sem volt legalább kétszáz yardnyi nyílegyenes úton végigrohanni, mialatt egy kiváló céllövő golyóesőt küld utána. És amellett eszébe jutott, hogy blöffölt, és senki sem tudja hol van; hisz az egészet csak azért találta ki, hogy időt nyerjen. Ez sikerült is, s ez volt a lényeg.

Körülnézett a szobában. Egy asztalt látott, néhány széket, és jóformán más semmit. Ezekkel a bútorokkal eltorlaszolta az ajtót, és azután megvizsgálta az ablakot. Úgy látszik, azóta, hogy a ház épült, nem nyitotta ki senki; a kilincsek meg sem mozdultak erőfeszítésére. Ebben a pillanatban Farnberg már neki is lendült az eltorlaszolt ajtónak. Az ablak alatt egy kis szekrényke állt. Az Angyal fölkapta, és teljes erejéből nekivágta az ablaknak, úgyhogy az kiröpült. A rést, amely támadt, nem tudta gondosabban megvizsgálni; hátralépett néhány lépést, nekiszaladt és tigrisugrással kirepült a tört résen. Még repülés közben hallotta, hogy Farnberg erőfeszítése nyomán a bútorok egymás után potyognak félre az ajtó elől. Azután hatalmas csobbanással elmerült a folyó hullámaiban. Hamar felkerült a víz színére, hogy lélegzetet vegyen, és mint a delfin, újra elmerült. Vagy tizenkét yardot úszott víz alatt, mielőtt óvatosan ismét felbukkant. Alig hogy feje a víz fölé került, egy golyó csapódott be mellette a vízbe, úgyhogy ismét le kellett buknia, megváltoztatva úszási irányát. A víz alatt is hallotta a becsapódó golyókat, de mire ismét fölmerült, már nem lőttek többet. Hangtalanul úszott a házak mentén, amelyek egészen leértek a vízpartig. Egy kis kiszögelléshez ért, amelyet megkerülve ott találta azt a kis csónakot, amelyet még előző este szükség esetére helyezett el lámpástól. Amikor elindult rajta, hallotta egy rendőrmotoros berregését, amelynek fényszórója a raktárházakon futott végig és megállt Reginald Friste rémült arcán, amelyet a törött ablaküveg keretezett. Simon hallotta, hogy egy kérdést kiáltanak oda, és a válaszból a „betörő”-szót vette ki tisztán. Derűsen mosolygott, mialatt gyorsan és hangtalanul ereszkedett lefelé a folyón.

III.

Patrícia Holm az ablakba állította a bronzvázát a krizantémokkal, hogy a virágok napfürdőt vehessenek. Az Angyal, aki szintén napfürdőt vett, feléje fordította arcát:

– Azt hiszem – mondta – hogy minden megállt. Már két teljes hete nem követtem el semmi kétségbeejtően elvetemült vagy elképesztően tisztességes dolgot. Meg aztán el is fogyott a cigarettám. És arra a gondolatra, hogy legalább száz yardot kell gyalogolnom a legközelebbi trafikig, sírva szeretnék fakadni.

Patrícia egy doboz rózsalevelű Abdullaht nyújtott át. Az Angyal kivett egyet, meggyújtotta és megrázkódott; szíve hölgye megbotránkozva nézett rá. Mi a bajod? – kérdezte.

– Lehet, hogy soknak ízlik – mondta az Angyal. – Az egyetlen, ami jó benne az, hogy megtéveszt a szagával. Sose tudom, hogy vaníliát, sáfrányt vagy pomádé szagot érzek-e.

Patrícia kivette megvetése tárgyát az ujjai közül, és felült a szék karfájára. – Mit csinálsz ma, öregem?

– Üss agyon, ha tudom, – mondta az Angyal álmosan. – Megölhetnék persze egy anglikán püspököt, és hazahozhatnám neked a skalpját, hogy feltűzhesd az új ruhádra. De az a szörnyű gyanúm, hogy a püspök mind kopasz. El tudsz képzelni egy püspököt lobogó sörénnyel?

– Hülye – mondta Patrícia és megcsókolta.

Az Angyal kinézett a napfényben fürdő Upper Berkeley Mewsre. A csöndet és békét egyszerre csak egy taxi zúgása törte meg. Éppen a nyitott ablak alatt állt meg, és az Angyal kihajolva meglátta a férfit, aki kiszállt belőle.

– No nézd csak! – mordult föl. – Imádott és egyetlen Tealünk készül meglátogatni. Nyisd ki szívem az ajtót. Verd be a fejét a kalaptartóval. Különben lehet, hogy hozott néhány tisztességes cigarettát. Tehát inkább ne bántsd.

Patricia kiment, az Angyal pedig föltette lábát az ablakpárkányra és lehunyta szemét. Ebben a helyzetben fogadta Teal főfelügyelőt.

– Jó reggelt – mondta Teal, és az Angyal kinyitotta fél szemét, hogy megnézze látogatóját.

– Egye meg, ha jó, – jegyezte meg ráhagyva a köszöntést, és újra becsukta a szemét. – Van egy rendes cigarettája?

Teal fogott egy széket és leült. – Nincs – felelte.

– Ezért… ha lehetséges, még kevésbé látom szívesen, mint különben – mondta az Angyal. – Azt hiszem, hogy meggyilkoljuk, mielőtt távozik innen… éppen kerestünk valakit, akit meg lehetne ölni. Pat, már megint megfeledkezel a jólneveltségről? Kínáld meg Claud Eustacet azokból az undorító rózsalevelekből.

Patricia engedelmeskedett, és Teal fölpillantott a ház úrnőjére; köszönettel visszautasította.

– Hát akar talán sört? – kérdezte az Angyal.

– Ha nem veszi rossz néven – mondta Teal – kövér embereknek nem tesz jót az ivás.

– Teal – mondta az Angyal unottan – magánál iszákosabb alakot nem ismerek. Dehát ahogy akarja; én mindenesetre, ha nem veszi rossz néven…

Átment a szoba túlsó sarkába, és megtöltött egy nagy poharat, amivel aztán visszaült székébe.

– No most mondja el, hogy mi a baj?

– Mit csinál mostanában, Angyalkám?

– Aki jókor jön – felelte az Angyal – láthatja, hogy felhúzom a templomtorony óráját.

– Az Istenért, hagyja abba.

– Sajnálom, de nem tehetem. Szerződésem van, hogy felhúzom.

– Volt valami zűrzavar mostanság?

Simon úgy tett, mint aki alaposan átgondolta a kérdést és a választ. – Nem emlékszem semmire – mondta végre. – Persze lehetséges, hogy valakit álmomban megöltem… vagy valami másra gondol? Múlt éjjel láttam itt egy csinos kis szőkét a Berkeleyn…

– Arra gondoltam, hogy talán tudna, nekem valami útmutatást adni a Gaydon's Wharf-ügyben – mondta a detektív.

– Sajnos – felelte az Angyal – nem. Nem vágyom Sherlock Holmes dicsőségére, kedves Watsonom. „Egy összecsavart cigarettavéget talált a meggyilkolt ember bal fülében amiből ha ötszázat összegyűjtött volna, kapott volna érte egy halkést és egy konzervnyitót. Ebből arra következtetett, hogy a meggyilkolt szerette a halat. Tehát a gyilkos nem lehetett más, mint a közeli mészáros. Le kell tartóztatni a mészárost, és a bűnügy megvan oldva. A következő esetet kérem.”

Teal szemrehányóan nézett rá, és így szólt: – Talán kísérjen el a hivatalomba, és ott majd beszélgetünk tovább – ajánlotta.

Az Angyal sóhajtott. – Csak nem akar letartóztatni? – kérdezte.

– Még nem – felelte Teal vészjóslón.

Az Angyal nagyot húzott a pohárból. – Akkor hát, halljuk, mi nyomja a lelkét – mondta. – Ha elég érdekesnek hangzik, akkor majd később el is kísérem.

Teal lassan bólintott, és néhány percig csöndesen, elgondolkozva ült. Azután kerek, vörös képét az Angyal felé fordította és így szólt:

– Mondja, azért ült maga ilyen nyugton idehaza, mert tudja, hogy Duncarry átjött?

– Nem érdekel. Elástuk a tomahawkot azzal a New York-i tökkelütött vérebbel.

– Meg vagyok lepődve – mondta Teal. – Beszéltünk magáról.

– És mit hallott?

– Semmit, ami maga ellen szólna felelte Teal majdnem sajnálkozva. – Úgy látszik, az amerikai nem haragtartó. Megkért, hogy keressem fel és adjam át üdvözletét, sőt üzenetét.

– Halljuk, halljuk!

– Duncarry szól belőlem: „Vidd el üdvözletemet a híres Angyal nevű fickónak. Közöld vele kíméletesen a boldogító hírt, hogy Jack Farnberg otthagyta a régi vadászmezőket, és a nagy víz innenső oldalán űzi játékait harci színekkel orcáján, és háborús tollakkal hajában.” – Ez tisztességes polgári angolsággal annyit jelent…

– Ismerem én a túloldali dumát – mormolta az Angyal elnézően. – Azt hiszi, hogy maga az egyetlen ember Londonban, aki moziba jár szleng-filmekhez? De nekem semmi közöm mindevvel.

– Azt hittem, hogy érdekelni fogja – mondta Teal. – És aztán itt egy másik dolog is, amiben talán segíthet. Mi Farnberget keressük, mert nem akarjuk, hogy ideát legyen. Ha elcsípjük, föltesszük az első hajóra, és visszaküldjük szülőföldjére. Duncarrynek az az ötlete támadt, hogy maga az első, akit Farnberg ideát látni akar.

– Valószínűleg nem azért, hogy szerelmét bevallja és csókjaival elárasszon – mondta az Angyal vontatottan. – Értem most már, hogy mit akarnak. Azt, hogy ha szegény idejön állig felfegyverkezve, gyilkos szándékkal, fogjam el szépen és továbbítsam az exportosztályhoz.

– Igen hálásak lennénk, ha megtenné – helyeselt Teal. – De ennek még semmi köze sincs a Gaydon's Wharf-ügyhöz. Idefigyeljen, Templar…

– Csupa fül vagyok… bár nem akkora mint a magáé.

– A fene… hát bevallom, hogy zavarba jutottam. De csaknem mindenki a Yardon. Agyonlőtt ember egy szobában, amelyet senki el nem hagyhatott, és fegyvernek nyoma sincs… nem vagyunk varázslók, s én úgy véltem…

– …hogy talán megint támadhatna egy zseniális ötletem?

– Pontosan így. – Teal komolyan nézett az Angyalra. – Ha maga se vergődik zöld ágra…

Az Angyal az állát dörzsölte, és lassan fény gyulladt ki a szemében. – Nem is rossz ötlet! Nem hiszem, hogy a következő harminc évben ehhez fogható ötlete fog támadni…

– Utána néz tehát, hogy mit tehet az érdekünkben?

– Megpróbálom. Az Angyal életében először fog a törvény és rend oldalán harcolni. Példátlan esze és csodálatos következtetőképessége ámulatba fogja ejteni a Scotland Yard nebulóit. Vezessen tehát oda a hullához.

Nevetve ugrott föl. Az ötlet már megszületett borotvaéles agyában, teljesen elhatalmasodott fölötte, és most már sodortatta volna magát az események forgataga által.

– Sajnálom, Pat, édes öregem, de várnod kell majd egy kicsit a püspöködre. Hív a kötelesség, és így a szórakozás háttérbe szorul. Ha egy vidéki esperes megfelel péntekig… Claud, hunyja le egy percre a szemét.

Patrícia odanyújtotta száját, és az Angyal alaposan élt az alkalommal.

– A tengerész búcsúja kedvenc lovától. Ám távozzunk a veszélyek felé, amelyek várnak. Oké, Claud Eustace.

Kiugrott az ablakon.

– A kalapod – kiáltotta utána Patrícia.

Az Angyal elkapta tökfödőjét és mosolyogva kiáltott vissza: – Köszönöm! Ne várj haza löncsre… el kell mondanom Tealnek a mesét a kardinálisról és a kertész nagynénjének disznajáról.

– Ezt még én se ismerem – felelte Patrícia.

– Nevetni fogsz, én se – kiáltotta vissza az Angyal. – De majd kitalálok valamit, mialatt elkísérem. Két heti alvás után felébredtem, és agyam csak úgy buzog a sok gondolattól. Viszontlátásra, drága.

Jókedvűen integetve tűnt el. Teal az ajtón át sokkal kényelmesebben távozott, és beült az Angyal mellé a hosszú, karcsú Hirondelbe.

– Azt hiszem – mondta az Angyal, miközben nagy versenykocsiján a szokott gyilkos irammal bekanyarodott a Piccadillyre – azt hiszem, Claud, hogy valami szőke hölgy is van az ügy hátterében.

– Látta az újságokat?

Az Angyal bólintott, – Eileen Wiltham – mondta. – úgy vélem, maga megfigyelte a lányt.

– Igen.

– A fejét?

– Nem.

– A szemét?

– Nem.

– A görbe lábát?

– Nem.

– Megadatik nekem, hogy mélyreható kutatásaim folyamán találkozzam vele?

– Nem.

– Teal, mint jós megbukott – mondta az Angyal, és kissé az autóvezetésre is figyelt, miközben két autóbusz között elsurrant, amiért már kijárt volna, hogy a rendőr felírja.

IV.

Amikor megérkeztek a Scotland Yardra, Tealt azzal fogadták, hogy a helyettes főügyész sürgősen hívatja. Az Angyal egyedül ment be Teal szobájába, és megállt a küszöbön. Duncarry, a hosszú New York-i detektív kinyújtott kézzel sietett eléje.

– Helló, Angyal!

Kezet fogtak. Valamikor, boldogabb időben, az Atlanti-óceán túlsó oldalán, mikor az Angyalt üldözte, Duncarryvel együtt potyogtak le egy lift aknájába. De az amerikai mosolya bizonyította, hogy minden ellentétet régóta elfelejtett. – Örülök, hogy ismét látom, Angyal.

– Ma jól esik, hogy láthatom – mormolta Simon. – Az ördögbe is, érdemes volt magára várni! – Simon cigarettára gyújtott, és fölült az asztalra. Néhány másodpercig mindketten emlékeikbe merültek.

– Megkapta az üzenetemet? – kérdezte a New York-i.

– Meg. Más is kicsúszott a hálójukból, mint Jack Farnberg?

– Még egy-kettő – felelte Duncarry. – Sorozatosan razziáztunk, mert néhány bandát akartunk múlt hónapban ártalmatlanná tenni. Farnberg bandájából négyen kerültek golyóink útjába, de Farnberg, akire tulajdonképpen vadásztunk, meglógott. Úgy tudom, leghőbb vágya, hogy magával összeakadjon, és lehetőleg eltegye láb alól.

Az Angyal vigyorgott. – Nem ő az egyetlen – mormolta. – De neki valamivel több oka van rá, mint a többinek. Micsoda napok voltak azok!

– Teal is itt van?

– A helyettes főügyésszel enyeleg éppen. Felejtsük el. Tele van a feje valami gyilkossággal, ami miatt szinte szünet nélkül négykézláb csúszkál mindenütt egy nagyító üveggel, nyomok után kutatva.

– Azt mondta, hogy magával akar róla beszélni.

– Meg is tette. Jó lesz, ha minden lépésére vigyáz, Dun… úgy nézzen meg, hogy felcsaptam detektívnek, és most tele vagyok remek sörrel. Erről jut eszembe… gondolkozott már azon, hogy hol ebédeljünk?

– Csak a gyomrom figyelmeztet…

– Akkor induljunk el és lássuk, miből tudjuk felfrissíteni erőnket – mondta az Angyal. Duncarry elismerte, hogy az ötlet oké volt.

Simon egy papírdarabkára üzenetet írt fel Tealnek, és a detektív kedvenc tollával odaszögezte az asztalhoz. Lementek a Victoria-állomás felé, és Duncarry közben megkérdezte:

– Hogyan is akadt maga össze Farnberggel, Angyal?

– Egyik éjjel a sötét Brooklynban belém kötött, és én kénytelen voltam nekimenni. A baj ott volt, hogy akkor esett el harmadszor, amikor a razzia odaért. Farnberg mindjárt a legelején behúzott egy jót nekem, úgyhogy nem tudtam teljes erővel ütni. Végre is beugrottam a vízbe és körülbelül két mérföldet úsztam… a testemben két golyó, a jobb egyensúly kedvéért – tette hozzá mosolyogva. – Úgy látszik, ahányszor összekerülünk, a vízben kötök ki – tette hozzá síri hangon.

– Hallotta, hogyan végződött az a história Jackre nézve?

– Még nem.

– Ő azt állítja, hogy csapda volt az egész… maga csak azért kötött bele, hogy visszatartsa, amíg a hekusok oda nem érnek. Megmondta, a bíróság előtt is, és közben nagyokat sóhajtott.

– Na és aztán?

– Ardossi szöktette meg. Hogy hova mentek, senki sem tudja biztosan, de meg vagyok róla győződve, hogy Európába, Majdnem biztos, hogy itt vannak Londonban. Ezért vagyok ideát.

Az Angyal háttal támaszkodott neki a bárpultnak – mert közben betértek a Victoriába ebédelni – és Duncarry egy pillanatig nem vette észre, hogy kísérője szinte megmerevedik. Az Angyal most egészen halkan megszólalt:

Akkor még hozzátehetem, hogy ez nemcsak a maga véleménye, hanem tény.

Felállt és legangyalibb mosolyával elkiáltotta magát: – Jöjjön beljebb, Vittorio.

Duncarry hirtelen megfordult.

– Mi az ördög…

Az Angyal nevetett. – Már késő, öregem – mormolta. – Elmulasztott egy szép látványt.

Elballagott az ajtóhoz, és fölvett egy fényes cilindert, amellyel visszatért a bárpulthoz.

– Mihelyt megszólaltam, megugrott… mint akit puskából lőttek ki, visszahagyva ezt a szép cilindert. De ha nem Vittorio Ardossi volt, életnagyságában, akkor e pillanatban én halat árulok a Commercial Road sarkán. Tökéletesen igaza van, jó öcsém, szép napok várnak ránk.

Elgondolkozva nézett a lengőajtó felé, amelyen át az olasz elrohant. De arca ismét felderült, s integetni kezdett Teal felé, aki e percben lépett be. Duncarry képén még látszott az épp lefolyt, váratlan esemény hatása. Teal csodálkozva nézett rájuk.

– Mi történt?

– Semmi különös… – mondta az Angyal, és meglengette a cilindert. Elővett egy darab papírost, és gyorsrajzolók módján egy kis emberkét rajzolt rá, akinek a feje fölött kis kör volt, mint a régi szentképeken a glória, míg végtagjait csak egyes vonalkák jelezték. A kis alak egyik kezét előrenyújtotta. Teal átnézett a vállán, és figyelte, hogy mit csinál.

– Hát ez mi?

– Pour encourager les autres! (A többinek felbátorítására.) – Az Angyal átnyújtotta egy báralkalmazottnak a kalapot, beletűzve a cédulát. – Egy szórakozott pasas a nagy sietségben itt felejtette a kalapját – mondta. – Ha visszajön érte, adja át neki üdvözletemmel együtt.

– Ha magának egy percig nyugodt az élete, maga igazán nem tehet róla – mondta Duncarry, és az Angyal vigyorgott.

– Nézzük, miből élünk – szólt aztán. Elindultak az étterem felé, és már a feketekávénál tartottak, amikor Simon elmondta, amit a Gaydon’s Wharf-gyilkosságról tudott.

– Azt hiszem – tette hozzá, – hogy Reginald Friste nem volt nagyon kellemes ismeretség. Barringer, akinek szegről-végről rokona is, kénytelen volt eltűrni gyámkodását huszonegy éves koráig. Azontúl már csak kellemetlen ismerős maradt. Barringer rendkívüli vegyésztehetség, aki a Wiltham-féle Serfőzdék alkalmazottja. Fristenek hajózási vállalata volt, és mellesleg alkalmasint több olyan vállalata is, amely nem bírta el a teljes napfényt.

– Eddig nincs semmi baj – mondta Teal.

– Most lép a színre a gyönyörű hősnő. Sir Enoch Wiltham leánya. Barringer beleszeret. Friste is megismeri, és a szónak nem szoros értelmében, beleesik a nőbe. Friste gazdag. Barringer nem az. A hősnő nemes lelkűen visszautasít minden bankszámlával alátámasztott befolyásolást. Jéghideg Fristehez, boldog és ragyog, ha Barringer van mellette. Szerelem és sötét féltékenység. A drámai események gyorsan követik egymást. Friste meglátogatja a hősnőt és x-edszer megkéri a kezét. Kosarat kap. Friste fenyegetőzik, példátlan bosszút emleget. És el. A színpad háttere vörös fényben izzik, letakart dobok tompán peregnek.

– És aztán?

– Barringer értesül a példátlan jelenetről, meglátogatja Fristet és megfenyegeti, hogy leüti, ha tízmérföldes körzetben közeledni mer a lányhoz. Ez egybeesik azzal, hogy Barringer új eljárást fedezett fel, amivel az eddigiekkel szemben harmad költségért lehet ipari szeszt előállítani. A láthatáron dollárok rózsaszín fénye pirkad. Házassági ceremónia és kis villa – kétüléses autó is a garázsban – egyre inkább alakot ölt. Ugye jó összeállítás?

– Elég jó.

– Azután szörnyű kép következik. Alcím: És jött az alkony… Friste személyzete, miután két óráig várt a főnökre, be akart hatolni dolgozószobájába, mert sürgős okmányokra van szükség. Felfedezik, hogy az ajtó be van zárva, ami eddig még soha nem történt meg. Felhívják Friste lakását telefonon, és kiderül, hogy az éjszakát házon kívül töltötte, mire minden hátsó gondolattól mentesen értesítik a rendőrséget. Az ajtót feltörik, és Fristet holtan találják. Színpadra lép Teal főfelügyelő, a Bűnügyi Nyomozó Csoport sztárja, a Végzet Embere, egy kínai véreb szimatját hordozva orrában. „Ahá! Hamis játék! Valaki eltette ezt az alakot láb alól!” Eltelve saját kiválóságától, Teal egy darabban lenyeli a rágógumit. S!O!S! Tűzoltóság igyekszik visszahozni a mélységből a fent említett gumit. Most mi következik?

– Talán egy kis értelem, ha képes rá.

– Nincs humorérzékük… Akkor talán hadd vessek egy pillantást a bűntény színhelyére – mormolta az Angyal. – Ragyogó agyvelőm a bűntény légkörének hatása alatt csodálatos következtetésekre képes. Tévedtem Teal… ez a detektíveskedés egészen nagystílű színház. Emlékszik Sherlock-ból: hol a hegedűm?… Pincér!

V.

A háromemeletes ház a Gaydon’s Wharfban, ahol Friste irodája a második emeleten volt, alkalmasint raktárépületként kezdte pályafutását. Az Angyal csodálkozva fordult Tealhez, miközben fölmásztak a sötét, keskeny lépcsőn:

– Ha olyan gazdag ember volt Friste, miért választott ilyen sötét lyukat irodahelyiségnek?

– Talán mert közel volt a kikötőrévhez – mondta Teal. – Ha ez régebben eszébe jut, megkérdezhettem volna.

Az irodaajtó előtt rendőr állt, az ajtón lakat és lánc lógott. Mialatt Teal elővette a kulcsait, és kinyitotta az ajtót, az Angyal rágyújtott egy cigarettára. Az első szobában három íróasztal állt három írógéppel. Ebből a szobából jobbra két ajtó nyílt. Teal kinyitotta az elsőt, és beléptek Friste szobájába.

– Csak ez a két szoba van – magyarázta.

Az Angyal érdeklődve nézett körül. Majdnem a szoba közepén óriási sima íróasztal állt; azonkívül még egy kis iratszekrény, két karosszék és a sarokban egy kis asztal képezte a berendezést.

– Na, mit szól hozzá? – kérdezte Teal.

– Förtelmes! – felelte az Angyal. – Nézze ezt a tapétát!

Teal dühösen nézett rá. – Mondja, akar rendesen segíteni vagy nem?

– Hagyom, hogy csodálatos képességeim kibontakozzanak – felelte az Angyal szerényen. Körbesétált a szobában, nagy füstfelhőket eregetve, és leginkább az ablak érdekelte. Kinézett rajta és látta, hogy a házfal egyenesen lefut a folyóba. Erről az oldalról a ház s a szoba megközelíthetetlen volt, hacsak szárnya nem nőtt valakinek.

– Be volt zárva ez az ablak, amikor a rendőrség behatolt?

– Kilenc hüvelyknyire volt nyitva.

– És a felső? – kérdezte az Angyal egy hosszú rúdra mutatva, amely a padlón hevert.

– Így találtuk. Ez a pózna a felső ablak nyitására és csukására szolgált.

– És az elhunyt?

– Hat lábnyira feküdt az ablaktól a hátán, szemben az ablakkal.

– Hol találta el a golyó?

– Homloka közepén, körülbelül két hüvelyk távolságban lehetett a pisztoly.

– Az ajtók?

– Mindkettő lezárva, mint már említettem. Yale-lakatok, amelyeken erőszak nyoma se látszott. Lehet persze, hogy nem voltak bezárva, amikor a gyilkos érkezett, és távozásakor csapta be maga után, hogy a zár beugrott.

– Ott még egy harmadik ajtót is látok.

– Az külön kijárat, hogy Fristenek ne kelljen a várószobán át menni, ha nem akar. Ha közelebbről megnézi, látni fogja, hogy belülről el van reteszelve, és így is volt, amikor beléptünk. Arra biztosan nem távozhatott a gyilkos.

Az Angyal elgondolkozott. – Mi van a személyzettel? – kérdezte aztán.

– Tökéletes az alibijük. Két gyorsírónő és egy írnok. Aznap reggel a két lány együtt érkezett, az írnok pedig körülbelül öt perccel később jött be. Állandóan szem előtt voltak, és nem lehet egyiket sem gyanúsítani. De egy dolog kimaradt az újságokból.

– Éspedig?

– A portás látta Fristet tíz óra körül bejönni, habár a külső szobán nem ment keresztül. Tíz órakor tehát még élt és virult. Valószínűleg különajtaját használta, és ismét bereteszelte. Röviddel azután pedig halott volt. A várószobában három idegen ült, és egyik sem hallotta a lövés zaját.

Az Angyal összeráncolta homlokát. – Úgy látszik nehézségek vannak ebben az ügyben – mormolta. Teal kirobbant.

– Nehézségek?! Ha már annyit törte a fejét rajta, mint én, meg fogja látni, hogy nemcsak nehéz, de lehetetlen az egész! A különajtón nem jöhetett be ide senki, mert el volt reteszelve. A külső irodán át azért nem, mert a személyzet meglátta volna. Az ablakon át nem jöhetett be senki, hacsak nem ereszkedett le kötélen a tetőről. De akkor el kellett volna haladnia egy éppen afölött lévő harmadik emeleti ablak előtt, ahol egy csomó alkalmazott dolgozik, és észrevették volna. Mellesleg az ablakpárkányon hónapos por fekszik, már pedig aki kívülről jött be, hozzáért volna. Ha pedig most azt mondja, hogy valaki kötélen a túlsó partról pisztolyt vetett át és Friste előzékenyen nekiszegezte a fejét, azonnal letartóztatom.

Az Angyal sóhajtott. – Valóban nehéz ügy – ismételte. Letérdelt az ablak mellett, és megvizsgálta a párkány belső felét. – Itt van egy kis jel, mintha valami nekiütődött volna.

Teal és Duncarry odasiettek, hogy megvizsgálják, de az Angyal újabb cigarettára gyújtott, és elterpeszkedett egy karosszékben. Amikor Teal felegyenesedett, mintha aludt volna.

– Jelent ez maga szerint valami fontosat, Templar?

Az Angyal méltóságosan felállt, – Még nem. Azt hittem, magának mond valamit. Mindenesetre ezt is nyomnak nevezhetjük, és közölheti az újságokkal. – Ásított, és hirtelen megmerevedett. – Hol a sárkány? – kérdezte, és Teal rábámult.

– Micsoda sárkány?

Az Angyal elnézően mosolygott. – Ha nem tud a sárkányról semmit, én nem mondom meg. De a sárkány egy jó vicc. Ne felejtsen el később megkérdezni felőle. – Újra ásított. – Most pedig unom ezt az ügyet, és sörre szomjazom.

Kisietett, és az elégedetlen detektív Duncarryvel együtt követte. Whitehallnál letette őket az Angyal, lelkükre kötve, hogy jó kisfiúk legyenek, és ne kapjanak agyhártyagyulladást a sok fejtöréstől. Zsebében Eileen Wiltham címével, amelyet elkért, hazafelé indult. Ez az előrelátás azonban fölöslegesnek bizonyult.

– Pat – mondta az Angyal, amikor Patrícia ajtót nyitott – rossz újságot hozok. Püspökünk levágatta a haját. Most várnunk kell, különben molyrágta benyomást kelt majd a skalpja.

– Valaki vár bent rád – mondta Patrícia. – Gondoltam, könnyítek a munkádon, ha idehívom.

Simon imádattal nézett rá. – Eileen személyesen? Pat, te egy zseni vagy.

Bement a nappali szobába, és egy magas, sápadt lányt talált ott.

– Örülök, hogy megismerhetem, Eileen – mondta az Angyal. – És maga örül, hogy megismerhet engem. Nagyszerű! Parancsol egy kis sört?

Eileen Wiltham mosolygott. – Nem tudom biztosan, miért hívott ide Miss Holm.

– Én sem, sajnos – felelte az Angyal. – De ha elmond valamit, ami érdekes, vagy megmondja, mit tehetek magáért…

Odakínálta a lánynak cigarettatárcáját, maga is rágyújtott, és fölült az asztalra.

– Nem tudtam, hogy a rendőrséggel dolgozik együtt – mondta a lány.

– Én se – felelte Simon kedvesen. – Valóban ez új dolog nálam.

– Persze olvastam már magáról…

– Akkor tudja, milyen rossz a hírem.

– Nemrég kapott kegyelmet…

– Bűneim közül néhány bocsánatot nyert – helyeselt az Angyal. – Rehabilitációm folyamatban van, de nagyon lassan halad. No most mondja el, hogy mi a baj.

– Nem rólam van szó, hanem a vőlegényemről… Charles Barringerről… Meg tudja mondani, hogy miért követik mindig nyomon?

– Teal érdemdús vérebei – nevetett az Angyal – De nem tudom, mit tehetnék ellene. Ha fültövön bokszolom és hazaparancsolom őket, ezt nem fogják hivatalos intézkedésnek tekinteni.

– Dehát komolyan azt hiszik, hogy ő követte el a gyilkosságot?

Az Angyal ránézett, mielőtt válaszolt volna. Csinos lány volt, de az utolsó napok izgalmai nyomot hagytak arcán. – Be kell vallanom, hogy a gyanú fennáll – felelte komolyan. – Vegye figyelembe a tényeket. Miután Friste önnek kellemetlenkedett, vőlegénye fölment hozzá és összekapott vele. Megfenyegette, hogy megöli, ha még egyszer közeledik önhöz. Friste személyzete hallotta ezt. Aznap este még zárás előtt Friste a szomszéd kocsmában jól felöntött a garatra, és mindezt elmesélte boldog-boldogtalannak. Különben is iszákos volt, ámbár nem bírta az italt. Friste azután visszatért az üres irodába, és másnap reggel holtan találták.

– Igen, de…

– A portás reggel tíz órakor látta bejönni, de senki más nem találkozott vele. Tehát a különbejáraton ment szobájába. Mintán a külön irodán senki nem haladt át: aki lelőtte, szintén a különajtót használta. Ahhoz pedig az ön vőlegényének volt kulcsa.

– De hisz az az ajtó belülről volt elreteszelve – vetette közbe Patrícia. – A gyilkos tehát nem távozhatott arrafelé.

– Tudom. De a külső irodán át sem távozott. Nem hiszem, hogy az ablakból egyenest a folyóba vetette volna magát. Hihetetlenül titokzatos az egész. Teal nem tehetett jobbat annál, mint hogy letartóztassa vőlegényét. De majdnem rögtön el is kellett újra engednie.

– Akkor miért követik még mindig? – kérdezte a lány kétségbeesetten.

– Ez a rendszer. Van egy lehetőség arra, hogy ő a gyilkos, bár senkinek sincs fogalma róla, hogy hogyan követhette volna el. Teal elengedte, mert az ön nagyra becsült papája igazolta az alibit.

– Charles el sem követhette! Hisz nálunk volt egész éjszaka…

– Ezt is tudom. Maguk pedig Cookhamban laknak, ugye?

– Igen.

– Éjfél utánig édesapjával az új eljárásokról tárgyaltak… még ittak egyet, elszívtak egy cigarettát és lefeküdtek. Ez a gyilkosság éjjelén volt. Teal elkorcsosult agya szerint Charles később az ön atyja kocsiján beroboghatott Londonba, hogy végezzen Fristevel. De akkor nagyon ügyes a kocsi mosó szakmában, mert sáros idő volt; márpedig reggel ragyogott a kocsi, amikor a két férfi behajtott Londonba, és Barringer lakásán ott találták Tealt, szíves mosollyal és kézi bilincsekkel fogadva a fiatalembert.

– De hisz velünk reggelizett tíz órakor.

Az Angyal bólintott. – Úgy van. Az egész bűntény lehetetlen. De ugyanolyan lehetetlen, hogy bárki más tehette volna. A baj ott van, hogy Teal nem biztos abban, tényleg Reginald Friste volt-e az, akit a portás reggel tíz órakor még makkegészségesen látott.

– Hogy érti ezt?

Az Angyal megrázta a fejét és megvonta a vállát. Igyekezett megmagyarázni a Scotland Yard módszerét, amelyet lehetetlen bűntények esetében alkalmazott, de ez nehéz és kellemetlen feladatnak bizonyult. Látva, hogy nem segíthet Eileen Wilthamen, más tárgyra tért át; el akarta terelni a lány figyelmét. Később Patrícia figyelmeztette, hogy Hanassayékhez vannak meghívva. Jó ötlete támadt.

– Vidd helyettem Eileent magaddal – mondta. – Kit és Susan örülni fognak, és jókedvű társaságuk jót fog tenni neki.

– Szívesen mennék – mondta a lány fejét rázva – de megígértem Charlesnak, hogy egy revühöz megyünk.

– Mikor találkoznak?

– Negyed kilenckor.

– Akkor előbb megvacsorázhatnak – mondta az Angyal. – Igazán jót fog tenni magának a társaság, és eltereli kissé a gondolatait. Pat, ments ki Susannál. Azt hiszem, ma éjjel még sok dolgunk lesz.

Hét órakor elvitte a lányokat kocsiján a Hamilton Placera Hanassayékhoz. Onnan elhajtott a Victoria-állomás felé, és benézett a vendéglőbe, ahol délben voltak. Megtudott egy s más érdekeset, és végre megtalálta egy asztalnál Duncarryt, aki épp vacsorát rendelt. Kezet fogtak.

– Ha nincs jobb dolga, Dun – mondta az Angyal – tartson vélem. Egyedül vagyok ma este.

– Boldogan! London borzasztó unalmas tud lenni.

– Van pisztoly magánál?

Duncarrynek egy szempillája se rebbent a meglepő kérdésre, hanem csak rázta a fejét.

– Akkor vágja zsebre ezt – mondta az Angyal, és az asztal alatt ismétlőpisztolyt nyújtott át.

– Minek ez?

– Vittorio visszajött, és ha Jack Farnberggel meglátják a gyönyörű rajzomat, puskaporossá válik a levegő. Hacsak jósképességem nem mond úgy csődöt, mint Claud Eustace Tealé, ma éjjel még cifra világ lesz körülöttünk. Addig is igyunk meg egy üveggel.

VI.

Visszatérve az Angyal lakására, Duncarry közelebbről megnézte a pisztolyt. – Használható darabnak látszik – jegyezte meg. – Csinos kis hangfogós szerszám.

– Igen. Jól értettem, amikor egyszer azt mondta, hogy Jack Farnberg és Vittorio Ardossi szerelmesen andalognak London utcáin, kéz a kézben?

Duncarry elfintorította orrát. – Nem mint egy megváltó nagy igazságot közöltem ezt magával, hanem csak mint egy intelligens következtetést. Ardossi csupán a nagybácsija végrendelete révén lett nagy fiú. Ennek a nagybácsinak Minneapolistól Friscóig egy csomó szalámigyára és lerakata volt az Egyesült Államokban. Akadt a hagyatékban egy remek kis tengeri gőzjacht, és vagy féltucat különböző autó is – nem volt koldus a derék bácsi.

– Egészen jól hangzik az ilyesmi. – Az Angyal egy ötletes szerkezetű acélredőzettel zárta le az ablakot. – Bocsásson meg ezekért az óvintézkedésekért, de megrögzött undorral viseltetem a lakásomon belül szétfröccsenő vérrel szemben. Márpedig sohase lehet tudni, hogy valami jókedvű fickó mit művel az utca túlsó oldalán.

Duncarry helyeslően bólintott. – Tud magára vigyázni, az biztos.

– Ha nem tudnék, akkor már csak egy szép emlék lennék – felelte az Angyal hűvösen. – És Istenemre mondom…

Elharapta a szót, mert kint megszólalt a csengő. Egy kis ismétlőpisztolyt húzott elő a zsebéből, és kiment ajtót nyitni a hallba; ugyanebben a pillanatban valamit keresztüldobtak a levélnyíláson. Az Angyal egy pillanatig odanézett, és azután gyorsan visszaugrott, felkapott egy gyertyaoltó kupakot, amely az előszobában állt. De akkor már lángnyelv csapott be a levélnyílás rácsozatán. Sistergő hang hallatszott, mihelyt rádobta a kis csomagra a kupakot, és a lábtörlő már csak egy füstölgő rongy volt.

– Mi történik itt? – hallatszott Duncarry hangja.

– Öntözik a kertet – felelte az Angyal, bedugaszolva a kupakot. – Azt hiszem, kezdődik a tánc. Jó lesz, ha fedezékbe húzódik; lehet, hogy ebből a kedves méregből még maradt a kupakban. – Óvatosan fölemelte a levélnyílást elzáró lapot, és egy kemény, nehéz dobozt húzott be rajta. Duncarry markába rejtette cigarettáját, és átlesett az Angyal válla fölött. Közönséges, ötven cigarettát tartalmazó doboz volt, amely köré rézhuzalt tekertek és a drót két végét összekötötték. Középütt egy kis lyuk volt a dobozon, amelyből kilógott a gyutacsként használt gyapot.

– Kegyetlen, de hatásos – mondta az Angyal. – Nem sok maradt volna meg belőlem, azt hiszem, ha jól működik és odalépek az ajtóhoz.

– Ez inkább Ardossira vall, mint Jack Farnbergre – mordult fel a New York-i. – Válasz a maga rajzára.

Az Angyal nevetett, és kiment a konyhába törlőrongyért meg súrolókeféért. Ezekkel letérdelt, és nagy igyekezettel végezte a szobalányi munkáját, amikor gyors lépéseket hallott az ajtón kívül, és a csengő ismét megszólalt. Az Angyal félrelökte a takarítószerszámokat, felugrott, és hirtelen rántással nyitotta ki az ajtót. A látogató, aki nagyon sietett, berontott, megcsúszott, elvágódott, és amikor felpillantott, Duncarry detektívet látta maga előtt, aki rászegezte pisztolyát.

– Fogja le gyorsan! – mondta az amerikai. – Erre a jómadárra várt, Angyal?

Simon mosolyogva nézte a megdöbbent látogatót, és megrázta fejét.

– Halló, Barringer – mondta. – Sajnálom, hogy ilyen fogadtatásban részesül, no de mindegy. Vezesse be, Dun kérem, és kínálja meg sörrel.

Barringer jóképű, körülbelül huszonhat éves fiatalember volt. Zavartnak és idegesnek látszott; nyilván meg is volt rá minden oka. Állandóan nyomon követték a törvény szemfüles őrei, és ez nem tartozott a legnyugtatóbb dolgok közé.

– Nem várhatok egy pillanatig sem, Mr. Templar. Csak azt akartam tudni… hogy Eileen… itt van Miss Wiltham?

Az Angyal a törlőronggyal integetett az úttest túlsó oldalán álló derék Scotland Yard-detektívnek, és miközben folytatta takarítónői munkáját, hátraszólt:

– Attól tartok, hogy nincs itt.

– Azt ígérte, hogy negyed kilenckor találkozunk…

– Tudom. Nem volt ott?

Barringer tagadón intett. – Majdnem kilenc óráig vártam, azután taxin iderobogtam.

– Itt volt – mondta az Angyal – de már hét órakor elment. – Ugye ahhoz képest, hogy műkedvelő vagyok, egészen jól eltüntettem a pisztolyt? Menjen be a szobába, amíg én elteszem a szerszámokat, azonnal jövök. Mr. Charles Barringer, Mr. Duncarry, Barringer, Dun. Még a bemutatáshoz tartozik, hogy ő az az ifjú, akit a Gaydon’s Wharf-gyilkossággal vádolnak.

Barringer visszautasította a sört, cigarettát. Az Angyal felhívta a Hamilton Placet, és az inas közölte vele, hogy az egész társaság Miss Wilthammal együtt nyolc órakor távozott el Lord Hanassay kocsiján. Ennél többet nem tudott senki. Miután ezt Barringer meghallotta, bocsánatot kért és elment.

– Azt hiszem, hogy ez a fiatalember első felindulásában talán megölne egy embert, de hogy lesbe álljon valaki ellen, azt nem hiszem – mondta Duncarry, és az Angyal fölmordult.

– Ne kínozza már megint az agyamat. Az a bűntett teljesen lehetetlen, ahogy azt mindannyian jól tudják, és nem vagyok hajlandó róla ma este többet beszélni.

– Friste hajózási vállalatot igazgatott, ugye? Mit szállított?

– Különböző dolgokat. Volt törvényes áru is, akadt törvénytelen is. Mondtam már, hogy sötét alak volt. A dél-amerikai vizeken is tartott egy hajót és azt hiszem, hogy jó néhány ember hajózott azon a pokolba.

Duncarry bólintott és néhány percig az Angyal is szótlanul cigarettázott. Majd hirtelen, ahogy ez jellemző volt rá, mosolyogva fölugrott.

– Gyerünk Dun! Unom az egészet! Hagyjuk Tealre és embereire. Ez a kis bomba, amely itt előbb robbanni szeretett volna az előszobában, valószínűleg a ma esti előadás végét jelentette. Menjünk el, és mulassunk egyet. Elviszem magammal a Wild West Endre, és megmutatom magának, milyen a víg élet Londonban.

– Amíg nem visz olyan helyre, amit Teal razziái elérhetnek…

– Olyan helyre viszem, ahol ő alapító és törzstag – ígérte az Angyal.

Óvatosan hagyták el a házat, de az Angyal gyanúja helyes lehetett, mert semmi támadás nem érte őket, és a Mews elhagyott volt. A Temze-parton az Angyal leállította kocsiját és kiszálltak. A kis dobozt kezében tartva, áthajolt a korláton és nézte a folyót. Azután nagy lendülettel bedobta a vízbe, cigarettára gyújtott, és visszaszálltak a kocsiba.

– E pillanatban megint támadt egy csodálatos ötletem, Dun.

Az amerikai kérdőn felhúzta a szemöldökét.

– Pat és Eileen együtt voltak az est folyamán. Azt hiszem, nem az az ember az első, aki figyelte a lakásomat az Upper Berkeley Mewson, mielőtt a bombát bedobták. Óriási ötletem pedig az, hogy Jack vagy Vittorio, vagy talán mindkettő, akik soha nem látták még Patet, ámbár bizonyára hallottak róla, összecserélték a két lányt. Tegyük fel, hogy el akarták rabolni Patet, hogy ezáltal urai legyenek a helyzetnek velem szemben… a mai autós világban semmi sem könnyebb, mint egy lányt rabolni, és habár semmi rosszat nem kívánok Eileennek, mégis majdnem azt kívánom, ami most megtörtént. Ha Jack és Vittorio összecserélték a két lányt, azt hiszem, hogy még a Gaydon’s Wharf-féle gyilkosságot is megvizsgálom ma este.

Fél tizenkettőkor éjjel Patricia Holm Lady Susan Hanassayvel és társaságával megérkezett a klubba, ahová az Angyal elvitte Duncarryt. Gyönyörű látvány fogadta őket: Simon Templar bendzsózva ült egy szék támláján, mialatt Duncarry szólót táncolt a zenéhez és ugyanakkor egy pezsgősüveget egyensúlyozott a feje búbján. A produkció végén mindenki gratulált Duncarrynek és közben az Angyal félrevonta Patríciát.

– Mikor vált el tőletek Eileen?

– Tíz perccel nyolc után, azt hiszem… a Piccadilly Circusnál tettük le. Miért?

– Valahogy elkerülték egymást Barringerrel, aki kétségbeesetten kereste. Kilenc óráig várt rá, és azután feljött hozzám, hogy nincs-e a lány veled.

Patrícia aggódva nézett a férfira. – Mit gondolsz, mi történt?

– Remek ötletem támadt – mondta az Angyal kissé mogorván. – Úgy látom, neked is; mégpedig ugyanaz… De nem tehetünk semmit. A legcsekélyebb nyomunk vagy adatunk sincs, és lehet, hogy közben Barringer már meg is találta…

Vállat vont, de a kétkedés tovább kínozta. Csak az a józan tudat, hogy azonnal nem tud segíteni, tartotta tétlenségben. A jazz szünetet tartott, és az Angyal ismét kézbe vette a bendzsót, mintha olyan elkedvetlenítő dolgok, mint a Gaydon’s Wharf-gyilkosság, vagy pokolgépeknek a levélnyíláson át való bedobása és vérszomjas gengszterek, nem is léteznének ezen a gyönyörű világon. Énekelt és egymaga szórakoztatta az egész társaságot!

– Zum! Bum! Tra-ra! – segített neki Duncarry lármát csinálni.

Egy pincér közeledett, és súgott valamit az Angyal fülébe.

– Folytasd egyedül Dun, és utáltasd meg végleg magadat – mondta az Angyal, átadva a fülkínzó hangszert. – Egy dühös mosónő vár kint, aki megkereste a klubomat és kifizetetlen mosószámlámat lobogtatja.

Kiment az előcsarnokba, és vidáman üdvözölte Charles Barringert.

– Azért jöttem ide, mert ezt a címet találtam a zsebemben, Mr. Templar – mondta, és egy cédulát mutatott.

– Tudom, én tettem be, hogy megtalálja, ha szüksége van rá. Tehát nem találta meg Eileent?

– Nem.

– Bejelentette az eltűnést a Scotland Yard vérebeinek, akik a maga testi épségére is állandóan ügyelnek?

Charles Barringer reménytelenül rázta fejét. Idegesnek és izgatottnak látszott. Az Angyal hirtelen megragadta a vállát, maga felé fordította, és hosszan, kutatva nézett a rémült, barna szemekbe.

– Fiam – mondta – ne legyen olyan biztos benne hogy magát akarják minden áron felelősségre vonni Friste meggyilkolásáért. Nem tagadhatom, hogy Teal agyvelejében még mindig motoszkál ez a gondolat, de én nem gyanúsítom. Ebben az ügyben pedig én is dolgozom, és minden okom megvan rá, hogy tudjam: nem maga a gyilkos. – Bátorítóan mosolygott. – Fel a fejjel öreg fiú. Ha akar itt egy pár percig lődörögni, felhívom Tealt telefonon és beszélek vele. Mennék magával személyesen, de nem hagyhatom itt Duncarryt, aki boldog, és készségesen fizeti ma este, amit iszunk. Ha akarja, behívom a vérebét is, hogy idegessé ne váljék. Biztosíthatom, hogy az a szegény fickó nem is olyan emberevő, mint amilyennek maga tartja; egészen jól összebarátkoznának még egy pohár sör és cigaretta mellett. Nem tesz mást, mint a kötelességét.

– Piszkos kötelesség – mondta a fiú keserűen. – Miért nem tartóztatnak le és fejezik be az egész ügyet?

Az Angyal vállat vont. – Jótól kérdezi. Az angol törvénykezés kellemetlenségei túl vannak az én hatáskörömön. Ezzel forduljon Tealhoz. Behívom a vérebét.

Simon kiment az utcára, és odalépett a polgári ruhás rendőrhöz. Bevezette, és odaszólt a pincérnek: – Ez itt két barátom; szolgálja ki kérem őket, adjon nekik sört és cigarettát, az egészet pedig írja Mr. Duncarry fogyasztásával együtt a halotti bizonyítványomra.

– Mr. Duncarry épp most rendelt egy újabb üveg pezsgőt, Sir.

– Úgy kell nekem – mondta az Angyal gyászos hangon. Majd nevetve tette hozzá:

– Ha lett volna egy kis eszem, félguineaért[3] beírattam volna tagnak, és akkor az egészet ő fizethetné.

Bement a telefonfülkébe, és felhívta Teal titkos számát. Ilyenkor Teal főfelügyelő vagy aludt már, vagy együtt ült alantasaival a kandalló körül, rádiót hallgatva. Az utóbbi lehetett, most, mert azonnal jelentkezett.

– Ó, maga az – mondta Teal majdnem siránkozva – a fene egye meg!

– Örülök, hogy még fönn van, drága öreg ellenlábasom. Eileen Wiltham beleolvadt a nagy semmibe, és így jó volna, ha papucsait cipőkre váltaná és munkába lépne. Én a Jerichoban vagyok Duncarryvel, aki tökrészeg.

– Mi van a Wiltham-lánnyal? – kérdezte Teal savanyúan.

– Csak fölteszem – mondta az Angyal, akiben nagyon dolgozott az ilyen irányú reménykedés – hogy imádott barátaink, Jack Farnberg és Vittorio Ardossi, összecserélték Pattel. Lásson munkához, drága öregem.

Teal akkorát sóhajtott, hogy az Angyal érezni vélte a rágógumi szagát a telefonon át, és letette a kagylót. Simon vigyorgott. Egész biztosra vette, hogy gyanúja helyes, és efölött való öröme érthető emberi gyengeség volt. Olyan bűnügyek, mint a Gaydon’s Wharf-gyilkosság, csak futólag érdekelték, és csak nevetni lehetett azon a gondolaton, hogy Tealt meghívja, amikor egy személyes gyűlölet vezette csatát vívott Farnberg és Ardossi ellen. De ha Farnberg és Ardossi elég őrültek voltak, hogy belegabalyodjanak a Gaydon’s Wharf-ügybe, ám magukra vessenek a végső kifejlődésért.

– No, most már mehet, ahová akar, Charles – mondta visszatérve az előcsarnokba. – Megindítottam az ügyeket, ne aggódjék szerelméért. Jó éjszakát, fiam.

Néhány órával később az Angyal összeszedte azt az emberi roncsot, amit nappal Duncarry detektívnek hívtak, és átadta az amerikai szállójának a portásának. Frissen és mosolyogva ment azután lefelé a lépcsőn kocsija felé, de abban a pillanatban egy másik kocsi hajtott a szálloda elé és közvetlenül az övé mögött megállt. A sofőr kiugrott, kitárta az ajtót, és az utas kilépett. Kabátjának prémgallérja fel volt hajtva a fülére, és a fényes cilindere alól aranykeretes pápaszem villogott elő. Simon mégis azonnal megismerte.

– Majd telefonálok, ha szükségem lesz magára.

– Köszönöm uram, jó éjszakát.

Simon kedvet érzett arra, hogy örömében énekelni kezdjen. Az események ilyen alakulása felborította Teal összes óvatosan kidolgozott tervét és módszerét, amelyekkel szemenként illesztette össze a nyomozás láncát. Az az egy biztos, hogy neki ezúttal megint szerencséje volt.

– Hozta Isten, Vittorio mio – kiáltotta az Angyal kitárt karokkal. – Miért szaladt úgy, amikor a minap meglátott? És miért nem közölte címét a rendőrséggel? Hát illik ez egy büszke amerikai honpolgárhoz? Hiszen maga itt vendég, és a rendőrség úgy is kezelné. Legjobb lesz, ha fölmegyek, és megmagyarázom magának, mi itt a törvény és szokás.

Ardossi tiltakozni próbált, de az Angyal ellenállhatatlanul sodorta magával föl a lépcsőn.

– Mi a Mr. Duncarry szobaszáma? – kérdezte az éjjeli portástól.

– Huszonnyolc.

A kis szálló az Elmbury Square egyik csöndes sarkában állt; ez megfelelt Duncarry anyagi viszonyainak, de nem illett egy olyan milliomoshoz, mint amilyen Ardossi volt, hacsak nem kellett túlságosan tartani a feltűnéstől. A felvonó már nem járt, és az Angyal gyalog kísérte föl a lépcsőn Ardossit, miközben gyöngéden végigtapogatta ruházatát – rejtett fegyverek miatt. Ardossi szobája a második emeleten volt. Kényelmesen, de különösebb fényűzés nélkül rendezték be.

– Csak előre, kicsikém – mondta az Angyal rábeszélő hangon. – De hadd lássam a lakosztály többi helyiségét is.

Az olasz tudva azt, hogy úgyis hiába tiltakoznék, elég szelíden engedelmeskedett. A nappali mellett egy kis hálószoba volt, a mögött pedig fürdőszoba. Amikor az Angyal mindent megvizsgált, visszatértek a nappaliba.

– Gyönyörű szép kabátja van, Vittorio – jegyezte meg az Angyal, mialatt Ardossi levetette a kabátját és lehúzta kesztyűit. – És szép az időnk.

Ardossi leült anélkül, hogy cilinderét letette volna.

Az ingében rózsaszín gyöngygomb csillogott, és karjait széttárva megvillantak kezén a gyémántgyűrűk.

– Mit óhajt tőlem? – kérdezte.

– Nem sokat Vittorio… Csak azt a hölgyet, akit elrabolt. Furcsa kérés, ugye? De mivel oly nagyon szeretném… ne támasszon hát nehézségeket. Nyissa ki a száját, és mozgassa az állkapcsát, drágaságom, mert különben nekimegyek a fejének, és csíkokban szedem le a skalpját.

– Nem tudom, miről beszél.

Ardossi sóhajtott. Az Angyal pedig számított arra, hogy az olasz hazudni fog, de meg volt a módszere, amivel az ilyen nehézségeket leküzdhette. Egyelőre kivette a cigarettatárcáját, és rágyújtott, mintha végtelenül sok elfecsérelni való ideje lenne. Azután visszatért barátságtalan pillantása az olaszra.

– Nincs a maga szemének semmi baja – mondta. – Vesse le azt a szemüveget, hadd szemléljem meg közelebbről magát.

A szemüveg lekerült, és az olasz szeme most feketén, gyűlölködve és rebbenés nélkül meredt rá.

– Mi a játszma ideát, Vittorio?

Az olasz bágyadtan mosolygott. – A régi játszma, Mr. Templar.

– Most is Jack Farnberggel dolgozik?

Ardossi megrázta a fejét. – Két éve nem láttam Jack Farnberget, amióta elcsípték.

Az Angyal kék szeme mintha még álmosabbá vált volna.

– Valóban?… Vittorio, maga letagadja a csillagokat az égről! Ideje, hogy sétálni menjünk, és ha még egy hazugságon csípem Jack Farnberget illetően, biztos leszek benne, hogy a hölggyel kapcsolatban is hazudik. Akkor pedig nincs könyörület, és a csontok a testében puhábbak lesznek, mint öt vasért vazelin egy forró fazékban.

Habár Duncarry mulatott, az Angyal mégis remélte, hogy részegsége ellenére sem lesz egészen érdektelen a világ dolgaival szemben. Megragadta hát az olaszt hátul a nyakszirtje tájékán, és fölrántotta a székből.

Ardossi szemébe rémület költözött. – Hová visz?

– Akkor fog énekelni, ha mondom, hogy énekeljen – oktatta ki az Angyal.

A lépcső felé vezette Ardossit, de félúton az olasz megbotlott, és estében jobb kezével elkapott egy réz rudat, amely lazán állt ki a korlátból. Kitépte, és irgalmatlan csapást mért az Angyal felé, úgyhogy széthasította volna a fejét, ha az a rúd sárga csillogását egy szempillantás alatt észre nem vette volna, és nem ugrik hátra. Ezáltal azonban el kellett foglyát engednie, aki mint egy elszabadult tigris fordult ellene. Fogait vicsorgatva, egy második borzalmas ütést mért feléje. A rúd ugyan súrolta a falat, és így az ütés ereje gyengült, de mégis megbénította az Angyal karját, úgyhogy a pisztoly, amelyet már kirántott zsebéből, kihullott ujjai közül. Simon Ardossi félé sújtott öklével, de az ütés néhány hüvelyknyivel túl rövidre sikerült, és a balegyenes, amit utána küldött, már csak a menekülő cilinderét találta el, amely még erősebben rászorult kobakjára.

Simon fölvette pisztolyát, amellyel futás közben lelőhette volna Ardossit, de nem akart éjjel egy békés londoni szállodában lövöldözést rendezni, és kitenni magát a következő kényelmetlen kérdések özönének.

Ardossi lakosztálya felé rohant. Ajtaja becsapódott, amikor kijöttek, úgyhogy bajlódnia kellett vele egy-két másodpercig. Az Angyal már-már elcsípte, amikor végre sikerült bejutnia, és be akarta csapni, de az Angyal oda dugta a réz rudat. Simon tudta, hogy Ardossi lelkifurdalás nélkül lövöldözni fog, de számításba vette ezt is, és berontott.

A szoba üres volt, búvóhely sehol. De a hálószoba ajtó zárva. Az Angyal nekivetette vállát, és egyetlen lökéssel betörte. De a hálószoba is üres, az ágy érintetlen volt, és amikor a rúddal beledöfött, ez is eredménytelen maradt. A fürdőszoba szintén üres volt, de ablaka nyitva állt, és az Angyal kikémlelt rajta. Az ablak közelében vas csigalépcső kanyargott, amely tűz esetén a mentőmunka könnyítésére szolgálhatott. Ha Ardossi átugrott az ablakpárkányról a csigalépcsőre, ő volt a légtornászás és távolugrás világbajnoka. Az ablak alatt egy kis erkély volt, amire fény szűrődött ki a hozzátartozó szobából. Még lejjebb négyszögletes kiugró állt, – de oda életveszélyes lett volna leugrani. Aztán megpillantott egy kötelet, amely egy szögön lógott, és nagyon elkáromkodta magát. A szöget az ablakpárkány alá verték be, és a kötél valószínűleg hozzá volt erősítve a csigalépcsőhöz, ahonnan Ardossi – miután átmászott rajta – levágta. Vagy talán az erkélyre csúszott le az olasz a kötélen, hogy onnan jusson le a kiugróra.

Simon jobb karjába már visszatért a vérkeringés, és így átlendítette magát az ablakpárkányon. Amikor már az út harmadrészét megtette a kötélen, valami villant a csigalépcső felől, és azután nekivágódott a falnak. Az Angyal szédítő iramban ért le az erkélyre, mialatt fölötte egy kés törött pengéje pattant le a falról, és koppanva esett az alatta lévő kiugróra. Simon mozdulatlanul négykézláb maradt ott, ahová esett, és örülni kezdett azon, hogy Ardossinál – úgy látszik – nincsen pisztoly. A késdobálásban akárkivel tudott versenyezni és bár a kés, amelyet kabátujjában hordott, máris a kezében volt, nem látott sehol célpontot, ahová dobhatott volna. Egy perc múlva körülnézett az erkélyen, és amikor benézett az ablakon, ahonnan a fény kiszűrődött, elvigyorodott, mert amit látott, az valóban mulatságos volt. Az éjjeli portás – úgy látszik – tévedett, és Duncarry szobaszáma nem huszonnyolc volt, mert ott bent az ablak mögött nem ült senki más, mint Duncarry, hátratámaszkodva a székben, ahogyan aludt. A kabát még rajta volt, de egyik cipőjét már levetette.

Simon kopogására az amerikai fölriadt, meglátta az Angyal arcát az ablak mögött, odasietett. Kinyitotta az ablakot és az Angyal beugrott.

– Ardossi – mondta az Angyal gyorsan, – fölmászott a tűzoltó-lépcsőn, és valahol a szomszéd tetőkön mászkál. Vegye a pisztolyát, és figyelje innen azt a csigalépcsőt, Dun.

– Hogyne – mondta Duncarry oly közönyösen, mint hogyha gyufát kértek volna tőle.

Az Angyal kiszaladt a folyosóra, és lerohant a lépcsőn az előcsarnokba, ahol az éjjeli portás aludt egy széken. A lépcső alján elbújt egy oszlop mögött. Az volt a gyanúja, hogy az olasz nem csak kedvtelésből menekült a tűzoltólépcső felé, sőt azért sem, mert késdobálósdit akart vele játszani, hanem mert várt valamire – nyilván Jack Farnberg érkezésére. Az Angyalnak ebben igaza volt, mert fél perccel később megpillantotta Ardossit, aki egy oldalajtón surrant be a hallba. Az olasz hirtelen ki rohant az utcára, és mivel az Angyal félt, hogy elveszíti szem elől, inkább megkockáztatta a Scotland Yarddal való nézeteltérést, és tüzelni kezdett pisztolyából. Ardossi elkiáltotta magát és féltérdre bukott, azután pedig elvágódott az úttesten, mialatt cilindere elgurult. Ebben a pillanatban fényszóró villant, és egy kocsi fordult be a térre. Az Angyal egyetlen pillantást vetett csak arra a kékes-fekete tárgyra, amely kiállt a kocsi ablakából, és laposan hasra esett. A következő pillanatban géppuskaropogás törte meg a csöndes tér éjjeli nyugalmát. A szállóbejárat az Angyal háta mögött kitárult, valaki hörgött egyet, azután a portás legurult a lépcsőn, és annak alján mozdulatlanul fekve maradt. Szeme üvegesen bámult az éjszakai égbolt felé.

Az Angyal kissé felemelkedett, tüzelni kezdett a gyorsan távolodó kocsi után, de az befordult a következő sarkon, és teljes sebességgel elrobogott. A helyszínen emlékül csak Ardossi összelapított cilindere maradt.

Ablakok nyíltak ki, és rendőrsípok rikoltottak.

Az Angyal az éjjeli portás fölé hajolt, de látta, hogy azon már nem lehet segíteni. Fölszaladt Duncarryhez, aki még mindig leste Ardossit, és természetesen egyetlent egyet sem lőtt.

– Hallottam a tűzijátékot – mondta. – Lekéstem?

– Sajnos, igen. Most már igazán azt hiszem, hogy vége a ma esti mulatságnak. Véleményem szerint nyugodtan felhúzhatja a másik cipőjét is.

– Eltalálta Ardossit? – kérdezte az amerikai, ásítva.

– Nem tudom. Kiáltott és lezuhant, de lehet, hogy csak félre akart vezetni. Egy kocsi jött, és oda berántották. Nem tudom, ki kezelte a géppuskát, de fogadni mernék, hogy Jack Farnberg. Minden esetre balszerencse üldözi Vittorio cilinderét… már másodszor kénytelen a helyszínen hagyni.

A késő éjszakai óra ellenére, egész tömeg verődött össze a szállóbejárat előtt, és a rendőrség is megérkezett. Az Angyal megadta az őrmesternek a kocsi rendszámát, és elég időbe telt, amíg beszámolt az eseményekről, s Duncarry tanúvallomása alapján szabadon engedték.

Visszamentek az amerikai szobájába, Duncarry whiskyt töltött és az Angyal rossz kedvvel pillantott pisztolyára.

– Sose voltam híres céllövő, – mondta. – Legközelebb, ha a két csirkefogó közül valamelyikkel találkozom, a késemet fogom használni vagy a puszta kezemet… és ha ez a nap elérkezik, Dun, maga olyat fog látni, amiről még az unokáinak is mesélhet. Már pedig ez a nap hamarosan el fog jönni.

VII.

BORZALMAS CSATA EGY LONDONI TÉREN.

AGYONLŐTTÉK AZ ÉJJELI PORTÁST.

GÉPFEGYVEREK ÉS PISZTOLYOK HARCA.

Az Angyal csak egy pillantást vetett az újságok nagyhangú címeire, mert nem volt rá kíváncsi, hogyan fújta fel a sajtó a kis Elmbury Square-i éjjeli mulatságot. Miután átfutotta a lapokat, bedobta a papírkosárba és kicsoszogott a fürdőszobába. Csak dél felé kelt fel, ami kedvenc szokása volt, és a reggeli csak fürdő után következett. Éppen egy nagy tányér sonkástojást fogyasztott, amikor Duncarry megérkezett. Az amerikai arcán nyoma sem volt a múlt éjszakai mulatságnak.

– Mondja, én a múlt éjjel be voltam rúgva? – kérdezte az amerikai hűvösen.

– Csöppet sem. Jókedvű volt, és a vége felé álomkór tünetei mutatkoztak… dehát az ilyen tünetek az egész napi munka természetes következményei.

– Rengeteget ihattam – vigyorgott az amerikai. – És ha figyelembe vesszük, hogy egy szesztilalmas országból jövök, el kell ismernie, hogy egészen tehetséges kezdő vagyok. Parancsol egy szivart?

Az Angyal megrázta fejét. – Még nem, öreg fiú…

Azt gondolom, hogy a múlt éjszakai színház még távolról sem jelenti a mulatság végét.

Duncarry bólintott. – Ez nem biztos.

Az Angyal kávét főzött, és amikor a forró, fekete lé fölszaladt az üvegbúrába, eloltotta a lángot alatta. A kávé visszafolyt az alsó gömbbe, és egy perc múlva átnyújtotta a csésze gőzölgő kávét a New Yorkinak.

– Ott a sarokban talál kekszet – mondta. – Ha nehéz a feje, ez a legjobb gyógyszer, hogy rendbe jöjjön, és azonnal újra kezdhesse az ivást. – Odanyújtotta vendégének a kekszet, és nézte, hogyan fogyasztja a kávét. – Vigyen el az ördög, Dun, félek, hogy megkedveltem magát.

Duncarry rövidet biccentett. – Ugyanezt mondhatnám én is. Valaha egymás ellen harcoltunk, de ez már, régen volt. Azt hiszem, itt maradok még néhány hétig, és ha bármiben szüksége van egy önkéntes segítőtársra, számíthat rám. Lehet, hogy nem leszek olyan szemrevaló, mint maga, de valamelyik sarokban én is megteszem a magamét vagy otthagyom a fogamat.

– Lehet, hogy szaván fogom – mondta az Angyal. – Valami fog történni.

Egy ideig csöndben ültek és beszélgettek. Azután az Angyal fölállt, kidobta a cigarettavéget az ablakon és így szólt:

– Menjünk mielőtt megszólal a telefon, és felcsendül benne Teal elbűvölő hangja. Mit tud maga a pókokról, Dun?

A váratlan kérdés minden bevezető magyarázat nélkül érte Duncarryt, de még csak a szempillája sem rebbent.

– Nem tudok sokat róluk, – felelte. – Egyszer olvastam egy könyvet, amit valami Fabre nevű alak írt. A nőstény állítólag megeszi a hímet, hát Pókországban a válóperes bíróknak felkophat az álluk a tétlenségtől.

– Nem tudom, hogy az év melyik szakában van legtöbb pók – mondta az Angyal elgondolkozva – de ott a sarokban lóg egy. Baljóslatú jel. Jack Farnberg el fog költözni az élők sorából, Dun, de nem akarom, hogy Teal ezért fölakasztasson.

– Siessen és akkor még segítek is. Aztán majd beszélhetünk az akasztásról.

Az Angyal nevetett, és ebben a pillanatban megszólalt a külső csengő. Kinézett az ablakon és visszaszólt Duncarrynek:

– Charles Barringer munkaadója, pártfogója és jövendőbeli apósa van itt, Sir Enoch Wiltham, őfelsége lovagja.

Kiment és beeresztette a látogatót. Sir Enoch Wiltham rövid, tömzsi kis lábakon járt, amelyek fölött tekintélyes pocak domborodott; kopasz fején pedig a néhány megmaradt hajszál gondosan és egyenletesen kétfelé volt osztva. Kerek, piros képe alatt lényegesen több volt az áll, mint amennyi egy archoz szükséges.

– Mr. Templar? – kérdezte rekedten.

– Így hívnak. Ez pedig Mr. Duncarry, a New York-i detektívtestület tagja.

– Szeretnék önnel egy rendkívül diszkrét ügyben beszélni – mondta Wiltham, mire Simon egy vállrándítással odafordult a New York-ihoz.

– Bocsásson meg, Dun. Fél óra múlva találkozunk a Piccadillyben.

Duncarry bólintott, és vette a kalapját; Sir Enoch pedig belesüppedt egy karosszékbe.

– Barringer nagy lelkesedéssel beszélt önről – kezdte Sir Enoch. – Úgy vettem ki szavaiból, hogy ön a Gaydon’s Wharf-ügyben segédkezik a rendőrségnek, és nem tudom, megmondhatja-e vagy pedig ez már hivatali titok megsértése volna, hogy a fiú még gyanú alatt áll-e?

– Félek, hogy igen. Én személyesen azt hiszem, hogy nevetséges…

– Én pedig biztos vagyok benne. Minden percéről be tudok számolni, ami a gyilkosság elkövetésének idejét illeti. Ez a gyanú valósággal képtelenség.

– Senki sem tudja ezt jobban, mint én! Mondhatom, minden okom megvan arra, hogy Charles ártatlanságában higgyek.

Sir Enoch összefonta két kezét a pocakján, és magyarázni kezdte, hogy mennyi pénzt fektetett Barringer új eljárásának, az ipari szesz olcsóbb gyártásának előkészítésébe. Mindaz, amit mondott, világos és józan volt, s habár az Angyal nem szerette a tokás és rekedt hangú embereket, ezúttal mégis úgy érezte, hogy Sir Enoch Wiltham nem tartozik az általa annyira utált, mindig pénzéhes harácsolók közé.

– Charles nagyon jó fiú… nagyra becsülöm. Valaha gazdag lesz és…

– És el akarja venni az ön lányát feleségül. Ugye erről van szó?

– Senkit sem látnék szívesebben a lányom oldalán.

Simon bólintott, újabb cigarettára gyújtott s így felelt:

– Azt hiszem, hamarosan sikerül majd tisztáznunk a szerepét ebben az ügyben.

– Ha ez sikerül önnek, örökre lekötelezettje leszek. – Sir Enoch fél percig lenézett a földre, mint aki tétovázik. Azután hirtelen hozzátette: – Szeretnék még valamit kérdezni…

– Csak rajta.

– Nem tudom, hogy ön tud-e felvilágosítást adni… hogy az igazat bevalljam, felszólítottak, vegyek részt egy Amerikába irányuló szeszcsempész üzletben.

Simon fölhúzta a szemöldökét. – Félek, hogy nem vagyok a legnagyobb szakértő ebben a kérdésben – mondta. – Duncarry lényegesen többet tudna erről mondani. Akar vele találkozni?

– Ő is ebben a szakmában van?

– Ellenkezőleg. Az ő dolga, hogy meggátolja… de épp azért minden fortélyát alaposan ismeri. A kockázat óriási, de a haszon arányos. Természetesen nem lehet a szállítmányt biztosítani, és így csúnyán becsaphatják. Jöjjön velem a Piccadillybe és beszélje meg Duncarryvel. Erkölcsi okokból nem fogja őt izgatni a kérdés, amíg ön nem dolgozik azon a területen, amely felett ő végzi az ellenőrzést.

Wiltham tétovázott, de az Angyal kíváncsi volt,

és addig beszélte rá, amíg be nem adta a derekát. Már az ajtóban voltak, amikor a telefon megszólalt, de mivel az Angyal biztosan tudta, hogy ez csak Teal főfelügyelő lehet, úgy tett, mintha nem hallaná a csengőt. Sir Enoch kocsija és sofőrje kinn várt rájuk a kapu előtt, és perceken belül a Piccadilly elé értek.

Duncarry nem sokat törődött a szeszcsempészettel, ha nem az ő területén folyt, ő pedig csak New York egy részét ellenőrizte. De amikor az Angyal megfelelő módon összehozta Sir Enochhal, aki be szeretne szállni egy ilyen üzletbe, még a szenvtelen amerikai arcán is látszott némi meglepetés. Duncarry szíve azonban hamar megenyhült, amikor ebéd után Sir Enoch egy üveg Napóleon brandyt rendelt és hozzá féltucat szivart, amelyek darabonként egy guineába kerültek. Úgy látszott, hogy Sir Enoch Wilthamnek sokfelé vannak üzleti érdekeltségei. Nagy mennyiségű másodrendű pezsgő felett rendelkezett, méregerős whisky is volt raktáraiban, és olyan erős francia brandy, amely felgyújtotta volna mindenkinek a gyomrát, ha nem lett volna nagy adag vízzel tűzmentesítve.

– És most az az óriási ötlete támadt, hogy az egész vacakot átszállítsa a szomjúság és szabadság országába? – kérdezte az Angyal.

– Őszintén megvallva, én csak azon törtem a fejemet, hogyan lehetne haszonnal túladni rajta, amikor ezt az ajánlatot kaptam – felelte Sir Enoch. – Azt ígérték, hogy rendelkeznek hajó fölött, ha szállítom az árut.

– A pasas, aki az ajánlatot tette, mit tud a szeszcsempész üzletről? – kérdezte Duncarry odavetve.

– Azt mondta, hogy töviről-hegyire ismeri, megvan a saját szervezete a tengeren túl az árú eladására. Egész nyíltan beszélt róla, megmondta, hogy egy nagy bandával áll összeköttetésben, amely minden mennyiséget átvesz és készpénzben fizet.

A New York-i bólintott. – Hát elég nagy piaca van odaát az ilyen árunak – mondta. – A selejtjét maguk csinálják odaát, de mindenhol találnak piacot a jó külföldi áru számára is. Mégis azt tanácsolom, tartsa magát távol Amerikától. Adja el az egész tételt, itt Londonban, és bízza a többit rájuk. Ha egyszer odaát van az áru, nehéz lesz megkapni a pénzt.

Miután véleményét leadta, és a szokottnál sokkal többet beszélt egy lélegzetre, Duncarry visszasüllyedt a hallgatásba, és némán szivarozott. Két szeme közül az, amelyet baloldalt a Sir nem láthatott, kérdőn kitágult az Angyal felé.

– Félek, hogy már öreg és hájas vagyok ahhoz, hogy gengszterré váljak – mondta Sir Enoch rekedten – de a szellemem néha oly fiatal és bolondos… még arra is gondoltam, hogy magam viszem át az árut, és elszórakozom ezen az üzleten.

– Attól függ, hogy mit nevez szórakozásnak – mondta az amerikai még mindig kérdő szemet meresztve az Angyalra. Az Angyal fölpillantott és ami szeme elé tárult, dühös morgást váltott ki belőle.

– Jó estét – mondta Teal.

Az Angyal sóhajtott, bemutatta az urakat egymásnak, és hellyel kínálta a detektívet. Sir Enoch szivart kínált.

– Sajnálom, hogy a kocsi rendszáma nem volt segítségére – mondta az Angyal.

– Hamisított rendszámtábla – mondta Teal álmosan. – Nem is vártam mást.

A brandyt visszautasította, és egyhangúan kérődzött rágógumiján. – Mást nem tud mondani? – kérdezte.

– Semmit.

– Meg tudnám ölni azt a fickót, aki géppuskázott: a két kezemmel szeretném megfojtani, és közben mosolyognék is. Miért támadta meg magát?

– Valószínűleg bosszantani akarta magát, Claud – az Angyal egy tökéletes füstkarikát eresztett ki a száján és Duncarryhez fordult.

– Ennek az országnak fejlődése furcsa és csodálatos. A legkülönbözőbb adókat fizetem, amelyeket arra fordítanak, hogy támogassák az operát és fenntartsák a rendőri karhatalmat, amelynek Claud Eustace oly kiváló tagja. Ha azonban panaszt tennék, hogy térítsék meg az új öltönyömön esett kárt, mert bele kellett hasalnom a londoni utca piszkába, mialatt a rendőrség eltűrte, hogy valaki golyókkal pásztázza a fejem fölött a szálló bejáratát, minden pénzbe fogadhat velem: elutasítanának… Elég hosszú körmondat?

– Ha állva maradt volna, és magát pásztázták volna a golyók, szántam volna erre a célra egy koszorút – mondta jegesen Teal. Nemsokára pedig egy keresztény vértanú arckifejezésével eltávozott.

Duncarry ismét kérdőn nézett az Angyalra, és ezúttal meg is kapta a választ. Az Angyal szivarja egy szót írt le a levegőben, és Duncarry fölkelt, bocsánatot kérve, hogy megfeledkezett egy táviratról, amelyet fel kell adnia. Vette a kabátját-kalapját s az előcsarnokban szívta a szivarját, míg az Angyal utána nem ment.

Dun, kötözni való bolond vagyok. Megígértem a lovagnak, hogy tisztára mosom Charles Barringert. Úgy látszik, mindenkinek megvannak a gyönge pillanatai.

– Hogyan csinálta ezt?

– Láttam a maga kérdő szemét; éreztem, hogy meg akarta kérdezni az öreg fiút, kivel készül együtt dolgozni. Dehát tudva azt, hogy maga kicsoda, nem mondta volna meg, mert félti azoknak a jómadaraknak a bőrét. Én másképp fogtam hozzá. Enoch valóban nagyra becsüli Barringert, és mindenáron szeretné kihúzni a csávából. Végre is megtört. Megígértem, hogy olyan tisztára mosom Barringert, mintha most jönne a gőzmosodából.

– És mit kapott cserébe?

– Kelloryt – felelte az Angyal röviden.

Duncarry füttyentett. – Blinder Kellory? Azzal együtt dolgozik Jack Farnberg?

– Úgy látszik. S úgy sejtem, hogy Jacket üzleti okok is késztették az ideutazásra.

– És Ardossi meg a jachtja…

– Egybevág. Vittorio mondta, hogy még mindig a régi játszmát űzi. Most már nem nehéz kitalálni az egészet… de ígéretem, hogy tisztára mosom Barringert, zavarokat fog okozni.

A hosszú amerikai egy pillanatig elgondolkozott.

– Ha Jack Farnberg benne van a dologban, és maguk összeakadnak, azt hiszem, maga elteszi láb alól.

– Bí-izony. Jack meggyilkolása nem tartozott ifjú éveim törekvései közé, de úgy látszik ez egyike ama emberi kötelességeknek, amelyeket a sors rám mért ki. Ha nem ölném meg, ő ölne meg engem… ez pedig nagyon kellemetlen volna.

Duncarry összeráncolta homlokát. – Ha nem veszi rossz néven – mondta – szeretném tudni, miért olyan biztos abban, hogy nem Barringer ölte meg Fristet?

Az Angyal ránézett. – Mert tudom, hogy ki a gyilkos – mondta. Volt valami az arcában, ami elvette az amerikai kedvét a további kérdésektől, és néhány percig csönd volt közöttük. Azután az Angyal elnevette magát, és a régi, gondtalan jókedv csillogott ismét a szemében.

– Úgy látszik az agyam napról-napra fejlődik – mondta. – Az utolsó két órában két remek ötletem támadt.

– Éspedig?

– Most csak egyet árulhatok el. Emlékszik, hogy beszéltem a sárkányról, amikor körülnéztünk a Gaydon’s Wharf-gyilkosság színhelyén. Ez a sárkányötlet kitűnőnek bizonyult. Amikor először említettem, még nem voltam benne egészen biztos, hogy használható lesz-e; de azt hiszem, most helyben vagyunk. Előkészülhet egy hosszabb röhögésre, ha eljön az ideje, kisfiam.

VIII.

– Taxit parancsol?

A kövérkés férfi, aki éppen most lépett ki a Pattmen Buildingsből, bólintott és beült. – Farringay Mansions, Chelsea!

A kocsi ajtaja becsapódott. Azután elindult. Hosszú út volt a Citytől, de a sofőr erősen hajtott,úgyhogy utasa végre a taxióra megnézése nélkül, egy tíz schillingest nyomott a markába.

Tíz másodperccel később a taxisofőr belépett az előcsarnokba és a portáshoz ment. Nagy boríték a kezében.

– Hol lakik az a pasas, akit most hoztam ide? – kérdezte. – Ezt találtam a kocsiban, fölvinné neki?

– Menjen föl maga, akkor legalább kap egy szép borravalót – mondta a portás. – Tizenegyes szoba.

– Köszönöm szépen, öregem.

A sofőr felsietett a szőnyeggel borított lépcsőn, és közel a folyosó végéhez, meglátta a tizenegyes számot. Bekopogott. Az utas maga nyitott ajtót.

– Ezt ott felejtette, uram, a kocsiban.

A férfi homlokát ráncolta. – Ez nem az enyém – mondta.

– Jobb lesz, ha közelebbről megnézi és meggyőződik róla, uram. Nincs leragasztva.

A kövérkés férfi megfordította a borítékot, és egy kártyát húzott ki belőle. Meglátta hogy mi van rárajzolva, és leesett az álla.

– Szép idő van ma, ugye, Jack?

A taxisofőr levette fejéről az ellenzős sapkát, és lefejtette orra alól a nagy fókabajuszt, mire Farnberg megdöbbenve bámult rá. A hangtompítós pisztoly, amelyet Duncarry úgy megcsodált a múltkor, kékesfeketén csillogott az Angyal kezében. Jack Farnberg elejtette a kártyát, és feltartotta két kezét.

– Baj van, Angyal?

– Elég nagy.

A gengszter megnedvesítette nyelvével az ajkát. A végtelenségig kegyetlen volt, de nagy bátorságot nem adott neki a sors. Rántott egyet a vállán, és gonoszul vigyorgott.

– Hát akkor gyerünk – mondta. – Most ura a helyzetnek, Angyal, használja ki, amíg el nem mulasztja.

– Igen, én meg fogom ölni magát, Jack – mondta Simon Templar lágyan. – És ha Vittorio véletlenül erre csellengene, megoszthatja magával a halál perceit. Én sok gazságot megbocsátok, szívem, de aki azt állítja az Angyalról, hogy csapdába csalta és a rendőrség kezére játszotta, annak nálam befellegzett.

– Lőjön… és azután mondja el gyászbeszédét – mordult rá Farnberg, és nyelve ismét végigfutott a cserepes száján.

– Még nem, drágaságom – felelte az Angyal udvariasan. – Még egy ígéretet be kell váltanom, és ezért még hagyom élni egy ideig. Csak azt akartam, hogy tudja, hogy mi vár magára. No, most csaholjon, Jack. Lent van a portás, tátsa ki a száját, és tornáztassa a tüdejét.

Valaki csoszogva jött végig a folyosón és az Angyal gyorsan hátralépve átkapta pisztolyt balkezébe. A Farnberg mögött lévő tükörben egy ajtót látott kinyílni, amelyen át egy asszony lépett ki. Egyik szemét Farnbergen tartva, a másikkal a gengszter mögött lévő tükörben figyelte a nőt; egyetlen gyors pillantással mérte végig. Barna prémgalléros kabát volt rajta, barna, szorosan a fejéhez simuló kalap, selyemharisnya és magassarkú cipő. Vörösre mázolt ajkai között cigarettát tartott, és arca erősen be volt púderezve és festve. Az Angyal behúzta karját és egyenesen a festett nő felé lökte, ökle pontosan ott találta el a barna kalapot, ahol a fültő lehetett alatta, és a nő hangtalanul vágódott végig a szőnyegen. Az Angyal megint áttette jobb kezébe a pisztolyt, becsukta az ajtót és eltaposta az izzó cigarettát.

– Ez nem volt elég jó, Jack – mondta sajnálkozva. – Vittorio nem gyakorolt eleget ezekben a cipőkben… a járásáról ismertem meg. No, gyerünk, Jack, hadd halljak egy szép csaholást.

Farnberg a fogát vicsorította. – Nézze – mondta – ha nem is szolgáltatott ki a brooklyni detektíveknek, most minden esetre együtt dolgozik velük. Nem tudtam múlt éjjel egészen jól célozni, mert mozgott a kocsi. Most hát magán a sor.

– Gyönyörű – szólt az Angyal – csak egy dolgot mondjon meg előbb. Mégpedig gyorsan. Hova rejtette Patrícia Holmot?

Farnberg homlokán hirtelen ránc jelent meg, és az Angyal azonnal mindent megértett. A legmeglepőbb az egészben az volt, hogy miért nem gondolt erre soha előbb. Egészen remek fordulat volt, szinte túl jó ahhoz, hogy igaz legyen. De igaznak kellett lennie. Nem kételkedhetett tovább, és gyanújának valóra válása nagy boldogsággal töltötte el. Most már biztos volt benne, hogy Farnberg összetévesztette a Wiltham-lányt Patríciával.

– Már ne fáradjon a válasszal – mondta gyorsan. – Azt hiszem hamarosan hallunk magáról. Addig is ez a magáé!

Egy villámgyors mozdulattal irgalmatlanul állkapcson bokszolta a gengsztert. Bal kezével elkapta, amikor megingott, és óvatosan leeresztette a földre. Kedélyesen mosolyogva szemlélte az eléje táruló képet és azután nyugodtan cigarettára gyújtott. Vidáman cigarettázva hagyta ott őket.

– Adott borravalót? – kérdezte a portás, és a taxisofőr angyalian mosolygott a visszahelyezett fókabajusz alatt.

– Távolról sem – felelte. – De hát mégis, hova megyünk?

– Van itt egy kocsma a sarkon – felelte a portás.

Megkerülték a sarkot. Simon meghívta a portást egy korsó sörre és egy doboz cigarettára, aztán visszavitte a kocsin a szállóhoz.

– Nős? – kérdezte, amikor a portás kilépett a kocsiból.

– Én ne lennék? Van egy tizennyolc hónapos gyerekem, a legjobb torkú gyerek egész Angliában.

– Tegye ezt a perselyébe – mondta az Angyal, és odaadta neki az összegyűrődött tíz shillinges bankjegyet amit Farnbergtől kapott. Azután elrobogott.

Két órával később az Angyal legutolsó divat szerint szabott frakkban arany cigarettatárcáját töltötte meg, mert nagy mulatásra készült. Úgy érezte, hogy délutáni munkájával kiérdemelte a kellemes estét.

Simon már valóra váltotta elhatározását, és beíratta Duncarryt a Jericho klubba; így hát tudta, hol találhatja meg az amerikait. A klub a folyó mentén volt, közel a Farringay Mansionshez. Útközben elhajtott a szálló előtt, és észrevette barátját, a portást, aki épp felbámult a holdra.

– Van gyufája?

– Hogyne, kérem.

A portás előkotorta gyufásdobozát, és jutalmul kapott egy cigarettát. Egy pillanatig sem gyanította, hogy ez a csinos és elegáns fiatalember azonos a rendkívül bőkezű taxisofőrrel, aki tíz shillinget ajándékozott neki. Amikor továbbhajtott, Simon Templar felnézett az ablakokra, amelyek a folyóra nyíltak. Az egyik mögött ott sejtette a két gengsztert, zúgó, szomorú fejjel.

Felnevetett és tovább hajtott. A Jericho klubban ilyenkor még kevesen voltak. A vacsoraterem egyik csöndes zugában felfedezte Duncarryt, aki kártyabűvész mutatványokkal szórakoztatott egy válogatott társaságot. Duncarry megpillantotta az Angyalt, félretolta a kártyákat és átment a bárba. Azonnal meglátta rajta, hogy valami történt.

– Újabb bonyodalmak? – kérdezte röviden.

– Nem sok.

A New York-i elgondolkozva verte le szivarjáról a hamut. – Mindkettővel? – kérdezte hanyagul.

Az Angyal röviden elmondta legutóbbi élményeit, és Duncarry csendben hallgatta. A végén felhördült.

– Fogadjunk, hogy ezt a történetet nem mondja el Tealnek – mondta. – Azonnal megölné magát.

– Mindenesetre feltámadna benne az ilyen irányú vágy.

Duncarry kérdőn nézett rá. – Még mindig nem tudom, hogy miért hagyta őket futni.

– Pedig érthető. Wiltham ma reggel megtelefonálta nekem, hogy lekötötte a szállítmányt Kellorynak, és Kellory képviselője délután ötkor felmegy az irodájába fizetni. Gyanítottam, hogy ez Jack Farnberg lesz, és ezért vártam rá a kapu előtt.

– Helyes. De amikor bent ült a kocsijában…

– …miért nem szállítottam egyenesen a Scotland Yardra? Először is, mert magamnak akartam Jack Farnberget, és másodszor, mert időt kell hagynunk. Jack legyen szabad, amíg a csekket be nem váltják. Ez így felel meg a játékszabályoknak, amelyeket Ali Babától tanultam a negyven rabló közt.

– Az áldóját – mondta Duncarry reménytelenül – ez a párocska tovább futkos szabadon, és a lány náluk van.

– Ezért is hagyom őket futkosni – mondta az Angyal. – Eileennek semmi baja nem történik, ezt írásba adom.

– De hát Wiltham tudja-e, hogy ez az ember, aki magára lőtt akkor éjjel, és az, aki elrabolta a lányát, azonos?

– Ezt persze nem tudja. Viszont nem hülye, hogy ne erezné, mennyire puskaporos a levegő. Azt is sejti, hogy maga fontos szerepet játszik. De ha megmondtam volna neki, amit tudunk, nem vette volna olyan mohón a szavamat, hogy maga nem gátolja meg az üzletét.

– Maga a tűzzel játszik. Tudom, hogy nem először, de most különösen jó lenne, ha vigyázna minden lépésére. És ha számomra fontos volna a Wiltham-lány, nem lennék nyugodt a biztonsága felől.

– Én pedig tudom, hogy biztonságban van… még egy-két napig.

Duncarry vállat vont. – A maga dolga. Szabadok vagyunk az est hátralévő részében?

– Egyelőre, úgy tudom, igen – mondta az Angyal Duncarry legnagyobb megelégedésére.

A jazz játszani kezdett, és Duncarry egy ideig egészen egyedül szórakoztatta a társaságot. Később az Angyal kezdett el bendzsózni és énekelni.

Egyszerre csak valamelyik pincér szólította félre az Angyalt, hogy kint várja az előcsarnokban Barringer.

– Levelet kaptam, – kezdte.

– Tudom – felelte az Angyal a fiatalember legnagyobb ámulatára.

– Honnan tudja?

Simon mosolygott. – Kémeim mindenhol ott vannak – válaszolt nyugodtan. – A levél azt tartalmazza, hogy vagy elárulja találmányának titkát, vagy kellemetlenségek fogják érni Eileent. Úgy látszik, rájöttek, hogy nem Pat van a birtokukban, és igyekeznek hasznosítani az adott helyzetet.

Barringer tágra meredt szemmel nézte. – Honnan az ördögből tudja mindezt?

– Kevés dolog van, amit én nem tudok – mondta az Angyal jókedvűen. – De ez kizárólag böjttel és imával egybekötött agymunka eredménye.

– Most mit tegyünk?

– Ma éjjel… semmit. – Az Angyal Barringer vállára helyezte a kezét, és biztató, nyugodt mosollyal nézett rá. – Eszébe ne jusson válaszolni erre a levélre, vagy éppen teljesíteni, amit kérnek. Holnap este látni fogja újra Eileent, erre szavamat adom.

Néhány perccel később az Angyal tovább énekelt, mintha misem történt volna.

Este otthon hagyta a kocsiját, de ma éjszaka nem kellett Duncarryt roncsként hazaszállítani az Elmbury Square-re, mert elég józanul állt a lábán, és még csak álmos sem volt.

– Menjünk egy darabon gyalog, Dun és szippantsunk egy kis friss levegőt. Majd később veszünk egy taxit.

Enyhe, száraz éjjel volt, és élvezve az éjjeli csendet, ballagtak végig a Temze-parton. Amikor közel értek a Farringay Mansionshez, Simon fölmutatott. – Ott enyelegtünk ma délután Jackkel.

Duncarry fölnézett. A bejáratot kivéve minden sötét volt.

– Nagy jelenet lehetett, amikor a két jómadár felébredt – szólt vigyorogva a New York-i.

– Csak most ébredtek fel – mondta az Angyal. –

Nézzen oda. – Sápadt fény szűrődött ki hirtelen három ablakból a függönyön át. Majd először egy ablak sötétedett el, azután pedig a másik kettő is.

– Nem értem, miért nem lógtak meg már órákkal ezelőtt – mondta Duncarry.

Az Angyal körülnézett. – Ott jön már egy taxi lecsapott zászlóval… azt hiszem most készülnek szökni… Bújjon el az árnyékba, mert ahogy én Jack vérmérsékletét ismerem, ha két gyanús alakot lát itt lődörögni, elindítja a pisztolyát. Már pedig holnapra megígértem Patnek, hogy elmegyek vele a kalaposnőhöz.

A taxi megállt a kapu előtt, és a sofőr kiugrott. Csapkodott a karjával, mert hűvös éjszaka volt. Néhány percnyi várakozás után egymástól jó nagy távolságra kijött egy férfi és egy nő.

– Átkozott elveik vannak itt maguknak a civilizációval kapcsolatban – mondta Duncarry keserűen. – Azt hiszem, itt írásbeli engedély kell a miniszterelnöktől és a canterbury-i érsektől, hogy egy szúnyogot megöljön az ember. Zsebemben a töltött pisztoly, és két lövéssel el tudnám intézni az egész ügyet.

Az Angyal nevetett. – De sok baja van. Mondtam már, hogy a két lókötő az én prédám. De valamit bevallok magának, Dun. – Egy másik taxi jött arra, amelyet az Angyal megállított, és beszálltak. – Egy kis tévedésbe mégis beleestem. Mégpedig akkor, amikor azt hittem, hogy ezek tévedésből rabolták el Eileent Pat helyett. Azt hiszem elejétől fogva tudták, hogy mit akarnak. Ugye maga azt mondta, hogy a saját feltevéseik alapján dolgoznak.

– Igen.

– Akkor minden a legnagyobb rendben van – felelt az Angyal, és kényelmesen rágyújtott egy újabb cigarettára.

IX.

Az Angyal Sir Enoch Wilthamtól még néhány dolgot megtudott. A rakományt, amelyet a Kellory-bandának eladott, egy olyan hajónak kellett felvennie, amely Bresttől három mérföldnyire horgonyzott. Neve Missolonghi volt. A hajó felvette volna a szállítmányt a francia kikötőben is, ahol ez nem volt törvényellenes, de mindig fennállhatott a veszélye annak, hogy egy helybeli amerikai konzul kellemetlen érdeklődése megakadályozza az üzletet. Hisz valószínűtlen volt, hogy a holland lobogó alatt futó sourabayai gőzös egyenesen a messze Jávába menjen ennyi szeszesitallal. Még képes felhívni egy ilyen konzul az amerikai kikötőhatóságok figyelmét a gőzösre, ami keresztezte volna Kellory terveit.

Simon Templar semmittevésben töltötte a napot, és ásítozva olvasott egy könyvet, amikor két táviratot hoztak egyszerre. Az egyik Patrícia Holmtól jött, aki napok óta barátoknál tartózkodott Sussexben, és értesítette, hogy délután hat óra körül érkezik. A másik már titokzatosabb volt, de csak egy-két percre volt szüksége, hogy azt is megfejtse.

„L.S.D.O.K.K.B.E.”[4]

Az Angyal kisütötte, hogy Sir Ennoch Wiltham L. S. D.-je O. K. volt. Erre az értesülésre várt már egész nap. Hálás volt, hogy megszűnt a tétlenség, felállt, cigarettára gyújtott, és néhány percig elgondolkozva járt föl-alá a szobában. Patrícia óvatosan vezetett, a kocsija kitűnő karban volt, minden valószínűség szerint tehát pontosan és baj nélkül megérkezik. Simon felírt számára egy üzenetet, és a cédulát szembetűnő helyen, a kandallópárkány tükre előtt helyezte el. Azután bement a hálószobába, és egy ideig ottmaradt. Már sötétedett, amikor árnyszerűen kisurrant az utcára és elsietett.

Az ember, aki a Deepsand Wharfhoz vezető kaput őrizte, kinézett a fülkéjéből.

Plymouthban volt egy kis leány

(Ég áldja, szép és fiatal!)

Plymouthban élt egy kis leány,

(Figyeld csak miről szól a dal!)

Plymouthban élt egy kis leány,

Szakmájában mesteri volt,

Szőke leány, szőke leány,

Aki veled nem kóborolt…

A férfi, aki a régi tengerészdalt énekelte, jó hangú fickó volt, habár e percben erősen csuklott, ami éneklés közben zavarhatta. A magas, borotválatlan, mosdatlan alak bizonytalanul állt a lábán.

– Ki maga és hova szeretne menni? – kérdezte a kapuőr.

– Engem gondol? – A piszkos alak kivette a pipát szájából és ránézett az őrre. – Én fűtő vagyok, matróz a Miss… valamin. Sohasem tudom megjegyezni a nevét, de valami ír neve van.

– Missolonghi?

– Ez az. Miss O’Longhi. Hol a hajó?

Az őr megmutatta. – Arra lejjebb.

– Köszönöm, bajtárs.

Az Angyal folytatta dülöngélését, keresztülbotladozott egy vasúti sínpáron és meglátta a hajót. A Missolonghi ki volt kötve a rakodóparthoz, és egy recsegő-sivító daru faládákat emelt rá… Jack Farnberg és Vittorio nyilván más árukat is szándékoztak szállítani azon kívül, ami az Angyalt érdekelte.

– Mert ha ez a hajó nem Vittorioé – gondolta az Angyal – akkor engem hívjanak Bobbliobbliónak.

Ezerhatszáz tonnás hajó volt, amelyet átfestettek barnára. Az Angyal nem tudta biztosan, hogy Jack Farnberg és Vittorio Ardossi akár csak száz mérföldnyi körzetben vannak is a jachttól… lehet, hogy át csúsztak Teal hálóján, és hajón vagy repülőgépen már Franciaországba mentek. Talán ott akartak találkozni a Missolonghival, azon a hajón, amely elvitte Sir Enoch Wíltham küldeményét. De azért valahogy alapjában véve az Angyal mégis úgy érezte, hogy első feltevése a helyes, és Ardossiék itt lappanganak a közelben. Főképpen azért volt a szökésük valószínűtlen, mert velük lehetett Eilleen Wiltham, persze, ha nem is szabad akaratából. Azonkívül pedig itt volt még az a másik üzlet, amelyben a lány olyan fontos szerepet játszott. Farnbergnek Barringerhez intézett levele utasításokat tartalmazott a fiatalember részére: találkozzék egy autóval, St. Albanstól északra várni fogja az országút egy bizonyos pontján hat órakor. A kocsit senki sem fogja ott várni, az Angyal gondoskodott erről, viszont remélte, hogy Farnberg és Ardossi addig ideát maradnak, ameddig a kitűzött időpont le nem járt.

A rakodóparton dolgozó emberek közül senki sem törődött az egyik kikötőcölöpön üldögélő, pipázó alakkal. Az Angyal nézte a munkát, és amikor a darukezelő az utolsó ládára akasztotta rá a láncot, fölállt és odament.

– Emeljen csak át engem is – kiáltotta. – Inkább lovagolok, mint hogy gyalogoljak! – Ráállt a ládára, és a daru megindult vele. – El ne felejtsen engem is felírni a könyvbe – mondta, amikor ellebegett a hivatalnok mellett, aki jegyezte a hajóra kerülő szállítmányt. – Megjelölésem: dinamit.

A hivatalnok nevetve becsukta könyvét, és kiment a partra. Az Angyal elindult egy átjárón keresztül, ahol egy gyarmati születésű matrózba ütközött. A fiú gőzölgő rizses tálat vitt, felpillantott az Angyalra és továbbsietett. Mindenki el volt foglalva, és az Angyal érezte, hogy egyre erősebben fűtik a gépeket. Dudorászva ment tovább. A rakodópart üres volt. Nehéz tehervonat dübörgött kint a parton az egyetlen sínpáron, – amelyen előbb jött keresztül – állandó figyelmeztető sípolással. Tovább haladva meglátta, hogy még a hajó társalgószobája is zsúfolásig megtelt ládákkal. Az Angyal meggyújtotta pipáját, felment a fedélzetre, és nekiütközött egy különös járású kis embernek, akinek arcát őszülő szakáll keretezte, és sok aranygombbal ellátott öltönyt viselt.

– Mi az istent keres itt? – ordította rá. – Hiszen maga nem tartozik erre a hajóra!

Az Angyal foga kivillant, amint elmosolyodott. – Mindenféle dolgot keresek, drága öregem – mondta. – Fűtő vagyok, s van itt valahol egy hajóm, de nem találom.

– Akkor menj innen a fenébe, mert kilöklek!

– Jó, jó, megyek – mondta békülékenyen az Angyal. – De nem azért, mert tetszik a képe. Meg aztán heti ötven dollárért se mennék a maga hajóján. És ha egy szót szól, keresztülbokszolom a szakállát a nyakán, úgy hogy hátul jön ki, és megkötheti vele a gallérját.

Beletenyerelt a férfi képébe, úgyhogy az majd hanyatt esett, és lesietett a hajóról, mielőtt még a tiszt visszanyerhette volna egyensúlyát. Kellemetlen volt ez a találkozás a szakállas emberrel, mert Simon Templart rövid, de hatásos körsétája arra a következtetésre juttatta, hogy sem Farnberg, sem Ardossi nincs ott a Missolonghi fedélzetén. Hogy Eileen Wiltham a hajón van-e, azt nem tudta ezúttal megállapítani… különben is minden legyet egy csapásra akart agyonütni. Kénytelen lesz – gondolta – valahogy még egyszer a hajóra kerülni, és az egész munkát kint a tengeren elvégezni. És akkor Simon Templar váratlanul összetalálkozott ellenfelével egy lámpa alatt, és nem törődve azzal, hogy milyen következmények lesznek, hangosan, örömtől repeső hangon kiáltotta:

– Jack Farnberg… drága kicsikém!

Mint egy párduc, ugrott neki az Angyal, úgyhogy Farnberg elvágódott, és együtt hemperegtek. De bár Farnberg alkoholcsempész volt, soha nem nyúlt erős italhoz és olyan erős maradt, mint a bika. Az Angyal a gengszter torkát szorongatta kezével. Farnbergnek sikerült egyik kezét maga alá gyúrni, de Simon Templar megelőzte, és kirántotta pisztolyát a zsebéből. Nagy ívben dobta el a pisztolyt, amely nekivágódott a jacht oldalának, és kis csobbanással elmerült a vízben. A gengszter ököllel belevágott az Angyal képébe, és minden erejét összeszedve sikerült kiszabadítani a torkát. Egymást gyömöszölve és ide-oda hurcolva a szénporos piszokban, az ívlámpa alatt verekedtek, és a vasútvonal sínjei közvetlenül mögöttük csillogtak.

A Missolonghi fedélzetén egy csomó gyarmati matróz figyelte a verekedést. A két férfi egyenlő ellenfél volt. Az Angyal legalább féltucat különböző fogást kísérelt meg, amelyek máskor mindig sikerrel járlak, de bár állandóan ő volt felül, nem tudott kiszabadulni a gengszter acélizmú karjának szorításából. Farnberg arca össze volt mázolva a szénporos piszoktól, és az izzadság csorgott róla, a tapasz pedig, amely az Angyallal való legutóbbi találkozás emlékéül éktelenkedett állán, kezdett leválni onnan. Az Angyal gyilkos gyűlöletet látott izzani Farnberg szemében és elnevette magát. Míg ott hemperegtek, valami csillant az Angyal karja mellett: az a kés volt, amelyet az Angyal mindig a kabátujjában hordott. Simon addig mesterkedett, amíg a kés nyélét erősen fogai közé tudta szorítani, azután kihúzta a kést, és Farnberg egyszer csak azt látta, hogy egy késhegy közeledik a torkához. A vékony és borotvaéles penge egyre közelebb került a torkához, amelyről már a verekedés elején leszakadt a gallér, és Farnberg látta, hogy a halál már csak egy hüvelyknyire van tőle. Most a kés megérintette bőrét, úgyhogy egy kis vér serkent ki a nyakából, mire Simon Templar fölemelte a fejét, és fejének egy gyors mozdulatával félredobta a kést.

– Nem piszkítok be egy ilyen jó kést magával – mondta. – Elintézem magát puszta kézzel is!

Egyszerre csak az ívlámpa sisteregni kezdett, és a szénelektródok egyre sötétebb színt öltve kialudtak.

Farnberg látva, hogy a gyilkos késben rejlő veszély elmúlt fölötte, minden erejét összeszedte. Karjának szorítása erősödött, sarkát nekifeszítette a földnek, és át akart fordulni, hogy az Angyal kerüljön alul. Újra gurultak egyet, és az Angyal csiszolt fémhez ért a kezével. Azután megint mozdulatlanul feküdtek egymást szorítva, és el nem engedve.

A sötétből sorompócsattogás hallatszott, és egy közeledő vonat figyelmeztető sípjele törte meg a csöndet. Most már tudta az Angyal, mi volt ez a csiszolt fém, amihez hozzáért: rajta feküdtek a síneken. Simon szeme sarkából meglátta a lokomotív lámpáját, amely egyre közelebb jött a sötétségből. A mozdonyvezetőt zavarhatta a rakodóparti nagy sötétség, mert teljesen kinyitotta a gőzsípot, amelynek éles sivítása megtöltötte a levegőt.

– A vonat! – kiáltotta Templar. – Rajta fekszünk a síneken!

Farnberg karjának szorítása lazult, és a közös veszély egy pillanatára elengedték egymást. Tántorogva álltak fel, és lihegve néztek egymásra. Mikor a vonat már csak három yardnyira volt tőlük, Farnberg újra nekiugrott. Az Angyal gyorsan lehajolt, hátralépett, és teljes erejéből ököllel belevágott Farnberg arcába. A gengszter hátratántorodott, sarka beleakadt a sínbe, és mialatt lezuhant, egyetlen egyet üvöltött…

Az Angyal gépies mozdulattal nyúlt a zsebébe cigarettatárcájáért. A vonat a fékek teljes igénybevételével lassított, s végre megállt, de addig már elhaladt előtte, és elhaladt Farnberg fölött is…

Az ívlámpa szénelektródjai ismét vörösen izzani kezdtek, és aztán erős fényt árasztottak maguk körül. A világosságban az Angyal Ardossit látta meg, aki csak egy yardnyi távolságban állt tőle, és rászegezte pisztolyát. Féltérdre esett, és ugyanabban a pillanatban már lőtt is. Saját lövésével egyszerre két másik lövést is hallott, amelyek szinte egyszerre csattantak. Az Angyal sértetlen volt, de Ardossi megtántorodott, és hangtalanul vágódott végig a földön. Simon fölállt, és egy ismerős arcot pillantott meg.

– Jóslata valóra vált – mondta Duncarry. – Még szerencse, hogy ideértem. Maga ugyan elég gyorsan lebukott, de azért eltalálhatta volna. – Hangtalanul nézte a megnémult olaszt. – Nagy a gyanúm, hogy ez volt az utolsó alkalom, amikor Ardossi ráfogta valakire a pisztolyt, vagy pedig célzásom már nem is a régi.

Az Angyal bólintott. – Jack Farnberget, szegényt, baleset érte – mondta.

Egy pillanattal később Teal főfelügyelő tűnt fel a sötétből, szokott álmos módján.

– Miss Holmnak defektje volt, és emiatt néhány órával később érkezett – magyarázta. – Megtalálta a maga céduláját, és telefonált nekem; persze azonnal jöttünk. Miért nem mondta meg nekem, hogy felfedezte Ardossi hajóját?

– Meg kellett tartanom egy ígéretet – felelt az Angyal. – Nem látta, hogy részben meg is tartottam? Igazán gyönyörű balesetből származó halál, Claud.

– Valóban az lehet – mondta Teal álmosan.

Nem volt egyedül; Charles Barringer és egy detektívőrmester kísérték. A sápadt arcú fiatalember túlerőltetettnek látszott.

– Mi történt? – kérdezte, az Angyal pedig ránézett és elvigyorodott. – Csak egy kis rendetlenség. Törvényen kívüli ítélet-végrehajtás – mondta kedvesen. – Azt hiszem, hogy megtalálja Eileent azon a bárkán, ha elég sokáig alaposan keresi. Induljon, és végezze a dolgát fiam. És ne feledkezzék meg az érzelmes viszontlátásról sem.

X.

Teal főfelügyelő felnyitotta a Gaydon's Wharf-i iroda ajtaját és belépett. Pállott, poros levegő fogadta őket, amely összekeveredett Duncarry szivarjának füstjével.

– No, most hogy idecipelt bennünket, mi érdekeset tud mondani? – kérdezte Teal különösebb derűlátás nélkül.

– Itt halljak meg ha tudom – mondta az Angyal. – Megígértem Wilthamnek, hogy tisztázom ezt a lehetetlen bűnügyet, és ebben magára számítok. Elvégre nem én vagyok a detektív. – Fölült az íróasztalra. – Rossz itt a levegő – folytatta. – Jó volna kinyitni egy ablakot. Van ellene valami kifogása, szívem szerelme?

– Idefigyeljen Angyal – mondta Teal türelmesen. – Én tudom, hogy maga mindent egybevetve nem az a bolond, akinek látszik, és amilyennek sokszor tetteti magát. Maga azért hozott ide bennünket…

– …mert megígértem, hogy utána fizetek egy ebédet, ugye? – mormolta az Angyal kedveskedve. – Maga minden jutalmat munka nélkül akar? Nem ígértem meg a Londonban kapható legjobb ebédet?

– De azt ígérte – felelte Duncarry.

Az Angyal feltolta kalapját a homlokára. – Van egy cigije Teal?

Teal odadobott neki egyet, és az Angyal ügyesen elkapta a szájával. – Hát gyufája van-e, szép fiam?

A gyufásdoboz is zörögve repült keresztül a levegőn.

– Rohadt egy ízlése van cigarettával kapcsolatban – mondta az Angyal mialatt rágyújtott, és az amerikai vigyorgott kettejük enyelgésén. Az Angyal összefonta két kezét a térdén, és hátratámaszkodott.

– Megfejtette már a nagy sárkánytitkot, amelyet legutóbb említettem itt? – kérdezte.

– Fristenek valóban volt valami sárkányszobra – mondta Teal. – Ezt megállapítottam. Mi történt vele?

– Mivel kétségtelen, hogy a titokzatos gyilkos a kulcslyukon jött be és ment ki, nem lett volna lehetséges vagy túl nehéz, hogy magával vigye azt a sárkányszobrot is, ugye?

Teal szeme kitágult. – Folytassa – mondta.

– Akkor hát mutatok egy ügyes trükköt – mondta az Angyal. Zsebéből elővett egy hosszabb spárgát, és rövid vizsgálódás után kiválasztott egy vastag, lexikonszerű könyvet az iratszekrényről, amelyben meg lehetett találni, hogy „Ki kicsoda”. A spárga egyik végét rákötötte a könyvre, és a könyvet óvatosan kilógatta az ablakpárkányon keresztül.

– Kaphatnék kölcsön egy pisztolyt? – mondta Duncarryhez fordulva.

Az amerikai elővett a zsebéből egy fegyvert, és Simon, miután gondosan kiürítette, rákötötte a ravaszra a spárga másik végét. Azután fölvette a rudat, amellyel a felső ablakot lehetett kezelni, néhány lépést tett hátra az ablaktól anélkül, hogy többet elhasznált volna a spárgából, mint hosszának körülbelül a felét. A rúd egyik végét az ablakpárkányra támasztotta, úgyhogy az majdnem elérte a könyvet, a másik vége pedig az Angyal testéhez ért. A könyv közvetlenül az ablakpárkány alatt lógott és a spárga másik végén lévő pisztolyt most két tenyere közé szorítva, nekiirányította homloka közepének. A két detektív szemében egyszerre villant a megértés.

– Ugye milyen egyszerű – szólt az Angyal, és előrelépett egyet. A spárga megrántotta a „Ki kicsoda” súlya alatt a pisztoly ravaszát és ebben a pillanatban Simon elengedte a pisztolyt, amely a megfeszült spárga rántása alatt nekirepült a belső ablakpárkánynak, és megakadt rajta. A könyv lent lógott a víz fölött. Az Angyal félre lépett, és a rúd beesett a szobába.

– Ha a spárga másik végén nem egy könyv súlya van, hanem azé a sárkányszoboré, akkor a pisztoly nem akad meg a belső párkányon, és lezuhan a vízbe a sárkánnyal együtt – mondta.

Teal főfelügyelő mélyet lélegzett, s úgy bámult rá, az Angyal pedig félig elszívott cigarettáját bedobta a kályhába.

– Friste úgy látszik, meggyűlölte a világot – mondta. – Elvesztette a lányt, akit mindennél jobban szeretett a világon, és éppen Charles Barringer került ki ebből a küzdelemből győztesen. Tudnia kellett, hogy még ha meg is öli Barringert, sohasem lehet a lánynál kilátása, és úgy látszik azt érezte, hogy így nem érdemes tovább élnie. De gyűlöletében arra is gondolt, hogy talán ha nem jönnek rá, miképpen lett öngyilkos, bosszút tud állni halálában vetélytársán. Igazán új, különös és nagyszerű.

Teal elismerően nézett az Angyalra.

– Maga azt mondta az előbb, hogy nem detektív? – kérdezte.

– Azt – felelte az Angyal.

– Nem vagyok biztos benne, hogy nem tudnék-e a maga számára teljes kegyelmet, és egy jó állást kieszközölni – mondta Teal, és az Angyal elnevette magát.

Aztán rágyújtott a saját cigarettájára, és rendesen feltette ismét a kalapját. – Hát megyünk ebédelni vagy nem? – kérdezte.

A hivatalos iratok közt, amelyek ezt az ügyet tárgyalták, sohasem szerepelt az a tény, hogy mialatt ebédnél ültek, az Angyal Duncarry szemében valami furcsa fényt látott, amely kíváncsiskodó gondolatok és gyanakvó érzések keveréke volt. Az pedig egyenesen hazugság lenne, ha valaki azt állítaná, hogy Simon Templar meglepődött, amikor Duncarry hat órakor egyedül látogatta meg őt az Upper Berkeley Mewson.

– Mindig hallottam, hogy az elmélet erős oldalai közé tartozik, Angyal – mondta Duncarry. – De most már tudom is.

– Miért? – kérdezte az Angyal jámbor arckifejezéssel.

– Maga ölte meg Fristet?

Simon Templar egy pillanatig elgondolkozva nézett rá, és azután a híres Angyal-mosoly játszadozott szája sarkában.

– Bocsánat, eddig nem sokat hallottam a maga agyvelejéről, Dun – mondta. – De bármikor kívánja, kiállítok egy bizonyítványt erről, hogy birtokában van ilyesminek.

– Szóval maga ölte meg?

– Persze, hogy én – mondta az Angyal. – Nem megmondtam, hogy sötét gazember? Bekopogtam hozzá, miután a személyzete már eltávozott, és ő maga engedett be. Éppen becsukta az ablakot, készült lezárni az irodát, és amikor meglátta a pisztolyt a kezemben, ijedtében leejtette a rudat, amely ott maradt, ahol találták. Én már akkor olyan voltam, mint ő, arcra-ruházatra egyforma, és csak azért mentem el a portás előtt másnap reggel, hogy a dolog még titokzatosabb legyen: az első fordulónál a lépcsőházban megint visszavedlettem gyönyörű külsőmre, és ismét elhagytam a házat.

Duncarry bólintott. – Felteszem: abban reménykedik, hogy Teal kikotortatja az egész folyót azok alatt az ablakok alatt, mert be akarja bizonyítani a maga tételét.

– Hát persze – felelte az Angyal csöndben. – Sőt egy pisztolyt is dobtam a vízbe, hogy megtalálja.

Duncarry kifújta a füstöt az orrán, és összeráncolta homlokát. – Az egyetlen, amit nem értek az egészben – vallotta be – a sárkány. Ez még most is rejtély előttem.

– Ó, az egyszerű. – mondta az Angyal. – Miután lelőttem, átnéztem kissé Friste magán irattárát, és az a sárkány az idegeimre ment így hát egyszerűen kidobtam az ablakon. Teal azt is megtalálhatja a folyó fenekén, körülbelül ott, ahol a pisztolyt.

Az Angyal sóhajtott egyet, mint akit nagyon kifárasztott, hogy egyszerre ennyi világos és igaz dolgot kellett mondania. – Most pedig mit szólna ahhoz, ha elmennénk a Jerichóba?

A nemzeti adósság

I.

Egy novemberi napon három férfi ült ebéd után az Elysion-vendéglő olasz télikertjében. Kint darás eső esett, és az utcák bentről nézve úgy csillogtak, mintha olajjal lennének végigöntve. Az emberek fölhajtott gallérral siettek végig az utcán, zsebükbe süllyesztették a kezüket és fáztak. De idebent a télikertben meleg volt és világos. Az Elysion híressé vált fényűző berendezéséről és még ezen belül is az olasz télikert volt a legelegánsabb. A bárom férfi egy mélyedésben ült, az ablakról félrehúzták a függönyt, és kiláttak a Piccadilly Circusra, amely éles ellentétet mutatott a termet betöltő, zsongító meleggel.

Mindegyikük előtt egy csésze feketekávé állt, és egy pohár 1875-ös brandy, amelyről az Elysion külön is híres volt, s mindegyikük drága szivart szítt.

Az a férfi, aki az asztalon ült, beszélt.

– Azt hiszem – mondta – hogy kíváncsiak vagytok, mit teljesítettem már az ígéreteim közül. Nagy megelégedésemre szolgál, hogy közölhetem veletek: mindent. Valamennyi szükséges értesülést beszereztem, és itt minden le is van fektetve. – Ujjával megkopogtatta homlokát. – Terveimet tökéletesen kidolgoztam, és miután úgy látom, hogy a brandy ízlik és a szivar is megfelel, szeretném részletezni a terv kivitelét.

Ez a férfi magas volt és sovány, kissé már hajlott; első pillanatra nyugalmazott diplomatának vagy egyetemi tanárnak látszott, és ehhez a benyomáshoz finom metszésű arca és őszülő haja is hozzájárult. Körülbelül ötvenöt évesnek látszott, de kék szeme, amely elővillant a sűrű fehér szemöldök alól, sokkal fiatalabb korra vallott.

– Alig várom, hogy meghalljam, professzor – mondta baloldali asztaltársa. Ez zömök, bikanyakú, kékre borotvált férfi volt, aki úgy festett a frakkban, mintha az kényelmetlenséget okozna neki.

A harmadik férfi figyelmét csak egy kézmozdulattal jelezte. Ez alacsony volt és karcsú, a hajába már sok ősz szál vegyült. Hosszú nyaka a szükségesnél két-három számmal bővebb gallérból emelkedett ki.

– Egészen egyszerű – mondta a férfi, akit „professzor”-nak szólítottak, és előre hajolt. A másik kettő ösztönösen szintén közelebb hajolt hozzá.

Háromnegyed órán át beszélt, és a másik kettő majdnem szótlanul hallgatta. Beszédét csak néha szakította meg egy rövid kérdés, s azonnal részletesebb magyarázattal szolgált arra a pontra nézve, ahol története éppen tartott. A professzor minden kérdéssel tisztában volt, és hangja kellemesen csengett. A háromnegyed óra végén tudta, hogy a másik kettő tisztán látja a terv főbb pontjait, és elismerik, hogy az zseniális.

– Ezt az eljárást ajánlom – zárta le a magyarázatot. – Ha valamelyikőtöknek van valami bírálata vagy bármilyen hozzászólása, most szabadon nyilatkozhat.

Mosolyogva dőlt hátra székében, mint aki egészen biztos abban, hogy semmiféle érdembevágó kritika nem következik.

– Csak egyet nem fejtettél ki – mondta a jobboldali férfi. – És pedig azt, hogy hol vesszük a szükséges anyagot!

– Vásárolni nem lehet – felelte a professzor – hát el kell készíteni.

A másik még mindig kételkedett. – Ezt könnyű mondani – jegyezte meg. – De gondold át a kivitelt. Sem Crantor, sem én nem értünk a kémiához. És te, bármilyen okos vagy más téren, nem hiszem, hogy magad el tudnád készíteni.

– Ez teljesen igaz – mondta a professzor. – Én nem tudom elkészíteni.

– Szereznünk kell egy vegyészt – mondta Crantor.

A professzor megrázta a fejét. – Nem szerződünk vegyésszel – mondta. – A vásárolt emberek veszélyesek. Az az ember, akit egyik fél megvásárolhat, megvásárolható magasabb áron egy másik fél részéről is. Ezt a kockázatot soha nem vállalnám. Kényszeríteni fogunk egy vegyészt, hogy készítse el, amire szükségünk van. Ügy fogom rendezni, hogy árulás ellen biztosítva legyünk. Már kiválasztottam a megfelelő áldozatot. Neve Betty Tregarth. Nagyon fiatal, de kitüntetéssel végzett és egészen kiváló vegyész. Most Coulterséknél van alkalmazva, a műselyemgyárban. Értesülésem alapján tudom, hogy rendelkezik a megfelelő képességgel.

A hosszúnyakú kivette szájából a szivart. – Megmondanád, hogyan akarod kényszeríteni, professzor? – kérdezte.

– Hogyne, drága Marringem – felelte a professzor, és elmagyarázta.

A terv minden kritikán felül állt, de Gregory Marring egy ponton mégis aggályoskodott. – Kár, hogy nő. Az ember sohasem bízhat meg bennük teljesen.

A professzor mosolygott. – Ez a megjegyzés a meggondolatlanságot bizonyítja. Tapasztalatom szerint egy nőnél az ember mindig tudja, hányadán van; egy férfi viszont sokszor csökönyös és nehezen kezelhető.

Nem vitatkoztak tovább. – Akkor hát azonnal belefoghatunk – ajánlotta a professzor.

– Semmi sem tarthat vissza bennünket – mondta Marring.

– Ám legyen – tette hozzá Crantor kenetteljes hangon.

A professzor elgondolkozva nézett ki az ablakon. Hideg és zord lehetett odakint, de amit látott, mégis tetszhetett neki, mert mosolygott.

* * *

Három nappal később este kilenc óra felé Betty Tregarth olvasott, amikor megszólalt a telefon.

– Miss Betty Tregarth?

– Igen. Ki beszél ott?

– A bátyja nevében beszélek, Miss Tregarth. Nevem Raxel. – Bernhard Raxel professzor. A bátyját néhány perccel ezelőtt közvetlenül a házam közelében elütötte egy taxi és behozták ide, amíg a mentők megérkeznek. Az orvosok most úgy döntöttek, hogy egyelőre ne szállítsák el.

A lánynak megállt a szívverése. – Csak… csak nincs… életveszély?

– Félek, hogy komolyan megsérült, Miss Tregarth, de eszméleténél van. Átjönne most rögtön?

– Igen, hogyne! – felelt a lány kétségbe esve.

– Cornwallis Road 7. Csak néhány száz yardnyira önöktől.

– Tudom, öt perc múlva ott leszek. Viszontlátásra.

Letette a kagylót, és magára kapott egy kabátot meg egy kalapot. A fivére körülbelül egy órája ment el a közös lakásból azzal, hogy a West Endbe megy, moziba. A Cornwallis Road útba esett, ha földalattihoz igyekezett. Gondolni sem mert rá, hogy milyen súlyos a sérülése. Ismerte az ilyen nyugodt, de sokatmondó telefonértesítések valódi jelentőségét, mert édesapja is hasonlóképpen lett baleset áldozata három évvel ezelőtt, és bele is halt a sérülésbe.

Néhány perc múlva becsöngetett a Cornwallis Road 7. alatt, és az inas azonnal ajtót nyitott.

– Miss Tregarth? – kérdezte, felismerve az aggódást a fiatal lány arcán. – Raxel tanár úr utasított, hogy engedjem be.

– Hol a bátyám?

Az inas kinyitott egy ajtót. – Szíveskedjék itt várni Miss Tregarth, azonnal jelenteni fogom, hogy megérkezett.

A lány bement. Várószobában állt és azon törte a fejét, vajon milyen tudományágat művel a professzor. Karosszékek, egy könyvszekrény, és az asztal közepén folyóiratok. Betty leült, és igyekezett türelmes lenni. Nem kellett sokáig várnia. Néhány perc múlva az ajtó kinyílt, és egy magas, sovány, idősebb úr lépett be. A lány fölugrott.

– Ön Raxel professzor?

– Igen. Ön pedig, ugye Miss Tregarth. – Kezet fogtak. – Sajnos, néhány percig nem mehet be a fivéréhez, mert az orvos még nála van. Foglaljon kérem helyet.

A lány leült, és küzdött izgalmával, hogy önuralmát el ne veszítse.

– Mondja meg kérem, mi történt vele?

Mielőtt felelt volna, a professzor elővett egy arany cigarettatárcát és odakínálta. A lány el akarta utasítani, de Raxel ragaszkodott hozza, hogy vegyen.

– Nem tudom nézni, tanár létemre, hogy milyen rossz idegállapotban van – mondta jóságosan. – Egy cigaretta jót fog tenni.

A lány elfogadta a cigarettát és a tüzet, amit a férfi kínált, azután megismételte a kérdést.

– Nehéz erre felelni – mondta Raxel lassan, és a lány hirtelen megrémült.

– Úgy érti, hogy…

– No nem éppen – mondta. – Az igazat megvallva, nincs kétségem aziránt, hogy fivére most tökéletesen egészséges. Be kell vallanom, kedves Miss Tregarth, hogy hamis ürüggyel csaltam önt ide. Nem is láttam ma este a fivérét, de jelentették, hogy körülbelül egy órája ment el hazulról. Nincs több okunk feltenni, hogy ma este érte egy baleset, mint bármelyik más este, amikor elment hazulról.

A lány rábámult. – De hiszen ön azt mondta…

– Bocsánatot kérek, hogy magára ijesztettem. De ez volt az egyetlen mód, amelyről feltehettem, hogy önt azonnal ide tudom csalni. – Eddig a megtestesült szívesség volt, de most hirtelen gonosz vonás tűnt föl az arcán.

A lány úgy érezte, hogy egész teste megdermed, de hangja mégis egyformán csengett. – Akkor igazán nem értem, Raxel professzor, hogy miért hívott ide – jegyezte meg fagyosan.

– Mindjárt megérti – felelte a férfi. Egy kis ismétlőpisztolyt vett ki a zsebéből, és letette a lány elé az asztalra. A lány meglepődve, és félve bámult rá. – Kérem vegye magához – folytatta a férfi mosolyogva. – Azt akarom, hogy tökéletesen biztonságban érezze magát, miután másképp nagyon megrémíthetné, amit most mondani fogok.

A lány nézte a csillogó fegyvert, de nem nyúlt utána.

– Vegye csak el! – ragaszkodott a professzor előbbi kéréséhez már valamivel édesebb hangon. – Ön itt most a hatalmamban van, egy idegen házban, és én önnek fegyvert ajánlok. Ne legyen bolond! Mindent megmagyarázok.

A lány tétovázva nyúlt a fegyver után és kézbe vette. Miután a férfi felajánlotta… miért ne fogadná el? Ebből nem lehetett baj, sőt a jelen körülmények között még nagy hasznára is lehetett. Mégsem tudta megérteni, miért ajánlja neki épp ilyen körülmények közt. Valószínűleg el sem tudta képzelni, hogy a lány használja is a fegyvert.

– Bizonyára nincsen töltve – vetette oda Betty.

– Meg van töltve – felelte a professzor. – Ha nem hiszi, felszólítom, hogy húzza meg a ravaszt.

– Ez kellemetlen következésekkel járhat a maga számára. Egy rendőr lehet hallótávon belül, aki érdeklődni találna, hogy ki lövöldöz ebben a házban.

A professzor mosolygott. – Lelőhet anélkül, hogy bárki meghallja. Nem vette észre, hogy a szobának nincs ablaka? A falak vastagok, az ajtó szintén… A szoba, hogy úgy mondjam, hangszigetelt. A pisztolylövés semmi esetre sem hallatszik ki az utcára. Ebben biztos vagyok, mert kipróbáltam.

– Akkor…

– Jobban meg fog érteni – mondta a professzor nyugodtan – ha közlöm, hogy néhány óráig itt akarom tartani a házban.

– Valóban?

A lány lassanként arra a meggyőződésre jutott, hogy őrülttel áll szemben, és ez most szinte megnyugtatta kissé. Pedig a férfi hangja izgalom híján nyugodt volt, és modora tökéletes, tartózkodó. Betty hátradőlt székében és igyekezett teljesen nyugodtnak látszani. Azután elégedettséget látott felvillanni a férfi szemében, amikor újra szippantott, és hirtelen eldobta a cigarettát, mintha megperzselte volna az ujját.

– Nyilván ez a cigaretta is preparálva volt – mondta és megrázkódott.

– Talán – felelte a professzor. Felállt, odament a kandalló mellé és megnyomott egy csengőt.

Betty Tregarth felállt, mert furcsán gyengének érezte magát.

– Nem teszek egyetlen mozdulatot sem, hogy meggátoljam, ha menni akar – mondta Raxel gyorsan. De ajánlom, hogy hallgassa meg előbb, amit mondani akarok.

– Ön pedig addig akar beszélni, amíg a kábítószer hatása nem jelentkezik – felelte a lány. – Nem… eszembe sincs maradni, köszönöm.

– Úgy is jó – mondta Raxel. – Ha már nem akar meghallgatni, talán megnézné, amit mutatni akarok. – Kétszer beletapsolt a tenyerébe és az ajtó kinyílt.

Három férfi lépett be. Az egyik az inas volt, aki beengedte a lányt. A másik egy sötét, durva tekintetű férfi. A harmadikat úgyszólván behozták. Magas és széles vállú volt. Válltól le a térdéig kötelekkel csavarták körül, úgyhogy csak hüvelyknyi hosszút tudott egyszerre lépni. Száját egy rövid, fekete vonalzóval peckelték fel, amelynek két végen spárga volt. Ezzel feszítették hátra a vonalzót.

– Talán ez mégis arra készteti, hogy maradjon – mondta Raxel.

– Ez még inkább arra késztet, hogy menjek és rendőrt hívjak – mondta a lány, és két lépést tett a kijárat felé.

– Várjon! – Raxel hangja megállította. A parancs olyan ellentmondást nem tűrő volt, hogy egy percig úrrá lett a lány pánikszerű menekülési vágyán.

– Tessék? – kérdezte a lány olyan nyugodtan, ahogy csak bírt.

– Ön vegyész, Miss Tregarth – folytatta Raxel – s bizonyára tisztában van a Bhang nevű vegyszer tulajdonságával. A cigaretta, amelyet félig elszívott, át volt itatva erősen koncentrált és szagtalanított Bhanggal. Számításom szerint a szer most kellő hatást fog tenni önre. Még mindig a kezében tartja a pisztolyt, amit tőlem kapott, és ott, szemben magával áll egy ember megkötözve és felpeckelt szájjal. Álljatok félre ti ketten! A professzor hangja váratlan élességgel csattant föl, és a két férfi, aki eddig a fogoly két oldalán állt, a szoba ellenkező sarkába ugrott. A megkötözött férfi ott maradt egyedül. Betty Tregarth bambán bámult a kezében lévő csillogó fegyverre, majd pedig a mereven előtte álló megkötözött emberre. Azután mintha valamit kikapcsoltak volna agyában, minden elfeketedett. De a kavargó, zúgó összevisszaságban, amely öntudatának elsötétedését kísérte, mintha ezer mérföld távolságból egy pisztoly dördült volna bele, és visszhangja megtöltötte a végtelen, üres feketeséget.

* * *

Hasogató fejfájással ébredt, és egy ágyban találta magát. Álmosan nyitotta fel a szemét, és igyekezett tisztába jönni azzal, hogy hol van. Körüljártatta tekintetét a szobán; a függöny össze volt húzva, és csak a letompított fényű olvasólámpa szolgáltatott némi világosságot az ágy mellett. Az ablaknál öltözőasztal állt, a sarokban mosdó: a szoba nem volt lakályos. Ez valahogy más volt, mint az ő szobája. Azután oldalt fordította a fejét és meglátta a férfit, aki ott ült az ágy mellett és le nem vette róla a szemét. Visszaemlékezett rá, hogy mi történt mielőtt a Bhangot belélegezte, és a rémület újra megszállta. Felült, ledobta magáról a takarót, és csak most vette észre, hogy még mindig az a ruha van rajta, amelyben elment hazulról. Csak cipőjét húzták le. A felüléstől és az erőlködéstől a szoba forogni kezdett körülötte, és úgy érezte, hogy szétreped a feje.

– Ha egy percig nyugton fekszik – mondta Raxel behízelgő hangon – a fejfájása el fog múlni.

A lány homlokára szorította a kezét, és igyekezett visszanyerni egyensúlyát. Mintha minden erejét elhagyta volna, és még a rémület sem tudott elég erőt adni neki, hogy kiugorjék az ágyból és kirohanjon a házból.

– Ezt meg fogja bánni – mondta a lány gyönge hangon. – Nem tarthat itt örökre, és ha kijutok innen és elmondom a rendőrségen…

– Maga nem fog elmondani semmit – mondta Raxel. – Sőt azt hiszem, kerülni fogja a rendőröket. Talán nem emlékszik rá, de ön megölt egy embert. Sőt, ami még súlyosabb, egy detektívet.

A lány megdöbbenve nézett rá. – Azt, aki meg volt kötözve?

– Detektív volt. Ez az ő háza. Nyílt játékot űzök: én bűnöző vagyok és szükségem van a maga szolgálatára. A detektív, akit maga megölt, a nyomomban volt, és így szükségessé vált, hogy eltegyem láb alól. Két legyet egy csapásra. A város északi részén fogtuk el, és visszahoztuk ide az ő saját házába, mint foglyot. Házvezetőnőjét elcsaltuk hazulról egy hamis távirattal, hogy meghalt az anyja Manchesterben, Azután magát csaltam ide, Bhangot jutattam a szervezetébe és kezébe adtam a pisztolyt.

A lány megdöbbent az emlékezés hatása alatt.

– Hallottam egy lövést… éppen amikor minden elsötétült előttem…

– Azt maga sütötte el – mondta Raxel – De erre úgy látszik, nem szívesen emlékszik.

Bettynek elállt a lélegzete. – Lehetetlen! – kiáltotta hisztérikusan. – Nem tehettem…

Raxel felsóhajtott. – Nagy csalódást okozna nekem, ha nem őrizné meg az önuralmát – mondta, – Egy átlagos teremtésnek megbocsátható lenne az ilyen kitörés, de önnek, tudományos készültségének, csak nincs szüksége arra, hogy egy laikus magyarázza meg a Bhang hatását? Tudhatja: vak őrület keríti hatalmába azt, akinek szervezetébe Bhang kerül. Gyilkol, anélkül, hogy tudná, kit öl meg vagy miért. Ezt tette maga is. Első lövése talált. Természetesen először a szerencsétlen Henley felügyelőt vette célba, mert én úgy rendeztem mindent, hogy őt lássa meg először, amikor a szer hatni kezd. Be kell vallanom, hogy azután nem volt könnyű kicsavarnunk kezéből a fegyvert. Henley egy óra múlva meghalt. – Mindez így történt. – Raxel tudományosan igazolt tényeket közölt a lánnyal. – Az ijesztő körülmények – folytatta Raxel közömbösen – bizonyára még fokozták a méreg hatását, ön minden áron menekülni akart a szobából, és Henley volt az egyetlen, aki útjában állt az ajtónál. Így hát tüzelt, hogy utat törjön magának. Igazán érthető.

– Ó, Istenem – mondta Betty Tregarth letörten.

Raxel öt percet engedett neki, hogy teljesen tisztába jöjjön a helyzete jelentőségével és addig a lány fejfájása is csökkent kissé.

– Nem bánom – mondta Betty Tregarth kábultan, – el fogom viselni… és megmondom, hogy elkábítottak.

– Ez nem mentség a gyilkosságra – mondta Raxel – és kábítószereket szedni magában véve is büntetendő cselekmény.

– De elmondhatok nekik mindent… hogy maga csalt ide. Erre van bizonyíték. Maga telefonált. A központ bizonyíthatja.

– A központ semmit sem bizonyíthat – mondta Raxel. – Én nem is telefonáltam… nagyon gyenge taktikus lennék, ha ilyen hibákat követnék el. Közvetlen leágazást csináltunk, és a központnak nincs is tudomása a beszélgetésről. Kérem, fontolja meg a körülményeket. Magát innen elvisszük, és a ház éppolyan állapotban marad, amilyenben volt. Ujjlenyomatok csak magától maradnak a pisztolyon. Semmit a helyéről el nem mozdítottunk, és Henley felügyelőt holtan találja a rendőrség, ha a házvezetőnő visszatértekor majd értesíti őket. Nagyon jól bántunk vele fogsága alatt, és mielőtt elmegyünk, a köteleket, amelyekkel körülcsavartuk, levesszük. Így hát semmiféle vizsgálat nem fogja bizonyítani, hogy nem volt szabadságának teljes birtokában a saját házában… A színhelyet úgy fogjuk hátrahagyni, hogy a detektívek, hacsak nem egészen hülyék, a következőt fogják megállapítani: Henley egy nővel volt a lakásán, és valamilyen oknál fogva ez a nő lelőtte. A nő persze ön lesz. Ujjlenyomatait azonban nem ismeri a rendőrség, és semmilyen gyanú nem fog magára hárulni, – kivéve, ha én megírom egy névtelen levélben, hogy hol találják meg az ujjlenyomatok tulajdonosát. Remélem, hogy erre nem kerül sor.

– És mit kíván tőlem ezért?

– Önkéntes és jóakaratú segítséget – mondta Raxel. – Holnap elmegy Coultersékhez, és bejelenti, hogy orvosi rendelet szerint néhány heti pihenésre van szüksége, miután idegösszeomlástól lehet tartani. Fivérének ugyanezt a történetet mondja el. Azután eljön velem egy kis, vidéki szállóba Dél-Walesbe, amelyet már kiválasztottam, és ahol berendeztem egy költséges laboratóriumot. Ott dolgozni fog számomra… és az egész csak három hétig tart. Ha munkáját rendesen végezte el, utána szabad és visszatérhet állásába. Ezért ezer fontot fizetek. Még meg akarom jegyezni, hogy semmi törvénybe ütközőt nem fogunk önnel csináltatni. Szükségem volt egy kiváló vegyészre, akinek a hallgatását biztosítanom kellett… ez az egész. A megfelelő lépéseket megtettem, és ámbár nem hiszem, hogy akármelyik esküdtbíróság is halálra ítélné magát azért, amit tett, hosszabb fogságra mindenképpen számíthatna, esetleg elvitetnék Broadmoorra, tizenöt évi fegyház pedig élete legszebb részétől fosztaná meg. Ezzel a büntetéssel szemben azt hiszem, hogy ajánlatomat nyilván elfogadhatónak fogja tartani.

– És mit kellene abban a laboratóriumban csinálnom?

A férfi három mondattal válaszolt, és a lánynak elállt a lélegzete.

– Miért van erre szüksége? – kérdezte Betty.

– Ehhez semmi köze – felelte Raxel. – Nem kívánjuk, hogy részt vegyen abban a munkában is, amire a vegyszert fel akarjuk használni, tehát nem kell attól tartania, hogy bűnbe keveredik. Megígérem, hogy ha céljaimnak megfelelő mennyiséget készített, semmi egyebet többé nem kívánok öntől. Semmi nem fogja meggátolni abban, hogy hazatérhessen, és soha senkinek nem kell megtudnia, hogy mit csinált. Ha akarja, úgy tehet, mintha kísérő orvosa lennék, és a kérdezősködőknek azt mondhatja, hogy az én személyes felügyeletem alatt kell gyógyító kúrát végeznie. Mind jól elrendezhetjük. Azonkívül becsületszavamat adom, hogy egy haja szála sem fog meggörbülni, amíg szolgálatomban van. – Órájára nézett. – Most féltizenegy – folytatta. – Alig egy óráig volt öntudatlan állapotban, habár úgy érezhette, mintha napok óta feküdt volna itt. Bőven van idő arra, hogy választ adjon, és visszatérhessen lakásába, mielőtt a fivére hazaér. És csak egy a válasz, amit józan ésszel adhat.

II.

A szédítő gyorsan repülő Hirondel mellett, amelyet Simon Templar úgy szeretett, mint a szeme fényét, volt még egy másik, sokkal kisebb kocsija is, amely még elég jól futott hegyről lefelé is, tehát óránként húsz mérföldes sebességgel elérte Llancoedot. Ez az autó, amelyet az Angyal minden érthető ok nélkül Hildebrandnak nevezett, túrakocsi volt. A kocsi teteje most éppen fel volt húzva, az oldalrész szintén, mert az éjszaka igen kellemetlen volt. A szél úgy süvöltött a kocsi körül, mintha egyenesen az északi sarkról érkezne, és olyan hideg esőt hozott magával, hogy az még a hónál is hidegebb volt, mindehhez pedig a tenger felől sűrű köd szállt le a vidékre. Az Angyal felhajtotta autóköpenyének gallérját, és öngúnnyal kételkedett már abban is, hogy valaha még fel tudna melegedni.

Keresztülhajtott a kis falun, és egy perc múlva elérte úti célját: azt a házat, amely már kissé kívül állt a falun, és a tengerre nézett. Hosszú, alacsony, kétemeletes épület volt. A kapu fölött tábla jelezte, hogy ez a „Szálló a Világítótoronyhoz”. Este fél tíz volt, de úgy látszik a falubeliek közül senki sem látogatta a söntést, mert a földszinten csak egy ablakból szűrődött ki világosság. Az emeleti ablakok közül három volt kivilágítva. A ház nemigen keltett hívogató benyomást, de az éjszaka rendkívül kellemetlen volt, és Simon Templarnak akkor sem lett volna nehéz a választás, ha nem határozta volna el már tizenkét órával előbb, hogy itt fog megszállni.

Kicsúszott a kocsiból és a bejárathoz lépett. Itt érte az első meglepetés, mert zárva találta. Türelmetlenül kezdett dörömbölni és kis idő múlva közeledő lépések hallatszottak belülről. Az ajtó hat hüvelyknyire nyílt ki, és egy férfi dugta ki a fejét.

– Mit akar? – kérdezte mogorván.

– Szállást éjszakára… talán kettőre is – mondta az Angyal vidáman.

– Nincs üres szobánk – mondta a férfi. Becsapta volna az ajtót, ha az Angyal, akivel már nem egyszer megesett, hogy be akarták csapni orra előtt az ajtót, előbb nem tette volna lábát az ajtórésbe.

– Bocsásson meg – mondta udvariasan – de van szobája. Nyolc hálószoba van ebben a düledező butikban, és én pontosan tudom, hogy csak hatot foglaltak el.

– No, hát akkor se jöhet be – felelt a férfi nyersen. – Nem óhajtjuk vendégül üdvözölni.

– Ezt igazán sajnálom – mondta az Angyal még mindig nyájasan. – De félek, hogy nincs rá joga. A maga főnöke engedélyes szállótulajdonos; ennélfogva köteles szállást adni minden átutazónak, aki kér és meg tudja fizetni. Ha nem enged be, holnap a hatósághoz megyek és feljelentem. Ha azután nem tudják kellő módon megokolni az elutasítást, el fogják venni az engedélyüket. Lehet, hogy holnapig találnak elfogadható kifogást, de én mégis a nyakukra fogom uszítani a rendőrséget, ami nem lesz nagyon mulatságos. Menjen és mondja meg ezt a főnökének; remélem, meg fogja változtatni a véleményét.

Ugyanakkor Templar váratlanul, és teljes testsúlyával benyomta a kaput. Az ember odabent nem számított erre, és elvágódott. Simon nyugodtan besétált, és lerázta az esőt a kalapjáról.

– Menjen és jelentse a gazdájának, amit mondtam – mondta az Angyal bátorítóan. – Szobát kérek éjszakára, és meg is fogom kapni.

A portásféle morogva eltávozott, Simon pedig odament a tűzhöz és kezét melengette. Körülbelül tíz perc múlva az inas visszatért, és azonnal látszott, hogy az Angyal figyelmeztetése megtette hatását.

– A főnök azt mondta, hogy kaphat szobát.

– Gondoltam, hogy ezt fogja mondani – mondta az Angyal, és kényelmesen levetette a kabátját. – Kint áll a kocsim – mondta. – Legyen szíves, vezesse be a garázsukba, Basher.

A férfi rábámult. – Kihez beszél? – kérdezte.

– Magához, Basher Tope – mondta az Angyal udvariasan. – Vigye a kocsimat a garázsba.

„Basher” közelebb ment, és mogorván nézett Simon arcába. Az Angyal rémületet látott csillogni szemében.

– Ki maga? – kérdezte Tope rekedten. – Csak nem detektív?

– De az vagyok – hagyta rá az Angyal lódítva. – Nem tudtuk elképzelni, hova lett. Nem is képzeli, mennyire hiányzik bent a dutyiban, és az összes őrök a Wormwood Scrubsben úgy érezték, hogy egy jó barátot veszítettek.

Basher összehúzta a száját. – Nem vagyunk kíváncsiak az átkozott udvariaskodására – sziszegte. – Jobb lesz, ha értesítem erről a gazdát.

– Miattam mondhat a gazdájának, amit akar, ha engem kiszolgált – mondta az Angyal bágyadtan. – A poggyászom a kocsiban van. Hozza be. Azután hozza ide a szálló vendégkönyvét, és lökje be az öreg tragacsot a garázsba, amíg beírom magam. Ha visszajön, hozzon egy korsó sört. Ha mindezt megcsinálta, mehet és tehet, amit akar.

Simon Templar akarata teljesült. Basher Tope pontosan elvégezte, amit parancsolt, és csak azután ment, hogy főnökét értesítse a kellemetlen vendég foglalkozásáról. Hogy Basher Tope elfogult volt a rendőrséggel szemben, az természetes; és hozzá kell tennünk, hogy az Angyal csak azért alkalmazott ilyen fenyegető magatartást, hogy gyors engedelmességet erőszakoljon ki. Volt itt egy kis betöréses rablás, amelyért Basher Tope-ot a múlt hónapban felelősségre vonták, s az Angyal csupa véletlenségből erről is tudott, és ez adta meg neki azt a helyzeti előnyt, amelyet egyesek talán bizonyos fokig helytelennek neveztek volna.

Amikor egyedül maradt a korsó sörrel, cigarettára gyújtott, elővette töltőtollát, és mielőtt beírta volna saját nevét, olvasni kezdte az utolsó bejegyzéseket a vendégkönyvben.

A. E. Crantor Bristol angol

Gregory Marring London angol

E. Tregarth London angol

Professor Bernhard Raxel Wien osztrák

Ezek a bejegyzések mind egy napról szóltak, és körülbelül háromhetesek voltak. Azóta nem jött senki hozzá.

Simon Templar elmosolyodott, s közvetlenül alá beírta a következőket:

Professzor Ramszesz Smith-Smyth-Smythe Timbuktu, Patagónia.

– Most már csak az a kérdés – gondolta az Angyal, mialatt gondosan leitatta az írást – hogy ki az a Tregarth?

III.

Az Angyal korán lefeküdt, és nem találkozott senkivel, akire kíváncsi volt. Ez csöppet sem zavarta, mert számolt vele, hogy a következő napon alkalma lesz megismerkedni Raxel, Marring és Crantor urakkal.

Másnap korán reggel felkelt, és kiment hogy körülnézzen. A köd szétfoszlott és habár metsző hideg volt, az ég kéken ragyogott, és a nap sütött. Közvetlenül a szállóbejárat előtt állt az országúton, és bal kéz felől látta a falut alkotó néhány házcsoportot, amelyet Llancoednak hívtak, és megállapította, hogy a fogadó körülbelül száz yardnyira áll a falu szélétől. Jobb kéz felől kétszáz yard széles tarló választotta el a szállót a tengertől. Közel a parthoz egy rozsdás, kevés bizalmat gerjesztő kis gőzhajó himbálózott. Egyetlen kéményéből vékony füstoszlop szállt az ég felé, de semmi sem mutatta, hogy ember is lenne a hajón.

Simon visszatért a szállóba, és megkereste az étkezőtermet. Ebben csak három asztal állt, de csak egy volt megterítve, négy személyre. Az Angyal kiválasztotta a kényelmetlen székek közül a legtűrhetőbbet, és csörömpölni kezdett az asztalon az evőeszközzel, hogy felhívja a figyelmet. Végre megjelent Tope.

– Reggelit – mondta az Angyal röviden. – Két főtt tojást, pirított kenyeret, dzsemet és egy csésze kávét.

Tope közölte vele, hogy az asztal foglalt, és Simon elnézően felelte, hogy az nem érdekli.

– Úgy látom, hogy ez az egyetlen asztal, amely használható állapotban van – mutatott körbe –, és reggelizni akarok. Megteríthet egy másik asztalt a többi pasasoknak, amíg én eszem. Ugorjon, Basher, ugorjon!

Basher Tope a foga közt nem éppen hízelgő megjegyzést mormolt azokról, akik azt hiszik, hogy az egész világ az övék és kiment. Az Angyal türelmesen várt. Negyed óra múlva Tope megjelent egy tálcával, és nem éppen zajtalanul letette eléje a tojásokat, a pirított kenyeret és a kávét.

– Köszönöm – mondta az Angyal. – De ne legyen oly heves, Basher. Egy szép napon eltör valamit az edényből, és gazdája meg fog haragudni. Balkezes fiúnak fogja nevezni, és akkor maga elmegy egy sarokba, és ott fog sírni, ahol senki sem látja. Ez pedig nagyon furcsa látvány lesz mindenki számára.

Basher Topénak újra alkalma nyílt megvetően nyilatkozni a rendőrségről és tagjainak modoráról, de Simon nem vett róla többé tudomást. Tope gyűlölködve nézett rá, azután sarkon fordult és eltűnt.

Az Angyal épp a második tojás tetejét vágta le, amikor az ajtó kinyílt, és egy lány lépett be. Sima szövetkosztümöt viselt, és Simonnak az jutott eszébe, hogy ennél csinosabb lány aligha járt még ebben a szobában. Azonnal felállt.

– Jó reggelt – köszönt udvariasan. – Attól tartok, hogy elfoglaltam a helyét az asztalnál, de a csészetörő, akinek gondoskodnia kellene jólétünkről, nem volt hajlandó külön asztalnál teríteni.

A lány tétovázva közeledett, és ijedten bámult rá. Egy magas, széles vállú, villogó kékszemű, hullámos feketehajú fiatalembert látott, aki oly vonzón mosolygott, hogy még soha nem látott senkit mosolyogni. Simon, aki közismert szerénységénél fogva azonnal megértette a lány zavarát és megbocsáthatónak találta, zavartalanul tűrte a lány vizsgálódó tekintetét.

– Ki maga? – kérdezte a lány végre is.

Az Angyal székéig kísérte, és leültette magával szemközt. Azután visszament a helyére, és folytatta a tojás elfogyasztását.

– Én? Professzor Smith… szolgálatára. Ha keresztnevemen akar szólítani, az Ramszesz. A közismert egyiptomi fáraókat rólam nevezték el.

– Bocsásson meg – mondta a lány egyszerre – nagyon bárdolatlan benyomást kellett, hogy keltsek. De mi… azaz én nem vártam, hogy itt idegennel találkozom.

– Természetesen – helyeselt az Angyal közvetlenül. – Az ember sose várja, hogy idegent lásson, ugye? Főleg akit Smithnek hívnak. De én vagyok az eredeti Smith. Készültem Chasserben. Nézze meg a védjegyet minden árun, és utasítsa vissza az utánzatokat.

Végzett a második tojással is, és a dzsemet kezdte a pirított kenyérre kenni, amikor észrevette, hogy a lány még mindig kíváncsian bámul rá. – Most maga hiszi rólam, hogy udvariatlan vagyok – mondta Simon könnyedén. – Észre kellett volna vennem, hogy nem szolgálják ki. A kiszolgálás itt különben is pocsék, ugye? – Újra csörömpölni kezdett az asztalon, és Tope megjelent. – A hölgy reggelit óhajt – mondta az Angyal. – Ugorjon Basher és ugorjon mindaddig, amíg nem mondom, hogy elég.

Az ajtó bezárult Tope mögött, Simon vajat kent egy másik szelet pirított kenyérre, s közben ezt mormolta: – Szabad megkérdezni, hogy mi szél fújta önt ilyen lehetetlen évszakban erre a helyre?

Úgy látszott, mintha szavai álomból ébresztették fel a lányt. Lélegzetet vett, – talán felelni akart, és mélyen elpirult. Kínos szünet állt be, mielőtt megszólalt.

– Nem lehetne magától ugyanezt megkérdezni?

– Dehogynem! – hagyta rá az Angyal. – Ha tudni kívánja, a következő napokban teljesen el leszek foglalva azzal, hogy Professzor Ramszesz Smith legyek.

– A híres kuruzsló, ezermester és álhumorista? – vetette oda a lány.

Az Angyal elragadtatva nézte. – Senki más – mondta. – Honnan jött rá?

A lány összeráncolta a homlokát. – Ön oly nyilvánvalóan ez a fajta.

– Igaz! – felelte az Angyal. – De szabadidőmben azonkívül még detektív is vagyok. – Élesen figyelte a lányt, és látta hogy elsápad. Keze, amely eddig a villával játszott, egyszerre szinte megmerevedett és oly mozdulatlan maradt, mintha még lélegzetet se venne néhány másodpercig.

– Ön… detektív?

– Igen. – Simon most a vajas-pirítóst vastagon megkente dzsemmel. – Csak azért nem vette azonnal észre a cipőméretemen, mert ültem, amikor belépett.

A lány nem felelt. Tope hozta a tálcát, és lerakta a lány elé a reggelit, miközben Simon Templar halk, megnyugtató módján tovább beszélt, mintha sem a lány izgalmát, sem pedig az inas jelenlétét nem venné észre.

– Detektívnek lenni Angliában – panaszkodott – hátrányokkal jár. Amerikában a személyazonosságát mindenkor bizonyítani tudja azáltal, hogy egyik kezét csípőre teszi, a másikkal pedig visszafordítja kabátja hajtókáját, amely alól feltűnik jelvénye. Ez olyan trükk, amely nyilván mindig beválik… ha ugyan hinni lehet a mozinak.

Lassanként visszatért a vér a lány arcába, de keze még mindig remegett. Úgy látszik, csak most vette észre, hogy ez a remegés mennyire elárulja izgalmát, mert szorosan összetette most két kezét. A beállt csöndben Tope kicsoszogott a szobából, de ezúttal nem csukta be egészen az ajtót maga mögött. Az Angyal ezt kétségkívül észrevette, de nem látta be, hogy miért ne élvezze Basher Tope az ingyen „rádióközvetítés” előnyeit. A lány pedig, az Angyal meggyőződése szerint viselkedéséből biztosan azt következtette, hogy az Angyal épp ellene nyomoz. De ebben az irányban most nem volt mit tenni.

– Van valami ok – kérdezte – amiért ne legyek detektív? – A rendőrségi pálya mindenki előtt nyitva áll, akinek elég józan esze és egészséges teste van. Kijelentem, hogy megdöbbentően hasonlítok egy gentlemanre, de erről a nevelésem tehet, nem én.

A lánynak nem maradt ideje válaszra, mert kívülről közeledő hangok hallatszottak, egy pillanattal később kinyílt az ajtó és három férfi lépett be. Simon Templar jámbor képpel nézett oda, de ugyanakkor szeme sarkából figyelte a lányt is. Kétségkívül hozzájuk tartozott, de mégsem látszott olyanfajta lánynak, mint amilyent ezeknek a férfiaknak a társaságában el tudott volna képzelni. Remélte, hogy rájön a köztük lévő viszonyra, ha megfigyeli, hogyan üdvözlik egymást. Kellemesen lepte meg, hogy a lány ijedten néz fel rájuk… majdnem rémülettel. A három férfi, ahogy azt az Angyal előre látta, nem lepődött meg azon, hogy asztaluknál látják őt. Egyenesen feléje tartottak és megálltak előtte, mire Simon legelbűvölőbb mosolyával állt föl.

– Jó reggelt – köszönt.

A három férfi közül a legmagasabb biccentett. – Azt hiszem, hogy ez a mi asztalunk, Smith professzor.

– Feltétlenül – helyeselt az Angyal. – És miután már be is fejeztem a reggelit, mindjárt elfoglalhatják asztalukat.

– Nagyon kegyes!

Simon megtörölte száját és ledobta az asztalkendőt a tányér mellé, azután cigarettát vett elő. Szeme élesen rászegeződött a baloldalon álló férfira, és így szólt:

– Azt hiszem, hogy ön Mr. Gregory Marring.

– Úgy van.

– Hat hónappal ezelőtt – mondta az Angyal – egy külön futár indult el Hatton Gardensből Párizsba egy csomag gyémánttal, amelyek körülbelül húszezer fontot értek. Doverig a tizenegy órai vonaton utazott, amelynek közvetlen csatlakozása van a hajóhoz. A csatornahajón Doverben még látták, de amikor a hajó Calaisba befutott, holtan találták kabinjában, a fejét betörték és a magával vitt gyémántok eltűntek. Ne higgye, hogy meggondolatlan vádakat akarok emelni, Marring, csak éppen arra gondoltam, érdekelni fogja, hogy én csupa véletlenségből tudok arról, miszerint Ön is azon a hajón utazott.

Lusta pillantása átsiklott a jobboldali férfira. – Mr. Albert Edward Crantor?

– Úgy van.

– A bíróság önt csak gondatlanságban találta vétkesnek – mondta az Angyal – de a különleges titkos csoport nem feledkezett meg a maga biztosításáról, és még mindig remélik annak a bebizonyítását, hogy ön készakarva veszítette el hajóját. Az ügy még nincs lezárva, csupán félretették a legközelebbi bírósági ülésszakra. Csak figyelmeztetni akarom.

A középen álló férfi, aki szemlátomást a vezető volt, mosolygott.

– Egészen biztos, Smith professzor – jegyezte meg – hogy nem fog távozni, mielőtt e rövid életrajzaiból nekem is ne juttatna.

– Most mégse! – felelte az Angyal nyugodtan. – De bármely pillanatban megváltoztathatom a szándékomat. Ha így lesz, még mindig idejében fog rólam hallani. A viszontlátásra, bájos barátaim.

Hátat fordított és nyugodtan ment az ajtóig, de azt váratlan gyors rántással nyitotta ki, úgyhogy Basher Tope már nem bírta visszanyerni egyensúlyát, és hasra esett, be a szobába. Simon galléron ragadta és lábra állította.

– Erről jut eszembe – mondta visszafordulva – még egy alakot láttam itt csellengeni, amikor ma reggel lejöttem. Őt is ismerem.

A másik három őszintén meg volt lepődve.

– Aki számít, mind jelen van – mondta Raxel. – Látomásai vannak?

– A férfi, akit láttam, nem volt látomás – felelte Smith. – Neve Duncarry. Sokat körözött amerikai pisztolyművész, aki nyaralni jött Angliába. Még most sem tudjuk, hogyan sikerült bejutnia az országba, de egyike azoknak, akiket magammal fogok vinni Londonba, ha elmegyek innen. A Sing-singben fenn van tartva számára egy hely, és ha látják itt valahol, meg is mondhatják neki!

Otthagyta őket, és amikor óvatosan betette az ajtót, fütyörészni kezdett. – Most azt hiszem, az egész állatseregletet megfelelő izgalomba hoztam! – gondolta Simon Templar szeretetteljesen. – Ha reggeli utáni beszédem nem gyullasztotta be őket, szeretném tudni, mi hat rájuk?

IV.

Simon a délelőttöt olvasással és sörivással töltötte. A három férfi és a lány sokáig ült még a reggelinél, és Simon gyanította, hogy az ő jelenléte okozza a hosszas haditanácsot. Amikor végre kiléptek az étteremből, szó nélkül elhaladtak mellette, mintha észre sem vennék. Fölmentek a lépcsőn, még csak vissza sem nézett egyikük sem. A délelőtt folyamán nem is jelentek meg többé, de tizenkét óra felé Basher Tope Duncarry detektív urat vezette fel a lépcsőn. Körülbelül húsz percig maradt fönn és amikor lejött, kabátját levetette és mindenképpen úgy tett, mint aki ott akar maradni.

Simon gonoszul azt gyanította, hogy az istentelenek gyülekezete egy taggal megnövekedett. De Basher Tope úgy tett mintha észre sem venné az Angyalt, és Duncarryt szótlanul az utcai söntés felé vezette. Feljegyzésre érdemes, hogy Simon Templar bölcselő nyugalommal nézte ezt a váratlanul támadt figyelmetlenségi lázat személyével kapcsolatban.

Korán ebédelt, s Basher Tope tüntető szűkszavúsággal felelt Simon barátságos szavaira. Miután négyszer hiába próbált beszélgetésbe elegyedni, az Angyal sóhajtott, és abbahagyta a kísérletezést. Ebéd után föltette a kalapját és sétálni indult, mert rájött, hogy világos nappal, amíg az egész banda a házban van, nem csinálhat semmit. Jellemző derűlátással eszébe sem jutott, hogy számot vessen azokkal a kellemetlenségekkel, amelyeket éjszakára készíthettek elő, és szívvel-lélekkel élvezte a remek sétát. Erősen kilépve tíz mérföldet gyalogolt, és farkasétvágyat érzett, amikor a falu másik végén betért a konkurens vendéglőbe. Ott elég nagy meglepetést keltett amikor enni kért, de miután közölték vele, hogy váratlan vendégek fogadására nincsenek felkészülve, sikerült őket meggyőznie, hogy nincsenek nagy igényei. Az Angyal ezt az óvatossági rendszabályt alkalmazta, mikor nem akart többé otthon étkezni, mert mindenféle furcsa dolgok kerülhettek az ételébe. Egyszerűen és jól evett, azután meghívta a gazdát és feleségét egy pohár italra és csak körülbelül este tíz órakor tért haza.

Amikor a „Világítótorony” közelébe ért, látta, hogy a három ablak közül, amelyek érkezésekor világosak voltak, most csak kettőből szűrődik ki fény. A földszinten kevés lámpa égett; mióta a szálló gazdát cserélt, igen népszerűtlen lett. Ezt az értesülést a másik vendéglőben szerezte. Eszerint az új tulajdonos – úgy látszik – nem akar keresni a vállalkozáson, hanem inkább csak arra használta fel, hogy barátaival mulasson. Idegenekkel oly barátságtalanul bántak, hogy néhány nap múlva a falubeliek elkerülték, ami a „György-szálló” tulajdonosának nem csekély gyarapodását szolgálta.

A bejárat most is zárva volt, de az Angyal szokott módján dörömbölt, és néhány másodperc múlva Basher nyitott ajtót.

– Jó estét, Basher – köszönt az Angyal nyájasan. – A vacsoráról azt hiszem lekéstem, de egy korsó sört még hozhat, mielőtt lefekszem.

Tope elcsoszogott, és néhány pillanat múlva visszatért egy nagy korsó sörrel.

– Egészségére, Basher – mondta az Angyal és felemelte a korsót. Azután beleszagolt, és óvatosan letette az asztalra. – Butyl chlorid – jegyezte meg – olyan jellemzően büdös, hogy minden óvatos detektív már pályafutása elején jól megjegyzi magának. Egyszerű emberek, mint maga Basher, a legbiztosabban ölő méregnek tartják. Legnagyobb kifogásom ellene az, hogy egészen semlegesíti a jó sör zamatját.

– Nincs annak a sörnek semmi baja – morogta Basher.

– Akkor igya meg – nyújtotta oda az Angyal nagylelkűen. – Hozzon egy üveg whiskyt. De csukottat… én akarom a dugót kivenni.

Bashernek öt percre volt szüksége, hogy bontatlan üveg whiskyt hozzon. Dühös mozdulattal csapta le az asztalra a pohárral együtt.

– Hozzon két poharat – mondta Simon.

Basher Tope azonnal visszatért a pohárral, és látta hogyan húzza ki az Angyal a dugót az üvegből. Simon félig töltötte mind a két poharat, és szódát töltött hozzá.

– Igyék velem, Basher – hívta meg az Angyal közvetlenül és fölemelte az egyik poharat.

Tope fejét rázta. – Sohasem iszom.

– Hazudik Basher – mondta az Angyal nyugodtan. – Maga úgy iszik, mint a kefekötő. Csak meg kell nézni az orrát.

– Semmi köze az orromhoz.

– Mindegy… azt akarom, hogy igyék velem. Fogja a poharat.

– Nem kérek – ellenkezett Topé csökönyösen.

Simon ismét letette a poharat. – Gyanítottam, hogy az ólomkupakot levették és megint ráhelyezték, de biztos akartam lenni a gyanú helyessége felől. Elmehet. Ezt a vacakot is vigye és öntse ki a lefolyócsőbe.

Faképnél hagyta Basher Tope-ot és egyenesen fölment az emeletre. A kandallóba be volt készítve a fa, de bármennyire szerette a kényelmet, erőt vett magán és nem gyújtott be. Bármi történhet az éjszaka folyamán, és akkor a parázs fénye hátrányos volna. Dideregve vetkőzött le és bújt be az ágyba. Az ajtót bezárta, de tudta, hogy ez az elővigyázat kevesebb értékű, mint az a kis, rendkívül érzékeny ezüstcsengő, amelyet egy kétágú villa segítségével beillesztett az ajtó fájába.

Eloltotta a lámpát, és alig kezdett szundikálni, amikor a kilincs zörgése felébresztette. Morogva dobta le magáról a takarót, meggyújtotta a lámpát és magára kapta házikabátját. Azután kinyitotta az ajtót. A lány, akivel reggel találkozott, az ajtó előtt állt, és alighogy ő kinyitotta, besurrant és betette maga mögött. Az Angyal meglepődöttnek látszott.

– Nem gondolja, hogy ez egy kicsit eltér a szokásoktól? – kérdezte szemrehányóan.

– Nem mulatságból jöttem – felelte halkan a lány. – Figyeljen… csupa szándékos hülyeséget beszélt maga ma reggel?

– Nem egészen – felelte Simon óvatosan. – Mindazonáltal be kell vallanom…

– Maga detektív?

– Hm… alkalomadtán – felelt Simon szerényen.

A lány ajkába harapott. – Kit üldöz? – kérdezte.

Simon fölhúzta a szemöldökét. – Egy vagy két ember nyomában vagyok – felelte. – Marring és Crantor, remélem, horogra akad. De akit igazán el akarok csípni, az Bunnigwugs.

– Raxel professzort gondolja?

– Most így hívja magát. Már vagy egy tucat különböző nevét és címét ismerem, de a legismertebb ezek közül a „professzor”. Elég nagy hírnévnek örvend.

A lány bólintott. – Nohát – mondja – maga jól befűtött ma reggel az egész bandának. De most én figyelmeztetem! Ha a professzor nagy hírnévnek örvend, elhiheti nekem, hogy meg is érdemli. Maga sokkal nagyobb fába vágta a fejszéjét, mint amekkorát el tud vonszolni, és ha tovább is azt a bolondot játssza, akinek eddig tetette magát, pórul járhat Smith!

– Ramszeszt nehéz jól kiejteni; ezt elismerem. – Így hát barátaim rendszerint Simonnak hívnak – mondta az Angyal tűnődve.

A lány mérgesen dobbantott lábával. – Majd bolondozzon holnap a reggelinél, ha megéri – vágta vissza. – Az Isten szerelméért… nem látja, hogy veszélyben van?

– Most kezdek erre is gondolni – felelt az Angyal. – Megjegyzem, magának is kell hogy legyen valamilyen neve.

– Tregarth a nevem – felelte a lány türelmetlenül.

– Bizonyára ez volt a kedves papa neve is – mondta az Angyal. – De hogyan szólították a családtagok, hogy tőle megkülönböztessék?

– Betty Tregarth.

Simon kezet nyújtott. – Köszönöm Betty – mondta most nagyon komolyan. – Maga igazán becsületes gyerek. Sajnálom, hogy egy követ fúj ezekkel a csirkefogókkal.

– De hiszen… – felelte a lány hevesen, majd hirtelen elharapta a szót. Elsápadt, mert rájött, milyen lehetetlen volna a valódi körülményeket elmagyaráznia. Ez a felismerés úgy járta át a szívét, mint egy éles kés, amikor Simon Templar egészen rendkívüli kedves módján mosolygott. Érezte, hogyha valakinek ezen a földön elmondhatta volna titkát: ez a mosolygó, bohém, kékszemű fiatalember lenne, aki úgy állt előtte csíkos zöld pizsamában, és olyan megdöbbentőn sokszínű selyem házikabátban, hogy mellette József öltözéke, amit Jákobtól kapott, gyászruhának látszott volna. A sors kegyetlensége folytán ugyanakkor egyike volt azon keveseknek, akikkel nem lehetett bizalmas. Érezte, hogy forró könnyek futják el a szemét, amelyeket szeretett volna magába fojtani, de nem tudott.

– Fogjunk kezet, Betty – mondta Simon udvariasan, s a lány kezet nyújtott. Simon lenézett rá, még mindig azon a rendkívüli kedves módon mosolyogva.

– Köszönöm, hogy idejött – folytatta. – De ennek nincs sok értelme… addig maradok, amíg a kötelességem itt tart. Ha tiszteletbeli nagybácsijának elfogad, és meghallgat egy tanácsot, tűnjön el innen oly gyorsan, ahogy csak tud. Csomagoljon és rohanjon az állomásra holnap reggel. Ez nagyon jó tanács. Ha pedig a díszes társaság többi tagja nehézségeket akarna támasztani, csak adjon jelt, és majd kivágom magát. Ezt ígéretnek veheti. – Kinyitotta az ajtót a lány előtt, és így el kellett engednie a kis kezet. – Jó éjszakát – fejezte be az Angyal.

– Jó éjszakát – mondta a lány remegő ajakkal, és valami furcsa szorongatást érzett a torkában.

Az Angyal becsukta utána az ajtót, és a lány hallotta, hogy a kulcs megfordult a zárban.

V.

Visszafeküdt az ágyba, eloltotta a lámpát, és néhány perc múlva már aludt. Az a kilátás, hogy még más éjjeli látogatók is érkezhetnek, akik kevésbé jóakaratú célzattal jönnének, egy csöppet sem zavarta álmában, mert pontosan tudta, mennyire bízhat érzékeiben, még ha alszik is. Ez a bizalom igazolódott, mert, amikor körülbelül három órával később az ajtó óvatosan és hangtalanul kinyílt, egy alig hallható ting! – amely a kis csengőtől eredt, – elég volt arra, hogy felébressze. Ledobta magáról a takarót, és nesztelenül kiugrott az ágyból; magához vette zseblámpáját és ismétlőpisztolyát, amelyeket mindig a párnája alatt tartott.

A szobában koromsötét volt. Az Angyal várt egy pillanatig, amíg meg nem győződött róla, hogy a hívatlan vendég már egészen bent van a szobában, és akkor hirtelen meggyújtotta a zseblámpát. A fény rávetődött Basher Topéra, aki vigyázva lábujjhegyen közeledett az ágy felé, és jobb kezében egy szerszámot tartott, amelynek gúnynevét köszönhette.

– Halló, Basher! – mondta az Angyal szinte ragyogva az örömtől. – Altatómesét jön hallgatni Ramszesz bácsihoz?

Válasz helyet Tope meglendítette a kezében lévő furkósbotot, de a vakító fény, amely szemébe világított, hirtelen kialudt, és így az üres levegőbe talált. Vakon tapogatózva üresen találta az ágyat. Gúnyos nevetést hallott a háta mögött és hirtelen megfordult. A zseblámpa ismét kigyulladt, és a szoba másik végéről világított egyenesen a szemébe.

– Szembekötősdi – mondta az Angyal kedveskedve – jó játék, ugye?

E pillanatban Simon az ajtó felől valami neszt hallott, és hirtelen megfordult. Az ajtó kinyílt, ismét becsukódott és Berhard Raxel professzor támaszkodott neki, Simonra szögezve hangtompítóval ellátott ismétlőpisztolyát. Raxel hatszor lőtt a lámpa fénykörébe, és biztos lehetett benne, hogy bármilyen messze tartja is el magától az Angyal a lámpát, valamelyik golyónak el kellett találnia. De Simon Templar egyáltalán nem tartotta a lámpát, és amikor Raxel pisztolya kiürült, Simon gyufát gyújtott, és ott állt a két gazember előtt a szoba másik sarkában. A zseblámpa pedig ott feküdt az asztal szélén, ahová letette.

– Ez új magának, fogadni mernék! – mondta az Angyal. – Meggyújtotta a lámpát, fölvette házikabátját, és tüntetően zsebrevágta pisztolyát. Tope kérdőn nézett a professzorra, és Raxel megrázta a fejét.

– Elmehet Basher.

– Maga is elmehet, Raxel – mondta az Angyal. – Éjjel két óra van, aludni akarok. Siessen és tegye el a beszédét holnap reggelig.

Raxel bólintott. – Ma éjjel csupán figyelmeztetni akartam magát – mondta. – Csak a pillanat sugalma alatt akartam a figyelmeztetést végleges megoldássá változtatni. Okos ötlet volt a zseblámpát az asztalon hagyni. Hízelgő rám nézve a feltevés, hogy hallottam már arról az ötletről, amellyel a zseblámpát kartávolságra el lehet tartani. De a legközelebbi alkalommal én még egy fokkal okosabb leszek mint maga…

– Nem lesz legközelebbi alkalom – mondta az Angyal. – Tudnia kell, milyen őrültséget követett el, amikor behatolt a szobámba és el akart tenni éjjel láb alól; de nem is vártam magától mást. Na most érzékenyüljön el egy kicsit, fiacskám. Még meg akarok tudni magáról egyet s mást, így hát egyelőre futni hagyom. De maga nem ölhet meg, és nem szabad azt hinnie, hogy én félek a megöletéstől. Nagy hibát követett el, amikor megfeledkezett a llancoedi vasúti jegyről ott a Henley tárcájában. Ezen fogja kitörni a nyakát!

– Talányokban beszél – mondta Raxel hűvösen.

– Jól ismeri maga a megfejtéseket – felelte Simon. – Le tudnám tartóztatni magát most azonnal gyilkossági kísérlet miatt, de nem teszem, mert sokkal nagyobb dolog miatt akarom elfogni. Hagyok magának elég kötelet, hogy felakassza magát. Csak időközben hagyjon békén. A Scotland Yardon mindenki tudja, hogy itt vagyok, és azt is, hogy maga itt van. Ha véletlenül meghalnék, vagy titokzatosan eltűnnék, azonnal elcsípnék magát. Na, most menjen ki és maradjon kívül.

Raxel az ajtóhoz ment.

– Végre pedig – szólalt meg az Angyal – mondja meg Bashernek, hogy ne tegyen többé butylt a sörömbe. Ez a fajta keverék nem oltja a szomjamat.

Az Angyal másnap reggel egyedül fogyasztotta el reggelijét, de sokáig ülve maradt asztalánál, mert remélte, hogy megláthatja a lányt. Crantor és Marring lejöttek, és meleg köszöntése, amellyel fogadta őket, majdnem választalanul maradt. Raxel is lejött és megjegyezte, hogy milyen szép az idő. Az Angyal illedelmesen helyeselt. De a lány nem jött le, s fél órával később meglátta, hogy Basher egy tálcát visz föl a lépcsőn. Ezért nem várt tovább. Reggeli sétája nem volt olyan kielégítő, mint az előző esti, mert őszintén aggódott első látogatójáért.

Délben későn ment az ebédhez, de bár a három férfi szokott asztaluknál ült (az Angyal külön terített asztalt talált a maga számára), a lány nem volt velük. Jóízűen fogyasztotta el az ebédet, mert éppen nem kellett félnie attól, hogy megmérgezték az ételeket. Még egy óráig ott ült miután amazok hárman már eltávoztak, de Betty Tregarth nem jelent meg. Mikor végre kénytelen volt tudomásul venni, hogy a lány nemcsak a reggelijét, hanem az ebédjét is szobájában fogyasztotta el, fölment a saját szobájába, hogy gondolkozzék.

Az ajtóban megdöbbentő fölfordulás látványa tárult eléje. Bőröndje üresen feküdt a földön, és minden tartalma szerteszórva hevert a szobában. A kutatás alapos volt… Simon észrevette, hogy még a bőröndhuzatot is fölvágták.

– Az élet valóban nagyon megerőltető dolog manapság – sóhajtott az Angyal elnézően, és kezdett rendet csinálni. Amikor végzett, meggyújtotta a tüzet, és leült a kandalló elé, hogy elszívjon egy cigarettát és áttekintse a helyzetet. Ugyanoda lukadt ki, mint ahonnan elindult, mert mindent, amit el kellett mondani, már elmondott hajnali két órakor. Hatásvadászón lépett fel, amikor érkezett… hiszen amúgy sem lehetett volna hosszabb ideig fenntartani egy ártatlan turista látszatát, még ha az első ember, akivel találkozott, nem is adta volna azt az ötletet, hogy detektívnek adja ki magát. Ha pedig már egyszer detektívnek kellett magát kiadnia, akkor ezt hatásosan kellett csinálnia, és az Angyal hízelgett magának azzal, hogy a hatás nem is maradt el. De itt vége is volt mindennek. A hatásos jelenetet eljátszotta, most pedig nyugodtan ült és várt. Miután Simon Templar ezzel le is zárta a töprengést, kivett néhány folyóiratot a bőröndjéből, és olvasni kezdett.

Este fél nyolckor megmosdott, gondosan megfésülködött, és telve reménnyel lement vacsorázni. De újra hiába leste, hogy viszontláthassa Betty Tregarthot. Végigvárta amíg a másik három végzett az étkezéssel; de fölkeltek és elhagyták az asztalt anélkül, hogy a lány lejött volna enni. Az Angyal megállította Raxelt, amikor elhaladt mellette az ajtó felé.

– Remélem, nem érte veszteség? – kérdezte részvéttel.

Raxel meglepettnek látszott.

– Miss Tregarthra gondolok – magyarázkodott az Angyal.

– A titkárnőmre – mondta Raxel. – Ma nem volt velünk. – A remény egy sugara szállta meg Simon Templart. – Sajnos – rögtönzött Raxel szívélyesen – nem érzi egészen jól magát. Semmi komoly… csak heves nátha, kis hőemelkedéssel… Ilyen időben úgy véltem, jobb ha ágyban marad.

Simon vegyes érzelmekkel látta távozni a három férfit. A professzor mintha egy fokkal a kelleténél meggyőzőbb akart volna lenni. Modora világosan kifejezte azt is, hogy akár elhiszi Simon Templar Betty Tregarth gyöngélkedését, akár nem, érdeklődése nem kívánatos. Az Angyal ezt cseppet se vette zokon. Amikor fölment lefeküdni, gondosan átkutatott mindent, ahol valamit el lehetett rejteni és meg is találta amit keresett, pizsamakabátjának zsebébe tűzve. Egy durva tervrajz volt a ház emeletéről: minden szoba meg volt jelölve, hogy ki lakik benne. Az egyik szobát kereszt jelölte és a lap szélén a következő állt:

Lezárva. R. M. és C. néha bemennek. T. majdnem egész

nap benn van.

Az Angyal addig tanulmányozta a tervet, amíg minden legkisebb részletet megtanult, azután tűzbe dobta a cédulát és figyelte, amíg teljesen el nem égett. Majd lefeküdt.

Reggel négy órakor ébredt föl. Azonnal fölkelt, és gyorsan felöltözködött. Hátsó zsebébe csúsztatta pisztolyát, kezébe vette zseblámpáját, hangtalanul kinyitotta az ajtót, és kilopakodott a folyosóra.

VI.

Útja először a terven T-vel jelzett szobához vezetett. Gondosan ügyelt arra, hogy semmiféle zajt ne üssön, és ahogy várta, zárva találta az ajtót, amikor megpróbálta hangtalanul lenyomni a kilincset. De álkulcsának, amelyet mindig magánál hordott, csak egy másodpercre volt szüksége, hogy az ódivatú zárat kinyissa. Bement és gondosan betette maga mögött az ajtót. Zseblámpájának fénye megkereste az ágyat, és keresztüllopakodva a szobán, fölkeltette a lányt azáltal, hogy a szeme közé világított. A lány felriadt, belebámult a fénybe, mire az Angyal eloltotta a lámpát és gyorsan a szájára tapasztotta kezét.

– Ne sikítson! – suttogta gyorsan a lány fülébe. – Csak én vagyok… Smith.

A lány nyugodtan feküdt, és Simon levette kezét az ajkáról. Újra meggyújtotta a lámpát.

– Csak suttogva beszéljen – mondta maga is alig hallhatóan, és a lány megértőn bólintott. – Ide figyeljen… valóban beteg?

A lány megrázta fejét. – Nem. Fogva tartanak… elcsíptek, amikor múlt éjjel magától jöttem. Hogyan jött be?

Simon összeráncolta ,a homlokát. – Magát itt fogva tartják és nem akar megszökni? – kérdezte hitetlenül.

– Nem vagyok fogoly – felelte a lány. – Éppen csak rájöttek, hogy elég emberség van bennem, és kockáztatok valamit azért, hogy magát megmentsem. Ha maga elmegy, megint szabad leszek.

– És maga valóban itt akar maradni?

– Hová mehetnék? – kérdezte a lány szomorúan.

Az Angyal nagyon megszánta a fiatal lányt, ahogy ott feküdt előtte, hihetetlenül fiatalnak, majdnem gyermeknek látszott.

– Nincs magának senkije?

– Senki, akihez visszamehetnék – felelte a lány kétségbeesetten és szánalmasan. – Maga nem tudja, milyen az…

– Dehogy nem tudom – mondta az Angyal résztvevőn, még ha nem is értette, hogy a lány mire gondol. – De talán én találhatnék olyan barátot, aki segíteni akar magán.

A lány halványan elmosolyodott.

– Az sem segítene – mondta. – Nagyon kedves magától, de nem mondhatom meg, hogy miért lehetetlen. Folytassa, amit el kell végeznie, ha elég vakmerő, hogy ne menjen el, amíg még lehet. Ne törődjék velem többé, Mr. Smith.

– Simon.

– Simon.

– Sose tudtam, hogy milyen bántó az a „Mr. Smith”, amíg most nem mondta – jegyezte meg könnyedén, anélkül, hogy közhelyekre gondolt volna. Azonnal hozzá is tette: – Van itt még egy másik helyiség is, amelyet ma éjjel meg akarok látogatni, de lehet, hogy maga meg tud nekem takarítani egy kis fáradságot. Úgy értesültem, le van zárva, de maga a nap legnagyobb részét ott tölti. Mi van odabent?

A lány szeme meredten tágult ki, és elhúzódott tőle.

– Oda nem mehet be!

– Remélem, hogy mégis be tudok jutni – mondta az Angyal. – Ez a kis szerszám ide is bejuttatott…

– Nem mehet! Nem szabad! Ha Raxel észrevenné, hogy maga tud arról, ami ott történik, még a maga meggyilkolásának kockázatát is vállalná.

– Raxelnek nem kell tudnia – mondta az Angyal. – Megpróbálok titokban bejutni, és utólag sem fogok róla beszélni vele… kivéve ha az, amit ott találok, elég okot szolgáltat a kirándulásom befejezésére. De hát – tette hozzá, miközben közelről nézte a lányt, – mi lehet abban a szobában, ami magát egész nap benntartja, és ami végzetes lenne számomra, ha megtudnám?

– Nem mondhatom meg… de nem szabad odamennie!

Simon egyenesen a szemébe nézett. – Betty – mondta – ahogy már ezt egyszer megmondtam, vesztébe rohan. Én már nagyon sok elvetemült nőt láttam, akik úgy néztek, mintha angyalok lennének, de azokban első perctől kezdve soha nem bíztam. Ha maga ilyenfajta, bármelyik londoni rendőr sisakját hajlandó vagyok megenni. Nem tudom, hogy maga hogyan került ebbe az ügybe, de ha még olyan szabad is, ahogy állítja, nem olyannak látom, mint aki el van ragadtatva a helyzetétől. Adok magának egy lehetőséget. Mondjon el mindent, amit tud, segítsen nekem, ahogy módjában áll, s ha kipattan ez a dolog, jót állok érte, hogy biztonságban és szabadságban lesz. Ezt hivatalos ígéretnek veheti.

A lány fáradtan rázta a fejét. – Hiába minden.

– Úgy érti, Raxel valami módon a hatalmában, tartja magát?

– Körülbelül.

– Mivel?

– Azt nem mondhatom meg – mondta a lány reménytelenül.

– Hát jó! – mondta az Angyal. – Magára vessen a következményekért. De emlékezzék az ajánlatomra… tartom az utolsó pillanatig.

Felállt és érezte, hogy a lány megragadja a csuklóját.

– Hová megy? – kérdezte rémülten.

– Kinyitom azt az ajtót és megnézem, hogy mi van a titokzatos szobában – felelt az Angyal kissé haragosan. – Azt hiszem, ezt már egyszer mondtam.

– Nem mehet be. Biztosítékzárak vannak az ajtón, és azonkívül még egy különleges lakat is.

– A mellette lévő szoba üres, és azon az oldalon nem lakik más, mint én. A ház oldala be van futtatva borostyánnal, és úgy nézem elég erős is, hogy megtartson. Nem hiszem, hogy az ablak sokáig kívül fog rekeszteni.

Kiszabadította kezét a lány szorításából, ellépett az ágytól, hogy a lány többé ne érhesse el.

– Ha kimegyek, ismét bezárom – mondta.

Kiment, és a lány nem igyekezett visszatartani. Csak néhány másodpercre volt szüksége, hogy újra bezárja az ajtót kívülről, és azután keresztülment a folyosón addig a szobáig, amelyet már nappal kiszemelt, mert ablakát csak néhány yard választotta el a bezárt szoba ablakától. A borostyán, ahogy feltételezte, erős volt, és a háznak azon az oldalán valóban nem aludt senki, úgyhogy a zaj, amit mászás közben mégis csak okozott, semmiféle következménnyel nem járt. A professzor, amikor a különleges lakatot a titokzatos szoba ajtajára tette, figyelmen kívül hagyta, milyen lehetőségeket rejt magában a borostyánnal befuttatott fal egy elszánt és ügyes fiatalember számára, s az ablak még csak be sem volt téve.

Simon hangtalanul lépett át az ablakpárkányon, azután meggyújtotta zseblámpáját, és szinte még az álla is leesett a csodálkozástól. A szoba közepét egy nagy, gyalulatlan faasztal foglalta el, amely tele volt retorták, kondenzátorok, aspirátorok és Bunsen-égők szövevényes rendszerével.

Úgy látta, hogy bizonyos rendszer szerint láncolatot képeznek egy vegyi folyamat számára, mintha egy vegyi anyag desztillálására szolgálna az egész, amelynek a legkülönbözőbb keveréseken és finomításokon kell átmennie. A lánc egy nagy tartályban végződött; amilyenben oxigént szoktak szállítani.

Simon figyelmesen tanulmányozta az egészet. De mivel nem volt vegyész, nem tudott rájönni, hogy mi készül itt. Szokott óvatosságával elhatározta, hogy nem nyúl semmihez. Elképzelhető volt, hogy egy vegyi folyamat, amelyet ilyen nagy titokzatossággal vesznek körül, tudatlan kontár részére óriási veszélyeket rejthet magában. Ha pedig Bernhard Raxel keze benne volt ebben az ügyben, akkor nem lehetett elég óvatosan eljárni, mert a professzor bizonyára nem venne körül ilyen óvintézkedésekkel egy kísérletet, amelynek célja gyermekek tűzijátékkal való szórakoztatása.

Az Angyal tehát csak éppen közel ment a tartályhoz, és az eredmény megdöbbentő volt… olyan megdöbbentő, hogy egy kis időbe telt, amíg önuralmát vissza nem nyerte, és a szoba többi részét is át nem kutatta.

Egy másik asztalon a fal mellett egy sor vastag üveg állt címkék nélkül. Bennük kristály, por és folyékony alakban vegyszerek voltak, amelyeket az Angyal nem tudott közelebbről meghatározni. Ez volt tehát a nagy titok. Még egyszer alaposan körülnézett, és miután semmi továbbit felfedezni nem tudott, elhatározta, hogy indul vissza.

Cigarettára gyújtott, és néhány pillanatig tétovázott, de miután ottmaradás további célját nem látta, egy vállrándítással tudomásul vette a helyzetet. Mindazonáltal ez a kis késedelem bizonyos következményekkel járt… annyira lefoglalta a töprengés, hogy ezeket a következményeket akkor még nem látta.

Ugyanoly óvatosan, ahogyan jött, visszatért szobájába. Az Angyal sejtette, hogy a lezárt ajtón rejtett csengőszerkezet lehet, amely – ha arra próbált volna bemenni, – Raxel fejpárnája alatt jelezni kezdett volna, és ezért Raxel egészen nyugodt volt, hogy az Angyal nem volt képes kikutatni titkát. Ebben a feltevésben tehát a professzor nagyot tévedett.

Simon visszabújt ágyába, és életében talán először nem aludt el azonnal. Minden áron megpróbált rágondolni, hogy milyen titok lappang a rejtélyes laboratórium mögött, és mindennél jobban azt akarta megtudni, hogy miért töltötte Betty Tregarth ideje legnagyobb részét odabent. A lány nem olyannak látszott, mint aki önszántából szövetkezik afféle emberrel, mint a professzor. Erre hajlandó lett volna megesküdni. Talán különleges vegyi tudással rendelkezett, és a professzor zsarolta vagy kényszerítette, hogy dolgozzék számára?…

S azután Simon Templarnak hirtelen eszébe jutott az a furcsa érzés, amely erőt vett rajta, amikor a műszerek fölé hajolt a lezárt szobában, és a felismerés váratlan lángja még a lélegzetét is elállította.

VII.

Másnap korán reggel felkelt, és az első dolga az volt, hogy lement a falu postájára. Betelefonált Londonba egyik barátjához, aki egy csomó kérdésére választ adhatott. Amit megtudott, elképesztette. Már visszafelé ment a fogadó felé, amikor a múlt éjjeli késedelemnek egyik részlete eszébe jutott.

Már végzett a reggelivel, amire Raxel, Marring és Crantor beléptek az étterembe. Simon azonnal látta rajtuk, hogy valami érdekes felfedezést tettek. Raxel egyenesen az Angyal asztalához lépett, és a másik kettő követte.

– Jó reggelt – mondta az Angyal szokott előzékenységével.

– Jó reggelt, Mr. Smith – felelt a professzor. – Sajnálattal hallom, hogy holdkóros.

Simon csodálkozva nézett fel rá. – Valóban? Nem is tudtam róla.

– Én azt hiszem – mondta a professzor, és ismétlőpisztoly csillant meg a kezében.

Simon úgy tett, mintha nem értené.

– Ugyan kérem, mit akar? – kérdezte.

– Legyen szíves, tartsa fel a kezét, Mr. Smith… éppen most láttam a laboratórium padlóján cigarettájának hamuját.

Simon ásítva állt fel, miközben feltartotta a kezét.

– Óhajt még valamit? – mormolta. – Mikroszkóp alá tette a hamut és megállapította, hogy milyen fajta dohány?

– Ilyen apróságok nem érdekelnek – mondta a professzor arcátlanul. – Kutasd át, Marring. A szobáját már átkutattuk, és a levél, amelyet kerestem, nem volt ott. Így hát, ha megírta, még a zsebében kell, hogy legyen.

Simon tiltakozás nélkül tűrte a kutatást és mosolyogva figyelte a megdöbbenést, amely még Raxel álarcszerű mozdulatlan vonásain is keresztültört, amikor nem találtak nála semmit.

– Na most mit határoz? – kérdezte az Angyal elnézően.

Basher Tope az ajtóban állt. – Reggeli előtt láttam elmenni – mondta Tope. – Lement a faluba. Valószínűleg telefonált.

Ez volt az a pillanat, amelyben Simon azt várta, hogy Raxel lőni fog, és már készült valami kétségbeesett fogással kicsavarni a professzor kezéből a pisztolyt. De amaz hihetetlen önuralommal erőt vett indulatán, és az Angyal már ismét mosolygott is.

– Ez az, amire nem számított ugye drágaságom? – ugratta. – És most engedje meg, hogy elmondjam magának a vágott hagyma tragikus történetét, amely még a legjegesebb szemet is minden esetben megolvasztja. Vagy talán érzékenyen érinti, ha könnyekről beszélnek maga előtt?

A professzor vállat vont, és gúnyosan meghajolt előtte, de szeméből gyűlölet lövellt feléje.

– Egy null az ön javára, Mr. Smith – mondta hidegen. További szót nem vesztegetve sarkon fordult, saját asztalához ment és két társa követte. Simon már most tudta, hogy órái, amelyek alatt biztonságban maradhat ott, meg vannak számlálva.

Alighogy a három férfi elhelyezkedett, halkan vitatkozni kezdtek. Mind Crantor mind Marring tanácsokat adhattak. Az Angyal értett azon a nyelven, amelyen vitatkoztak, és így követni tudta a beszélgetésfonalát. A gyűlölködő pillantások, amelyeket időnként feléje lövelltek, felvilágosították arról, hogy nem a legjobbat gondolhatják róla. Raxel egy ideig rosszul leplezett türelmetlenséggel hallgatta a két társának fecsegését, de azután egy kézmozdulattal elhallgattatta őket.

– Figyeljetek! – mondta parancsoló hangon, és néhány gyors, határozott szót mondott. Ezekből csak egy szó ütötte meg Simon fülét, amikor azt mondta: „töten” és nem volt szüksége német tanárra, hogy Raxel ötletét helyesen magyarázza. Raxel valószínűleg ezt mondta: „Wir müssen ihn töten.”

– Végre tehát elhatározták, hogy megölnek – gondolta az Angyal, miközben dzsemes pirítóst evett. – Eltüntetésem valószínűleg a legelső adódó alkalommal meg fog történni. No hát végre odáig kergettem őket, ahová akartam!

Ez a gondolat mégsem izgatta. Néhány pillanat múlva felállt és elhagyta a szobát. Betty Tregarth ismét nem jelent meg, de most már nem is várta, tehát nem érzett csalódást. A három ember gyűlölködő pillantása követte. A társalgóban egy magas férfival ütközött össze, aki söpört.

– Jó reggelt, Dun – mondta az Angyal.

A férfi vigyorgó arccal fordult feléje. – Jó reggelt, Angyal.

– Hogy állnak az ügyeink?

– Eddig oké. Nem láttam és nem hallottam semmit, amiről érdemes volna beszélni… azt hiszem, még nem bíznak bennem. Maga azt mondta, hogy álljak készen a háttérben, hát nem is nagyon szaglásztam még.

– Nagyon helyes – felelte az Angyal. – Csak maradjon nyugton. Minden szaglászást elvégeztem. De tartsa nyitva a szemét. Azt hiszem, rövidesen kezdődik a tánc, mégpedig alapos és gyors. Viszontlátásra!

– Remélem, a viszontlátásra!

Miután semmi szükségét nem érezte annak, hogy a fogadó körül lődörögjön ezen a reggelen, elhatározta, hogy lesétál a „György”-be és iszik valamit. A söntésben jutott eszébe a lehorgonyzott hajó a „Világítótorony” előtt, és beszélni kezdett róla a fogadóssal.

– Azt hiszem, hogy az egyik vendégé, aki ott lakik – tájékoztatta a helyi pletykafészek. – Az illetőt Crantornak hívják. Körülbelül két hete érkezett a hajó, és az egész legénységet egy autón vitték el. Azt hiszem, nincs a hajón senki.

– De a kéményből állandóan füst jön – jegyezte meg Simon. – Nem éghet az a füst folyton, ha nincs, aki rárakjon.

– Lehet, hogy van egy-két ember, aki még ott maradt. Az biztos, hogy féltucat ember elhajtott Crantorral aznap, amikor a hajó ideért, és ő egyedül tért vissza. Valaki megkérdezte, hogy minek itt ez a hajó… hiszen hajók itt elég ritkák s ezért kíváncsiskodnak az emberek. Ez az ember akkortájt még a „Világítótorony”-ba járt inni, mielőtt az új fogadós olyan rideg lett, hogy senki nem bírta ki ott tovább. Azt hiszem, Bill Jones volt, aki a hajó iránt érdeklődött. Mr. Raxel azt mondta, hogy egy új találmányon dolgoznak… valami új torpedó, vagy ilyesmi, és ezzel a hajóval akarják majd a tengeren kipróbálni. Ez igaz is lehet, mert körülbelül egy hónapja rengeteg mindenféle anyag érkezett a „Világítótorony”-ba és a sofőr, aki a teherkocsit vezette, megállt nálam egy pohár italra. Akkor hallottam, hogy mindenféle vegyészeti berendezést szállítanak, amit Raxel rendelt.

Az Angyal bólintott. Majd hirtelen felkapta a fejét. A fogadós is fülelt, mert az ilyesmi ragályos. Simon felállt és kinézett az ablakon. Ezúttal sem tévedett… Egy rozoga Ford jött az úton, megállt a „György” kapuja előtt, és két ember szállt ki belőle, akik bementek a söntésbe.

– Két poharat a javából, gazda – rendelt egyikük.

Kiszolgálták őket, mire gyorsan lehajtották az italt. Látszott, hogy sietnek.

– Mi jót hoztak? – kérdezte a fogadós.

– Sürgősen rendeltek bennünket – magyarázta egyikük. – Egy csomó ládát kell Southamptonba szállítanunk, hogy még elérjenek egy gőzöst, amely holnap reggel indul, úgy hogy az árunak még ma éjjel a hajón kell lennie. Meg tudja nekünk mondani, merre van a „Világítótorony”-fogadó?

– Csak hajtsanak tovább az úton, és azután forduljanak jobbra – mondta az Angyal. – Talán háromszáz yardra van innen. Milyen hajóra mennek ezek a ládák?

– Azt nem tudjuk. Csak azt, hogy a holmival este kilencre Southamptonban kell lennünk. Isten velük!

Kimentek, de a fogadós érezte, hogy az Angyal nem figyel rá többé, hanem másutt jár az esze. Fél óra múlva a teherautó ismét eldöcögött az ablak előtt, és Simon tekintete elgondolkozva követte.

Fél egy körül visszament a „Világítótorony”-ba és italt rendelt, mialatt az ebédre várt. Akkor egy igen erősnek látszó túrakocsit látott, amelyet Basher Tope vezetett ki a garázsból. Egy pillanattal később Raxel, Marring és Crantor jelentek meg. Crantor nehéz bőrköpenyben volt, és szemlátomást az utolsó intézkedéseket vette át Raxeltől. Azután beszállt az autóba, a másik kettő visszalépett, és Crantor nagy iramban elindult a tengerpart menti országúton keleti irányban.

Raxel és Marring visszatértek, Basher Tope követte őket, és Simon hallotta, hogy az előbbi kettő bemegy az étkezőbe. Megnyomta a csengőt, és szerencséje volt, mert Duncarry jött, hogy megnézze, mit parancsol.

– Még egy pohárral, Dun – mondta Simon, és egyfontos bankjegyet nyújtott át.

Duncarry egy pillanat múlva visszajött egy korsó sörrel, és aprópénzzel, ami visszajárt. Ezüst aprópénz volt és egy tízshillinges bankjegy. Amikor Duncarry eltávozott, Simon zsebrevágta az aprópénzt, és széthajtogatta a bankjegyet. A bankjegyben egy darabka papíros volt, és azon egy szó állt:

„MEGANTIC.”

Simon tudta, hogy a Megantic Southamptonból indult New Yorkba; továbbá sejtette, hogy Duncarryt segítségül hívták a ládák leviteléhez, és akkor látta meg a ragcédulákon a hajó nevét. De ezzel sem ment sokra, és így nagyon kíváncsian ült le az ebédhez. Elvégre miért ne adhatna fel Raxel egy szállítmány xylil-bromidot New Yorkba, ha valahol szükség volt rá? De ugyanakkor az Angyal nem látta be, hogy miért engedjék ezt meg neki.

VIII.

– Most pedig, kedves Marringem – mondta Raxel – már igazán nincs semmi, ami visszatarthatna bennünket.

Marring néhány Bunsen-égőt tett félre, és felült az asztal sarkára.

– Még hátra van Smith – mondta.

– Majd én elintézem – mondta Raxel. – Szerencsénkre kissé későn érkezett. A ládákat már elszállítottuk, és ha Crantor visszatért a legénységgel, hajóra szállunk és eltűnünk. A rendőrség nem fog sietni… Ismerem a módszerüket. Semmi okot nem fognak találni különösebb erőfeszítésre, hát nem várok semmit ma este előtt. Akkor mi már valahol kint járunk a tengeren, Smith pedig… el lesz intézve. Most, hogy ennek a helynek hasznosságát kimerítettük, nincs többé ok arra, hogy óvatosan járjunk el, félve a rendőrségi kutatástól.

– Ez mind nagyon szép – mondta Marring. – De mi lesz a lánnyal? Azt hiszed, hogy annyira bízhatunk benne?

Raxel összeráncolta homlokát. – Valaha azt hittem – mondta. – Sajnos, Smith érkezése megrendített bizalmamban. Nem kell nagy lélekismeret ahhoz, hogy lássam a harcot, ami a lányban dúl: rábízhatja-e titkát Smithre vagy sem? Te talán nevetségesnek tartod ezt az ötletet, hogy egy lány detektívre bízza a titkát, amely szerint gyilkosságot követett el, és most remélje, hogy az majd segít rajta. De a lányt szinte megbabonázta, és ez teljesen megváltoztatta szempontjait.

– Hát akkor mit akarsz tenni?

– Már ezt is elrendeztem… azt hiszem, elég jól. Mindjárt végre is hajtom.

Kiment a laboratóriumból és bekopogott Betty Tregarthhoz. Kinyitotta az ajtót és beléptek. Betty Tregarth a kandalló mellett ült egy karosszékben, és könyvéből akkor pillantott föl, amikor beléptek.

– Ó, maga az – mondta csalódottan.

Raxel odalépett hozzá és megállt.

– Közölni akarom, hogy miszerint munkáját befejezte, Miss Tregarth – mondta – nincs tehát semmi akadálya annak, hogy eltávozzék, amikor óhajtja. Ezer fontot ígértem szolgálatáért, és most ki fogom állítani a csekket.

Leült az asztalhoz, kitöltötte a csekket és átnyújtotta a lánynak, aki átvette és különösebb érdeklődés nélkül nézte.

– Szabad érdeklődnöm további tervei iránt? – folytatta Raxel a társalgást.

– Még nem csináltam terveket – mondta a lány fáradt hangon. – Fogalmam sincs róla, hogy mit fogok csinálni.

– Értem – mondta a professzor előzékenyen. – Bizonyos nehézségek állnak itt fenn, amelyek sajnos csak akkor jutottak eszembe, amikor már közös munkánk megkezdődött. Mindenesetre találtam egy megoldást és örülnénk, ha elfogadná. Elfogadja vagy visszautasítja, ahogy tetszik, de kérem gondolja meg jól.

A lány vállat vont. – Elmondhatja most, hogy miről van szó?

– Azt ajánlanám, hogy hagyja el az országot, és kezdjen egészen új életet – mondta Raxel. – Az ezer font, amelyet adtam, elég tőke ahhoz, hogy néhány hónapon keresztül eltartsa magát, amíg megfelelő állásba nem jut. Az ön képességeivel ez igazán könnyű lesz.

– Dehát hová menjek?

– Amerikát ajánlom. Bevallom, hogy bátorkodtam önnek egy első osztályú kabint foglalni a Meganticon, amely holnap korán reggel indul Southamptonból. Természetesen nem kell utaznia, ha nem akar, de azt hiszem, okos volna ha megtenné.

A lány fáradt mozdulattal széttárta karját. – Amerika vagy más… mindegy – mondta. – De nincs itt az útlevelem, és arra már nincs idő, hogy visszamenjek érte Londonba. Aztán meg vízumom sincs.

– Bátorkodtam ezt is elrendezni – felelt Raxel.

Előhúzott zsebéből egy újságkivágást és rámutatott az egyik közleményre; a lány ezt olvasta.

Betörések. Ismeretlen tettesek behatoltak Bayswateren a Cambridge Square 202 szám I. emeletén lévő lakásba, ahol Mr. Ralph Tregarth és húga laknak… a hölgy vidéken tartózkodik… az íróasztalt feltörték… Mr. Tregarth azt mondja… semmi lényeges nem tűnt el… stb.

– A közlemény igazat mond, semmi értékes nem tűnt el, kivéve ezt – mondta Raxel. Átadta a lánynak. Az útlevele volt.– Egyik megbízottammal hozattam el Londonból – jegyezte meg. – Mindjárt másnap reggel be is vitte az Egyesült Államok konzulátusára, és megkapta a vízumot. Most már semmi nincs, ami akadályozná, hogy elutazzék ma délután Southamptonba. Ha tetszik, Mr. Marring autón elviszi ma éjjel. Azonnal felszállhat a Meganticra és már ott is alhat. Mire felébredt, Anglia és minden veszély a háta mögött lesz.

Betty Tregarth kezét a szemére szorította. – Nincs más választásom, ugye? – mondta. – Igen, elmegyek. Megengedi, hogy írjak néhány levelet?

– Természetesen – felelte Raxel újra előzékenyen. – Ha most megírná, magam vinném el a postára, úgy is dolgom van a faluban délután.

– És előbb el is olvassa, gondolom – vetette oda a lány gúnyosan, – hogy meggyőződjék róla, nincs-e benne valami ami magának kényelmetlen lenne. Hát nem lesz benne semmi… egészen nyugodt lehet. Csak közönséges búcsúlevelek lesznek.

Raxel türelmesen várt, amíg a lány két rövid levelet nem írt… egyet a fivérének, és egyet Ramszesznek. Megcímezte a borítékokat, és tüntetően nyitva hagyta. Raxel mosolyogva ragasztotta le a lány jelenlétében.

– Nem kell elolvasnom – mondta. – A tény, hogy nyitva adta át, elég bizonyíték arra, hogy semmiféle óvintézkedésre szükség nincs részemről.

– Megengedi, hogy elbúcsúzzam Mr. Smithtől? – kérdezte a lány.

Raxel sajnálkozva rázta meg a fejét. – Sajnos, ez lehetetlen Miss Tregarth – mondta. – Ez az egyetlen, amit meg kell öntől tagadnom.

A lány bólintott. – Nem tesz semmit – mondta egyszerűen. – Gondoltam, hogy nem fogja megengedni.

– A körülmények nem engedik meg – mondta Raxel, és zsebre tette a leveleket. – A kocsi közvetlenül vacsora után várni fogja… talán már előbb is. Addig a szobájában marad. Valószínűleg úgyis el lesz foglalva a csomagolással. Viszontlátásra.

Marringgel együtt elhagyták a szobát, és Raxel kívülről ismét bezárta az ajtót.

IX.

Délután fél hatkor Crantor visszatért. Az Angyal hallotta a nyitott ablakon át a kocsi érkezését. Egészen sötét volt, de a hangokat tisztán hallotta, és úgy tetszett neki, hogy több ember van lent. Azután a fényszórókat úgy fordították, hogy levilágítsanak a tenger felé és Morze-jeleket kezdtek adni a lámpával:

„Küldjetek csónakot”

Az emberek nem mentek be a fogadóba, hanem kint az úton topogtak a hidegben, halkan beszélgetve. Azután egy lámpa visszamorzézott a partról, Crantor maga köré gyűjtötte az embereit, és elindultak a tarlón keresztül le a tenger felé. Simon látta Crantor zseblámpáját, amely az utat világította nekik, amíg le nem értek a vízhez.

Türelmesen várt, és végre lámpákat látott kigyulladni a hajón is. Azután a lámpa ismét közeledett a víz felől: Crantor egyedül tért vissza és bement a fogadóba.

Az Angyal éppen be akarta csukni az ablakot, amikor a fogadó ajtaja kinyílt és hárman léptek ki rajta. A kivetődő fényben tisztán látta, hogy az egyik Raxel, a másik pedig Marring, utóbbi kabátban és kalapban. A harmadikon bunda volt, és Simon ajkába harapott, amikor felismerte. Utánuk Tope lépett ki bőröndöket cipelve, amelyeket a kocsi farába rakott. A lány egyedül ment a kocsihoz, és beült elöl, a vezető mellé.

Raxel és Marring egy percre visszamaradtak, és Templar tisztán hallotta, mit beszélnek.

– Nem felejtetted itt a revolveredet, kedves Marring?

– Olyannak tartasz, aki ilyesmit elfelejt?

– Akkor hát viszontlátásra… és kellemes utat.

Marring nevetett. – Csütörtökön együtt reggelizünk – felelte. – Viszontlátásra, professzor. – Beült a kormánykerékhez.

Simon Templar utánanézett az elrobogó autónak. Raxel is ott állt a kapuban, amíg a kocsis el nem tűnt, azután bement, és a kaput bezárták.

– A mindenségit! – káromkodta el magát az Angyal. A kocka el volt vetve. Eddig kénytelen volt néző lenni, amit szívből utált. Tűrnie kellett, hogy a lány elmenjen, mert tisztában volt vele, hogy nem tehetett semmit ellene, Bettynek tudnia kellett, hogy ő a szállóban van. Ha akarata ellenére hurcolják el, segítségért kiálthatott volna abban a reményben, hogy ő meghallja. De úgy látszik önszántából távozott. És ez bizonyította, hogy mégiscsak a bandához tartozott. Ami ezen kívül lehetett, az csak puszta feltevés volt.

Ebben a pillanatban meghallotta Raxel és Crantor hangját, akik a folyosón jöttek végig. Simon nesztelenül keresztülment a szobán, és megállt az ajtó mellett úgy, hogy ha azt kinyitják, ő mögéje kerüljön. Az ötlet ezúttal is bevált, mint már számtalanszor hasonló esetekben. Valaki kopogott, de az Angyal nem mozdult. A második kopogás után az ajtó kinyílt. Simon visszafojtotta lélegzetét, de Raxel csak egy lépést tett a szobába.

– Nincs itthon – jelentette ki a professzor. – Tudhattuk volna. Ha jól ítéltem meg a viszonyt a mi kedves Mr. Smithünk és Miss Tregarthunk közt, nyugodtan állíthatom, hogy nem engedte volna a lányt elmenni anélkül, hogy legalább néhány szót ne váltson vele.

– Úgy bizony – mondta Crantor. Úgy látszik idejének java részét a szabadban tölti sétával.

– Várni fogjuk ha visszatér – mondta Raxel, és az ajtó bezárult. Simon várt egy percig, majd kissé kinyitotta az ajtót. Hallotta egy másik ajtó bezáródását, tehát nyugodtan kilépett. Lábujjhegyen osont végig a folyosón, míg fel nem fedezte, hogy a laboratóriumban vannak. Hallgatózni kezdett, és minden szót tisztán megértett. Most éppen Raxel beszélt.

– A Megantic huszonöt csomót tesz meg óránként. Értesülésem tökéletes; Itt az útvonal; vörössel jelöltem végig. Holnap reggel pont hatkor indulnak. Tehát csütörtök reggel hatkor itt lesznek.

– Ez rendben van – mondta Crantor. – Add ide az iránytűket. Most kidolgozom a helyet.

Csönd lett, de azután ismét Crantor szólalt meg. – Leszögeztem a helyet, ahogy kijelölted. Most már csak Smith van hátra, aztán mehetünk.

– Megparancsoltam Topénak, hogy figyeljen és jelentse ha megérkezik – mondta.

– Mit csinálsz Duncarryvel? – kérdezte Crantor.

– Először arra gondoltam, hogy bevesszük magunk közé. Komoly képességeket néztem ki belőle. De elvetettem ezt az ötletet. Még csak érzés, alap nélkül… de úgy érzem, hogy Duncarry veszélyes ránk nézve. Itt hagyjuk.

– Helyes – mondta Crantor. – Én már összecsomagoltam. Ha a te poggyászod is kész, előreküldhetnénk a hajóra. Akkor rögtön indulhatnánk, mihelyt Smith-szel végeztünk.

Simon Templar hirtelen sarkig kitárta az ajtót, és belépett a szobába. Crantor meglepett kiáltással ugrott föl, a professzor azonban megőrizte nyugalmát.

– Már vártuk, Mr. Smith – jegyezte meg.

– Akkor kívánsága teljesült, édes öregem – mondta az Angyal lassan. – Föl a kezet! Mindketten! – Előrántotta pisztolyát és Crantor engedelmeskedett, Raxel azonban zsebébe nyúlt és erre Simon meghúzta a ravaszt. Semmi sem történt.

– No most magán a sor, hogy föltartsa a kacsóit – mondta Raxel, és hangtompítós pisztolya megvillant a kezében. – Nagy gondatlanság volt hogy pisztolyát a szobában hagyta, amikor ma reggel fürdeni ment. De én felbecsülhetetlen alkalmat ragadtam meg, és kiszedtem belőle a töltényeket.

Simon keze lassan a levegőbe emelkedett. – Gratulálok – mondta.

– Kis hízelgő – felelt a professzor. – Igazán csekélység az egész. Én viszont köszönöm, hogy nem kellett sokáig önre várnunk.

Az Angyal mosolygott. – Ha az éppen lefolyt beszélgetés nem lett volna oly világos, még tovább vártak volna. De miután valamennyien meg vagyunk elégedve… rágyújthatok?

Raxel saját tárcáját kínálta oda. – Tehát most már nem titok ön előtt semmi?

– No nem egészen. Sohasem tettem fel, hogy maguk hárman a zöldborsótermelés új módszereit kutatják. Másrészt nem tudtam, hogy mi történik, habár szövetkezésük első percétől kezdve figyeltem magukat. Azután bepillantást nyertem az ügyükbe…

– És agya megvilágosodott…

– Legfeljebb négy-öt gyertyafény erejéig. Nem állítom, hogy a vágott hagyma jelentőségét azonnal felismertem, a diphenylcyanarsen pedig már túl van a tudományos felkészültségemen. De kaptam egy csomó szakvéleményt, és most már sokkal világosabban látok. Maguk pedig most megadták a többi kérdésre is a megfejtést. Csak Betty Tregarthot illetően nem ismerem ki magam.

– Ó!… pedig épp ott különösen érdekelve volt, ugye?

Simon nekidőlt a falnak. Fogalma sem volt, hogy a helyzet hová fog fejlődni. Mindenesetre húzta az időt és összegezett.

– Nagyon kíváncsi voltam, de most már ez a rejtély is kezd megoldódni, ha hozzáveszünk más értesüléseket, amelyeket beszereztem. Úgy emlékszem, hogy amikor maguk meggyilkolták Henley felügyelőt, ott a házban egy nő is volt. A rendőrség nyomokat talált, de nem tudott rájönni, hogy ki volt az illető. Most pedig megismertem Betty Tregarthot, aki a maguk állandó vegyésze.

Az Angyal elgondolkozva függesztette tekintetét Raxelra. – No már most tegyük fel… csak éppen tegyük fel… hogy három ilyen kedves fiúcska valami egészen különös modern kalózkodást talált ki, amelyhez mérgezett gázra és mindenféle hasonló nyalánkságokra van szükség. Kell valaki nekik, aki ezt elkészíti.

Akárki, aki az utcán futkos, mégse mehet be a boltba és nem kérhet féltucat óriástartály gázt, hogy elszállítsa rendeltetési helyére. A gengsztertulajdonsággal ellátott vegyészmérnökök pedig igen ritkák, és nem állnak sorban a házuk előtt bebocsátást kérve. De ha feltesszük, hogy maguk találtak egy kiváló tehetségű nőt, akiben tudományos felkészültség megvan, és mégis csak nő, így hát könnyű ráijeszteni… Azután tegyük fel: sikerült ráijeszteni azzal, hogy gyilkosságot követett el, habár a rendőrség ilyen irányban sohasem gyanakodott rá… azt hiszem, egész könnyen el lehet érni, hogy minden tekintetben rendelkezésükre álljon. Ez könnyen sikerülhet… nem tegnap óta tartják kissé bolondoknak vagy legalább befolyásolhatóknak a nőket, és egy ilyen gaztett pontosan magára vallana…

Az Angyal Raxel szeméből kiolvasta, hogy helyesen építette fel a lefolyt eseményeket, és elnevette magát.

– Ugye így van, bácsikám?

Raxel csendben bólintott. – A következtetőképessége csodálatraméltó, Mr. Smith. Ha nem lett volna olyan őrült, hogy ebbe az ügybe üti bele az orrát, képessége magas polcra vitte volna a detektívtestületben. A jelen körülmények között azonban… – vállat vont. – Félek, hogy időnk lejárt. Lenne oly kegyes előttünk haladni a pince irányába.

– A legnagyobb örömmel – felelte az Angyal udvariasan.

Végigmentek a folyosón, le a lépcsőn. A földszinten Cantor kinyitott egy ajtót és bevilágított zseblámpájával. Az Angyal lépcsőket látott, amelyek levezettek a mélységbe.

– Mi fog történni, ha lemegyek oda? – kérdezte Templar.

– Otthagyjuk – felelte Raxel. – Nem hiszem, hogy sokáig fog élni. – Egy pillanatra felmutatott egy kis üveget az Angyal előtt, amelyet magával hozott a laboratóriumból, és Simon első pillantásra felismerte, hogy mi lehet benne. Egy percig sem volt előtte kétséges, hogy Raxel megvalósítja elhatározását. Meg akarja ölni. Erre ez a kis üveg, amelyben koncentrált halál volt, nagyon alkalmas lehetett.

– Igazán kedves magától – mondta az Angyal elgondolkozva.

– Sajnálom – felelt Raxel, habár mélyen ülő, fátyolos, kék szeme sem sajnálkozást, sem egyéb nyomát valami emberséges érzésnek nem mutatta. – De hát saját biztonságom megköveteli, hogy így tegyek.

Simon mosolygott. – Persze, ez döntő körülmény – mormolta. – De ahogy én magát ismerem, felteszem, hogy ragaszkodni fog bizonyos stílushoz. Az ilyen ügyekben van bizonyos hagyomány. Engem ugyan még sose végeztek ki, viszont azt szeretném, ha ez olyasmi volna, amire szívesen emlékezem vissza később. A reggeli ideje már elmúlt, az ebédet pedig unalmas volna végigvárniuk. Tehát legalább két üveg sört adjanak útravalóul.

Crantor, aki közben lent volt a pincében körülnézni, most visszatért és bosszúsan látta, hogy az Angyal még mindig feltartott kézzel áll az ajtóban. – Miért nem küldöd már le, professzor? – mondta. – Nincs annyi elvesztegetni való időnk.

– A hagyományoknak eleget kell tenni – mondta Raxel. – Mr. Smith azt az utolsó kívánságát fejezte ki, hogy elfogyaszthasson két üveg sört. Eleget teszek ezen kérésnek. Tope!

Basher Tope csoszogva jött ki a söntésből, és a professzor leadta a rendelést. Megjött a sör, Simon maga bontotta föl az üveget és egymás után kiitta mindkettőt. – Elviszem magammal ezeket – mondta – emlékbe. Előre, professzor!

Crantor vezette lefelé a lépcsőn, az Angyal ment utána, és Raxel fejezte be a menetet. A lépcső alján egy kis sima rész következett, és Crantor megállt egy ajtó előtt. Kinyitotta, és mutatta az Angyalnak, hogy lépjen be. Raxel odalépett, és a két férfi most ott állt az ajtóban, mialatt Crantor körülvilágított zseblámpájával. A pincehelyiség elég nagy volt, kőpadlós és fával alágerendázott mennyezetű. De nagyon öreg épület lehetett és Simon látta, hogy a falak állapota mégis kifogástalan. Reménye messze szállt, amikor látta, hogy három oldalt a puszta falakon kívül nincsen semmi. Mosolyogva fordult hátra.

– Isten vele, professzor – mondta.

– Isten vele – mondta Raxel.

A professzor felemelte kezét és teljes erejéből földhöz vágta a kis üveget. Még mielőtt Crantor visszatért a zseblámpájával, Simon látta, hogy zöldes színű gáz száll fel a kőről. Azután becsapódott az ajtó, és megfordult a zárban a kulcs. Raxel és Crantor lépései gyorsan távolodtak, és Simon Templar visszafojtva lélegzetét gyorsan leütötte mind a két üveg a fenekét. Kétségbeesett gyorsasággal kezdte megtölteni az üvegeket földdel, amit a pincefalakról kapart le.

X.

Mihelyt az első üveg tele volt földdel, az Angyal szájába vette az üveg nyakát és csak azon keresztül lélegzett, kezével befogva orrát/. Reménytelen ügy volt, de jobbat ezúttal nem tudott kitalálni. Emlékezett rá, olvasta valahol, hogy ilyesmit már használtak gázálarcul. Valahogy összefüggött az egész ügy a molekulák sebességével… az Angyal nem volt tudós, és nem érdekelte különösen az elv. Számára az volt fontos, hogy hasznavehető-e az egész vagy sem. Óvatosan lélegzett, és miközben várt, figyelte óráján a világító számlapot, amely a múló perceket mutatta.

Ennek az időnek leforgása után nem érzett más kellemetlenséget, mint amit a komplikált módon való lélegzés már magában véve is okozott, és megállapította, hogy hevenyészett gázálarca kitűnően működik.

Most az ajtó felé fordult. Miután állandóan vigyáznia kellett, hogy egyetlen lélegzetet se vegyen máskép, mint az üvegen keresztül, nem tudta teljes erejét latba vetni, de érezte, hogy erőfeszítése különben sem érne célt. Körültapogatta az ajtót, de a fal, amelybe beillesztették, az egyetlen levakolt falrész volt. Azután négykézláb tapogatni kezdte a kőlapokat, amelyekkel a padló be volt burkolva. Kettő közvetlenül az ajtó mellett laza volt. Csak egy szabad keze volt és ez erősen hátráltatta, de mégis sikerült ujjait becsúsztatni a lapok alá, és kifordítani azokat helyükből. A föld alatta nedves és puha volt.

Simon Templar elkezdett ásni.

Három órába telt, amíg egy megfelelő kis alagutat tudott vájni az ajtó alatt, de végre sikerült keresztülszorítania magát a lyukon. Amikor kiért, egy percig nekitámaszkodott a falnak, hogy kipihenje magát, s azután elkezdett fölfelé tapogatózni a lépcsőn. Szerencsére a lépcső tetején az ajtó nem volt bezárva és azonnal kinyílt. Raxel kétségkívül biztos volt abban, hogy az Angyal úgysem élhet elég sokáig, és nem juthat ki a pincéből. Simon a legközelebbi ablakhoz rohant. Még arra sem volt ideje, hogy kinyissa… betörte a hevenyészett gázálarccal, és fájó tüdejét megtöltötte jeges, friss levegővel.

Rövid idő múlva ismét könnyebben lélegzett, és akkor körbejárt a földszinten; minden ajtót és ablakot kinyitott, hogy a tengeri levegő szabadon átjárja a házat. Remélte, hogy ezáltal a gáz, amely az áltála ásott lyukon át kiszivárgott a pincéből, hamarosan el fog illanni.

A konyhában megtalálta Duncarryt, szorosan összekötözve, felpeckelt szájjal. Simon elvágta köteleit és megtudta a történteket.

– Nem tudom, hogyan esett. Épp egy tálat tisztogattam, amikor hátulról irgalmatlan ütést kaptam a fejemre. A következő, amit tudok, hogy ide voltam kötözve egy székhez.

– És felteszem, ha meghaltam volna, ahogy ezt akarták, addig ült volna itt, amíg éhen nem hal – szólt az Angyal. Cigarettára gyújtott, és föl-alá járt a szobában anélkül, hogy többet mondott volna. Raxel, Crantor és Basher Tope elmentek… nem kellett a fogadót végigkutatnia, hogy ezt megállapítsa. A hajó is eltűnt. A tengeren már lámpái sem látszottak sehol. Most már pontosan tudta, hogy mi volt a professzor terve, és annak óriási méretei elállították lélegzetét.

Csak néhány percet töltött azzal, hogy elhatározásra jusson, azután Duncarryvel a garázsba sietett és megvizsgálta a rozoga Hildebrandot. Sértetlen volt, mert Raxel természetesen nem láthatta előre, hogy az Angyal még valaha használni fogja. De a jó öreg Hildebrandot Simon megvetéssel nézte.

– Miért is gondoltam, hogy jó mulatság lesz, ha ebben a romban érkezem ide? – kérdezte dühösen.

De hát ez volt az egyetlen jármű, amely még éjjel elvihette Llancoedból, mert vasút ilyenkor nem indult az Isten háta mögött lévő faluból.

– Merre megyünk? – kérdezte Duncarry, amikor Simon elindította a kocsit, és az recsegve-ropogva megindult.

– Gloucester! – felelte az Angyal röviden. – És Hildebrand olyan ugrásokban fog haladni, mint még soha ezelőtt. Boruljon térdre Dun a kapcsolótábla előtt, és imádkozzék, hogy semmi baj ne történjék útközben.

Duncarry fölhúzta az orrát. – Az egész ügynek vége lesz, mielőtt megtudom, hogy egyáltalán miről van szó – mondta. – Szót fogadtam magának, anélkül, hogy egyetlen kérdést tettem volna. És még csak nem is panaszkodtam. Mászkáltam ebben az ócska fogadóban, mint egy legutolsó szolga… padlót sikáltam és edényt mosogattam… megkötöztek… éhen kellett volna halnom… és nem hallott tőlem egy zokszót sem. De most…

– Tud fiam valamit a Meganticról? – kérdezte az Angyal.

Duncarry bólintott. – Hogyne… a maguk háborús adósságának ez évi törlesztését viszi át az Egyesült Államokba. Alig néhány millió font aranyban – tette hozzá, és Simon szemöldöke lassan felhúzódott.

Ez volt az egyetlen értesülés, ami még hiányzott, és az Angyal minden haja szála szinte égnek meredt tőle.

– Modern kalózkodás! – állapította meg. Gondolatai nem kalandoztak el ilyen irányban, mert nem is képzelte, hogy a rablás ekkora összegre irányuljon… erről még csak álmodni sem mert volna. Felnevetett.

– Nem kell többet tudnia, édes öregem – mondta – csak annyit, hogy a professzor meg akarta szerezni magának ezt a kis ingóságot útközben.

Duncarry oldalt fordította arcát, és mélyet lélegezve nézett az Angyalra. – Hogy képzeli? – kérdezte.

– Úgy ahogy mondom – mormolta Simon, és elmesélte, amit látott és hallott.

Most, hogy minden adtat a kezében volt, semmi sem tarthatta már vissza. Titkok mindig hosszadalmasak és bonyolultak, tények azonban egyszerűek és röviden elintézhetőek.

– A professzornak néhány millió köbláb sűrített mérgező gáza van a poggyásza között. Fogadni merek, hogy olyan helyen bérelt magának kabint, ahonnan legjobban irányíthatja dolgait. Azonkívül könnyeztető gázuk is van, amely kevésbé ártalmas. Ezt csinálták akkor, amikor én behatoltam a laboratóriumba… csak egy szippantás érte az orromat, és a szó legszorosabb értelmében sírva fakadtam. Crantor a hajón fog érkezni, amelyet itt láttunk a fogadó előtt. Most már biztos vagyok benne, habár nem tudom pontosan, hogyan akarták rendezni.

– És mit teszünk mindez ellen? – kérdezte Duncarry. Az Angyal elfintorította arcát.

– Ez a maga imáinak hatásától függ – felelte.

Amennyire a tényekből következtetni lehet, vagy Duncarry volt nagyon jóban az égiekkel, vagy pedig az Angyal híres szerencséje működött ismét közre, mert a nyolcvanöt mérföldet, amely Gloucestertől elválasztotta őket, defekt nélkül tették meg; annak ellenére, hogy alig öt óra alatt robogtak végig.

Szerdán hajnali három órakor lépett be az Angyal a gloucesteri rendőrségre, és értette a módját, hogy azonnal engedélyt kapjon a hivatalos telefon használatára. Felhívta Teal főfelügyelőt. Miféle módon sikerült meggyőznie Teal főfelügyelőt arról, hogy nem akarja beugratni, az örök titok marad. De szóról-szóra ismételte Duncarry előtt azt, amit Teal búcsúzóul mondott neki:

– Ezt csak bízza rám – mondta Teal, és ezúttal a hangja egy csöppet sem volt álmos. – Mindjárt érintkezésbe lépek a porthmouthi rendőrséggel, és megmondom, hogy várják magát. Azután megyek az Admiralitásra és intézkedem, hogy minden készen várja, mire odaérkezik. Csak arassa le maga az egész ügyet, bár ez végtelenül törvényellenes; de hát megérdemli.

– Ez annyit jelent, hogy átmenetileg rendőrök vagyunk? – kérdezte Duncarry, és Simon Templar bólintott.

– Attól félek, igen.

Időközben elküldtek egy rendőrt, hogy hajtsa fel a leggyorsabb autót, amelyet találhat… Óriási Bentley túrakocsi állt meg a rendőrség előtt. Simon beugrott a kormánykerék mögé, és Duncarry melléje ült.

Útközben az amerikai csak ennyit mondott: – Törvénytelenek számára nagy nap van ma.

XI.

A Megantic utasai közül azok, akik korán mentek reggelizni, érdeklődéssel nézték annak a torpedórombolónak a körvonalait, mely a hajó felé tartott. Amikor közel ért, zászlójeleket adott le, és az utasok megdöbbenve látták, hogy a Megantic lassítani kezd. Erre a torpedóromboló is lassított. Egy csónakot bocsátottak le, és a Megantic felé eveztek. Betty Tregarth egyike volt a korán kelőknek, és ott állt a többi között a korlát mellett figyelve a két férfit, akik a csónakból fölmásztak a kötélhágcsón. Látta, hogy az első férfi átlépett a kötélhágcsóról a korlátra, és elsápadt, mert az nem volt senki más, mint Ramszesz Smith.

A Megantic ismét elindult, a torpedóromboló pedig visszafordult Anglia felé. A lányt azonnal behívták a kapitány szobájába. Amikor belépett, a kapitány mellett ott állt Ramszesz Smith és egy másik ember, akinek arca igen ismerős volt előtte. Marring is ott volt; undorító és borzas látványt nyújtott házi köntösében, és a lány meglátta, hogy bilincsek vannak csuklóján.

– Ez a másik – mondta az Angyal. – Miss Tregarth, azt hiszem, nem szükséges, hogy megbilincseltessem, de kérnem kell, hogy tekintse magát letartóztatottnak.

A lány némán bólintott.

Simon Templar a társához fordult:

– Dun kísérje le Marringet. Egy pillanatra se tévessze szem elől. Majd intézkedem, hogy később felváltsák. – Azután a kapitányhoz fordult. – Daves kapitány, megengedi, hogy néhány szót váltsak négyszemközt Miss Tregarthtal?

– Természetesen, Mr. Templar.

A kapitány, Duncarry és Marring elhagyták a szobát, Simon Templar pedig becsukta utánuk az ajtót. Szembefordult a lánnyal. Betty sohasem képzelte volna, hogy ilyen komolyan is tud nézni.

– Üljön le – mondta, és a lány engedelmeskedett.

Simon leült az asztal másik oldalán. – Betty – kezdte – utolsó lehetőséget adok magának. Mondjon el mindent, amit tud, és akkor talán megússza nagy baj nélkül. De ha tovább is hallgat, tíz éven alul nem szabadul. Minek kellett volna itt történnie?

– Elmondok mindent, amit tudok – felelte a lány. – Most már úgyis mindegy.

A lány csakugyan beszámolt mindenről. Simon nagy figyelemmel hallgatta, és a történet végén mosolygott.

– Ez nagyszerű – mondta egy kis sóhajtással. – A legjobb, amit hosszú idő óta hallottam!

– Hogy érti ezt? – kérdezte a lány megdöbbenve.

– Úgy, hogy én pontosan ezeket a dolgokat következtettem, de a rendőrség semmiről nem tudott. Nem is gyanakodott magára. Raxel ilyesmivel nem vesződött, ő csak azt akarta, hogy maga féljen. Nem tudom, hogy mi minden megy át a rendőrség úgynevezett agyvelején, de ha magát gyanúba veszik Henley felügyelő meggyilkolásáért, akkor ezentúl nevezzen Tukulti-apil-ésarra-nak.

A lány csak bámult. – De hiszen maga is detektív… magát persze nem Smithnek hívják, hanem…

Simon ajkán megjelent az Angyal-mosoly. – A kapitány az igazi nevemen szólított – mondta. – Simon Templar vagyok.

Ha lehetséges, a lánynak még tágabbra nyílt a szeme. – Csak nem az Angyal?

– Senki más – felelte Simon, és e sorok írója kínos kötelességet teljesít, amikor hozzáteszi, hogy nagyon öntelten mondta ezt.

– Akkor… mindez…

Simon fejét rázta. – Attól tartok, hogy mégis – felelte az Angyal majdnem szomorúan. – Vállalkozásom kétségbeejtően tisztességet parancsoló. Vegye úgy, hogy a törvény minden ereje és tekintélye bennem összpontosul. Van még más, akit… szeretné, ha letartóztatnék?

– Úgy érti ezt, hogy én magam szabad vagyok? – kérdezte a lány, s mohó reménység érződött a hangjából.

– No, ebbe még Claud Eustace Teal is bele fog szólni. Túlságosan bele van keverve a dologba, hogy minden további nélkül szabadon engedjék. De egy hét múlva körülbelül… fogja, itt a zsebkendőm.

Az Angyal egy négyzetyard nagyságú selyemkendőt nyomott a lány markába, és elment Duncarryt megkeresni.

– Betty Tregarth a kapitányi szoba függönyeit áztatja – mondta. – Nem tartaná oda egy kicsit a vállát?

A torpedóromboló néhány órával később megtalálta a banda hajóját Crantorral együtt. Azután visszatértek a Megantic mellé, és átvették Duncarryt, a lányt, Gregory Marringet, és még két gengsztert, akiket az utasok között fedeztek fel.

Az Angyal mintha elvesztette volna érdeklődését az egész ügy iránt. Beszélgetése a professzorral igen rövid volt.

– Éppen most tudtam meg a valódi nevét, Mr… hm… Smith – mondta Raxel. – Ha ezt előbb tudom, nem követtem volna el azt a hibát, hogy lebecsülöm a veszélyességét. Első éjjel, amikor a fogadóba érkezett, meg kellett volna ölnöm.

– Magát már születése percében meg kellett volna fojtani, kedvesem – felelte az Angyal barátságtalanul.

Estefelé, amikor feltűnt Anglia partja, Duncarry a korláthoz támaszkodva találta Simont, még mindig éppoly rosszkedvűen.

– Mi a baj? – kérdezte az amerikai, és Simon megfordult, bedobva a tengerbe a cigarettáját.

– Tönkrementünk, Dun – mondta, mintha a világ végét jósolná meg.

Duncarry homlokát ráncolta. – Hogy érti ezt, Angyal?

– Hát nem borzasztó? Heteket töltöttünk azzal, hogy kiássuk ennek az ügynek minden részletét, és nem keresünk az egészen egy fillért sem. Úgy látszik elfelejtette, hogy én üzleti vállalkozó vagyok.

Duncarry vállat vont. – Ha a hatóság is úgy nézné a dolgot, mint én, akkor arra a meggyőződésre kellene jutnia, hogy tulajdonképpen mi fizettük meg Anglia háborús adósságának egy évi részletét. Ez magának nem elég?

Simon Templar új cigarettára gyújtott, és ismét a messzeségbe tekintett.

– Abból nem élek meg, hogy háborús adósságokat fizetek az állam helyett – mondta. – Azonnal új gengszterek nyomába kell vetnünk magunkat, és jól meg kell őket kopasztanunk, hogy kárpótoljuk magunkat ezért az ügyért. Én már törtem a fejemet, hol volnának báránykák, amelyeket meg kellene nyírni. Van pár Bécsben, amire már régebben gondoltam.

– Lehet, hogy még kiveszek egy kis szabadságot – felelte Duncarry.

Leült az Angyal mellé, és Simon hirtelen ránézett.

– No? – kérdezte az Angyal. – Volna kedve velem jönni Bécsbe?

– Még szívesebben mennék oda nászútra – felelte az amerikai álmosan, és az Angyal mosolyogva így felelt:

– Medve mézzel álmodik…

Jegyzetek:

1. Olyan továbbszolgáló (altiszt), aki a köteles katonai szolgálata után további szolgálatra önként a hadseregben marad

2. dugsegély vkinek segélyezés címén alkalmilag juttatott pénzösszeg, amelyet közpénzből, többé-kevésbé titokban szoktak fizetni

3. A Guinea (gini) a brit pénzrendszer egysége, még a metrikus rendszert megelőzően. Ebben a rendszerben egy font az 20 shiling, 1 shiling 12 penny, 1 penny 4 farthing. A guinea valaha aranypénz volt, és arról volt nevezetes, hogy 1820-tól hivatalosan nem létezett, csak előkelősködésből használták. Értéke 21 shiling volt.

4. L. S. D. = megbeszélt rövidítés szállítmányra. O. K. = rendben van. K. B. E. = angol lovagi rend, a Bath-rend rövidítése, amelynek Wiltham is lovagja volt.

Table of Contents

Egy halott ember története

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

A lehetetlen bűntény

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

A nemzeti adósság

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

Jegyzetek: