Lawrence Block

AZ APÁK BŰNEI

Lawrence Block: The Sins of the Fathers

Fordította: Pék Zoltán

A szerző előszava a magyar kiadáshoz

Vegyes érzések kavarognak bennem, ahogy leülök előszót írni Az apák bűneihez, az első darabjához annak a tizenöt könyvből álló sorozatnak, melyet Matthew Scudderről írtam. Egyrészről mindig is úgy éreztem, egy regénynek önmagáért kell beszélnie. Különböző élményt fog nyújtani mindenkinek, aki olvassa, miért kéne a szerzőnek alakítania vagy irányítania ezt az élményt? Hadd mutatkozzon be a könyv maga, az isten szerelmére!

Másrészről viszont – és úgy látszik, mindig van egy „másrészről viszont” – harminc éve kezdtem el beszámolómat Matt Scudder képzeletbeli életéről, és huszonnyolc éve, hogy Az apák bűnei először megjelent. New York City, Scudder és az én otthonom ez idő alatt gyökeresen megváltozott. Mint ahogy az egész világ. Mint ahogy vele együtt Scudder is, csakúgy, mint önök meg én.

Ha sorban olvassák majd a regényeket, tanúi lesznek Scudder fejlődésének. A detektívirodalomban a főszereplő általában nemigen változik egy sorozat folyamán. Marad ugyanolyan meghatározhatatlan korú, maradnak ugyanazok az attitűdjei, és az egyik könyvben átéltek nem hagynak rajta olyan nyomot, amely észrevehető lenne a következőben. Amikor Scudderről írtam, én sem gondoltam, hogy öregedni vagy változni fog.

Csakhogy aztán rájöttem, hogy a személyes fejlődés elkerülhetetlen. A könyvekben olyan szintű realizmust alkalmaztam, amely nem engedte, hogy statikus sorozatot írjak. Így aztán Scudder jelentős változáson megy keresztül, nem tervszerűen, hanem csak ahogy egyik lábát a másik elé téve nyomakszik át az életen. Megint, csakúgy, mint önök meg én.

Soha nem határoztam meg a korát, mert nem is igen gondolkodtam rajta. Aztán a tizenkettedik könyvben, a Halottak hosszú sorában, amely igencsak foglalkozik az öregedéssel, a halandósággal és az idő múlásával, szükségét éreztem, hogy eláruljam, mennyi idős. Számolgattam-számolgattam, és úgy döntöttem, hogy velem egykorú. Azaz nagyjából harminchét éves Az apák bűnei idején, és hatvanöt most.

A Scudder-sorozatot számtalan nyelvre lefordították, megjelent szerte a világon, Magyarországon pedig most mutatkozik be, aminek rendkívül örülök. Apai dédapám, Joseph Leopold Block Magyarországról emigrált New York Citybe; hogy pontosan honnan, azt nem tudom. Mint ahogy róla sem tudok sokat, mégis úgy érzem, valami köt ehhez az országhoz. A feleségemmel kétszer jártunk Budapesten: először négy nagyon kellemes napot töltöttünk ott, másodszor csak átutazóban, egy szívettépő utazás után, átszállóban Skopje felől. Remélem, hamarosan újra ellátogathatunk önökhöz, de addig is örömmel küldöm magam helyett Matthew Scuddert. Remélem, jó társaságnak bizonyul.

Lawrence Block

New York City

2003. december 10.

Ui.: Bár angolul íródik, remélem, magyar olvasóim közül is ellátogatnak néhányan a honlapomra: www.lawrenceblock.com. Ha ott járnak, feliratkozhatnak a hírlevélre, ami ingyenes, de minden forintot megér. Az email cím pedig, ahol elérhetnek:LB@lawrenceblock.com

EGY

Nagydarab ember volt, olyan magas, mint én, csak kicsit több hússal erős csontjain. Ívelt, tekintélyt parancsoló szemöldöke még mindig fekete. Acélszürke haját hátrafésülte, amitől a feje oroszlánszerű kinézetet kapott. Szemüveget viselt, de azt most lerakta közénk a tölgyfaasztalra. Sötétbarna szeme egyre az arcomat fürkészte, titkos üzenetek után kutatva. Ha talált is, a szeme nem árulta el. Éles vonásai voltak – karvalyorr, telt ajak, szögletes áll –, egészében mégis olyan hatást keltett az arca, mint egy üres kőtábla, ami arra vár, hogy valaki parancsolatokat véssen rá.

– Nem sokat tudok magáról, Scudder – kezdte.

Én tudtam róla egy keveset. Cale Hannifordnak hívták. Ötvenöt éves volt. Az állam északi részén élt, Uticában, ahol gyógyszer-nagykereskedése és ingatlanjai voltak. Volt egy új Lincolnja, ami a járda mellett állt. És egy felesége, aki a Carlyle-ban várta.

És volt egy lánya a városi hullaház egyik hideg acéltepsijében.

– Nincs is túl sok minden – mondtam. – Zsaru voltam.

– Méghozzá kitűnő, Koehler hadnagy szerint. Vállat vontam.

– És most magándetektív.

– Nem.

– Azt hittem.

– A magándetektíveknek működési engedély kell. Telefont hallgatnak le, embereket követnek. Nyomtatványokat töltenek ki, munkanaplót vezetnek, minden ilyesmi. Én ezeket nem csinálom. Néha szívességet teszek embereknek. Ők meg ajándékkal hálálják meg.

– Értem.

Ittam egy korty kávét. Bourbonnal bélelt kávét. Hanniford előtt Dewar és víz volt, de nem nagyon érdekelte. Az Armstrongban ültünk, egy sötét színű fával burkolt, préseltbádog-plafonú, kellemes kis bárban. Január második keddje volt, délután kettő, nem nagyon voltak rajtunk kívül. A bárpult túlsó végén pár ápoló a Roosevelt Kórházból ápolgatta a sörét, egy pelyhedző állú kölyök meg hamburgert evett az egyik ablak melletti asztalnál.

– Nehéz elmagyarázni, mit is kérek magától, Scudder.

– Én meg nem vagyok benne biztos, hogy mit tehetek magáért. A lánya halott.

Ezen nem változtathatok. A fiút, aki megölte, azonnal elkapták. Abból, amit az újságban olvastam, akkor sem lehetne egyértelműbb, ha filmre vették volna a gyilkosságot. – Az arca elsötétült: lelki szemei előtt most is pergett a film, a lecsapó kés. Gyorsan folytattam: – Elkapták, bevarrták, és a Siralomházba került. Ez csütörtökön volt? – Bólintott. – És szombaton reggel felakasztva találták a cellájában. Ügy lezárva.

– Ez a véleménye? Hogy az ügy lezárva?

– Rendőrségi szempontból.

– Nem erre gondoltam. A rendőrség persze hogy így látja. Letartóztatták a gyilkost, de megbüntetni már nem lehet. – Előredőlt. – De vannak dolgok, amiket tudnom kell.

– Például?

– Tudni akarom, miért halt meg a lányom. Tudni akarom, ki is volt ő. Az utóbbi három évben szinte semmi kapcsolatom nem volt Wendyvel. Jézusom, még azt se tudtam biztosan, hogy New Yorkban él. – Tekintete elsiklott rólam. – Azt mondják, nem volt munkája. Semmi nyilvánvaló jövedelme. Láttam az épületet, ahol lakott. A lakbér majdnem havi négyszáz dollár. Ez mit mond magának?

– Hogy egy férfi fizette ki neki.

– A Vanderpoel fiúval osztozott a lakáson. A fiúval, aki megölte. Ő egy régiségkereskedésben dolgozott. Heti százhuszonöt dollár körül keresett. Ha egy férfi tartotta ki Wendyt, akkor nem engedte volna oda Vanderpoelt szobatársnak, nemde? – Nagy levegőt vett. – Azt hiszem, elég nyilvánvaló, hogy prostituált volt. A rendőrség így nyíltan nem mondta ki. Tapintatosak voltak. Az újságok már nem annyira.

Általában nem is azok. Ráadásul olyan ügy volt, amivel szívesen eljátszanak. A lány vonzó, a gyilkosság a Village-ben történt, és a szex körül forgott a dolog. Ráadásul Richie Vanderpoelt az utcán kapták el, ahol a lány vérével borítva rohangált.

Egyetlen valamire való szerkesztő se hagyna ki egy ilyen hírt.

– Érti, hogy számomra miért nincs lezárva az ügy, Scudder?

– Azt hiszem. – Erőt vettem magamon, és mélyen a sötét szemébe néztem. – A gyilkosság egy ajtó volt, ami kinyílt. És magának most muszáj benéznie abba a szobába.

– Tehát tényleg érti.

Értettem, és azt kívántam, bárcsak ne érteném. Nem akartam ezt a munkát. Olyan ritkán dolgozom, amilyen ritkán csak tehetem. Nem volt szükségem erre a munkára. Nekem nem kell sok pénz. A szobám bérlete olcsó, napi kiadásaim alacsonyak. Mellesleg pedig ez az ember nem volt ellenszenves. Mindig jobb érzéssel fogadok el pénzt olyantól, aki ellenszenves.

– Koehler hadnagy nem értette meg, mit akarok. Biztos vagyok benne, hogy csak azért adta meg a maga nevét, hogy könnyebben megszabaduljon tőlem. – Nem csak erről volt szó, de ennyiben hagytam. – Csakhogy nekem muszáj tudnom ezeket a dolgokat. Ki volt Wendy? Mivé lett? És miért akarta bárki is megölni?

Miért akar bárki megölni bárkit? New Yorkban naponta négyszer-ötször követnek el gyilkosságot. Tavaly egy forró nyári héten ez felszaladt ötvenháromra. Az emberek megölik a rokonaikat, barátaikat, szeretteiket. Egy férfi Long Islanden úgy mutatta be karatetudását idősebb gyerekeinek, hogy agyonverte a kétéves lányát. Miért csinálnak az emberek ilyeneket?

Káin azt mondta, ő nem Ábel őrzője. Csak e között lehet választani: őrző és gyilkos?

– Dolgozik nekem, Scudder? – Halovány mosolyt erőltetett magára. – Újrafogalmazom. Megtesz nekem egy szívességet? És valóban szívesség lenne.

– Kíváncsi vagyok, tényleg így van-e.

– Hogy érti?

– A nyitott ajtó. Lehetnek olyan dolgok abban a szobában, amiket jobb nem látni.

– Tudom.

– És éppen ezért muszáj.

– Úgy van.

Kiittam a kávét. Letettem a csészét, és nagy levegőt vettem. – Jó. Megpróbálom.

Hátradőlt a székén, elővett egy csomag cigarettát, és rágyújtott. Először, amióta belépett. Van, aki akkor nyúl a cigiért, ha feszült, mások meg amikor a feszültség elmúlik. Most már nyugodtabb volt. Mint aki elért valamit.

Megint tele volt előttem a kávéscsésze, és a noteszem néhány lapja is. Hanniford még ugyanazon az italon dolgozott. Sok mindent elmondott a lányáról, amire talán semmi szükségem nem lesz. De bármiről kiderülhet, hogy fontos, és előre nem lehet tudni, mi lesz az. Réges-rég megtanultam, hogy mindent meg kell hallgatni, amit valaki el akar mondani.

Tehát megtudtam, hogy Wendy egyke, hogy a gimnáziumban jó tanuló volt, hogy népszerű volt az osztálytársai körében, mégse randizott sokat. Kezdett bennem kialakulni a lányról egy kép, nem túl éles, de azért egy kép, aminek aztán majd egybe kell olvadnia az összekaszabolt kurva képével, akit a village-i lakásban találtak. A kép elhomályosult, amikor főiskolára ment Indianába. Kétségtelenül akkor kezdték elveszteni. A főszakja angol volt, a másik államigazgatás. Pár hónappal a diploma előtt aztán összepakolt és eltűnt.

– Az iskola keresett meg minket – mesélte Hanniford. – Nagyon aggódtam, mert még sosem csinált ilyet. Nem tudtam, mitévő legyek. Aztán kaptunk egy képeslapot. New Yorkban van, dolgozik, meg kell oldania néhány dolgot. Jó pár hónapra rá kaptunk még egy képeslapot, ezúttal Miamiból. Azt se tudtam, hogy odaköltözött, vagy csak nyaral.

Aztán semmi, egész addig, amíg nem csöngött a telefon a hírrel, hogy meghalt. Tizenhét éves volt, amikor leérettségizett, huszonegy, amikor otthagyta a főiskolát, huszonnégy, amikor Richie Vanderpoel felvagdalta. Öregebb már nem lesz.

Hanniford aztán olyan dolgokra tért rá, amiket Koehlertől majd részletesebben is megtudok. Nevek, címek, dátumok, időpontok. Hagytam beszélni. Valami zavart, így engedtem, hogy a gondolataim kitisztuljanak körülötte.

– A fiú, aki megölte – mondta. – Richie Vanderpoel. Fiatalabb volt Wendynél. Csak húsz. – A homlokát ráncolta. – Amikor meghallottam, hogy mi történt, hogy mit tett, meg akartam ölni azt a fiút. Azt akartam, hogy a saját kezemtől haljon meg. – Az emlékre keze ökölbe szorult. Lassan kiengedte. – De amikor öngyilkos lett, nem is tudom, valami megváltozott bennem. Megértettem, hogy ő is áldozat. Az apja lelkész.

– Igen, tudom.

– Valahol Brooklynban. Hirtelen rám tört, hogy beszélnem kell vele. Nem tudom, mit akartam mondani neki. Akármit is, egy kis gondolkodás után rájöttem, hogy az a beszélgetés sosem történhet meg. Ennek ellenére.

– Meg akarja ismerni a fiút. Hogy rajta keresztül jobban megismerje a lányát. Bólintott.

– Tudja, mi az a fantomkép, Mr. Hanniford? Biztos látott már az újságban. A rendőrségnek van egy szemtanúja, és átlátszó fóliákból összeállítják a gyanúsított hozzávetőleges képét. „Ilyen az orra? Vagy inkább ilyen? Nagyobb? Szélesebb? Milyen a füle? Melyikre hasonlít leginkább ezek közül?” És így tovább, amíg össze nem áll az arc.

– Igen, láttam már, hogyan csinálják.

– Akkor talán látta már a gyanúsított valódi fényképét is a fantomkép mellett. A kettő sose hasonlít egymásra, főleg a gyakorlatlan szemnek. Mégis van valami lényegi hasonlóság, aminek egy gyakorlott rendőr sokszor nagy hasznát látja. Érti, mire célzok? Maga fényképet akar a lányáról és a fiúról, aki megölte. Én ezt nem tudom megadni. Senki se tudja. Elő tudok ásni elég tényt és benyomást, hogy összeállítsak egy fantomképet, de lehet, hogy az eredmény a közelében sem lesz annak, amit maga vár.

– Megértem.

– Folytassam?

– Igen. Mindenképpen.

– Valószínűleg drágább vagyok, mint a nagy irodák. Ők emberszám vagy óradíj alapján dolgoznak. Plusz a kiadások. Én egy bizonyos összeget kérek, és abból magam fizetem a költségeimet. Nem szeretek főkönyvet vezetni. És nem szeretek jelentéseket irkálni, vagy meghatározott időnként jelentkezni az ügyfelem kedvéért, amikor nincs mondanivalóm.

– Mennyi pénzt akar?

Sose tudom, hogyan szabjam meg az árat. Mennyire tartsam az időmet, ha igazából csak nekem értékes? És mennyit kérjek attól, aki arra kényszerít, hogy beavatkozzam mások életébe, amikor az életemet szándékosan úgy alakítottam át, hogy a lehető legkevesebbet avatkozzam be bárkiébe is?

– Kétezer dollárt kérek most. Nem tudom, meddig tart ki, vagy maga mikor dönt úgy, hogy elég volt a sötét szobából. Talán kérek még közben, vagy utána.

Persze mindig megteheti, hogy nem fizet.

Váratlanul elmosolyodott. – Maga nagyon szokatlanul üzletel.

– Meglehet.

– Még sosem kellett detektívet fogadnom, úgyhogy nem nagyon tudom, általában hogy megy. A csekk megfelel?

Mondtam neki, hogy a csekk jó lesz, és amíg írta, rájöttem, mi zavart korábban.

– Akkor sem fogadott detektívet, amikor Wendy eltűnt az iskolából?

– Nem. – Felnézett. – Nemsokára megérkezett az első képeslap. Persze gondoltam rá, hogy fogadok, de amikor megtudtuk, hogy jól van, elvetettem az ötletet.

– De még mindig nem tudta, hol van, hogyan él.

– Nem. – Lesütötte a szemét. – Persze ez is belejátszik, hogy most miért igyekszem menteni azt, ami már úgyse menthető. – Szeme megkereste az enyémet, és volt benne valami, amitől szívesen elfordultam volna, de nem tudtam. – Muszáj tudnom, hogy mennyire hibáztassam magam.

Komolyan gondolta, hogy erre valaha is választ kap? Talán talál egy választ, de az nem a helyes válasz lesz. A megkerülhetetlen kérdésekre sosincs helyes válasz.

Megírta a csekket, elém tolta. A név helyét kihagyta. Hátha készpénzesre akarom, mondta. Nyugodtan írja rá a nevem, mondtam, mire újra lecsavarta a tolla kupakját, és a vonalra ráírta: Matthew Scudder. Összehajtottam a csekket, és a tárcámba tettem.

– Valamit kihagyott, Mr. Hanniford. Maga szerint nem fontos, de talán az lehet, és maga is sejti, hogy az lehet.

– Honnan tudja?

– Azt hiszem, megérzés. Sok éve figyelem az embereket, hogy milyen közel merészkednek az igazság kimondásához. Nem muszáj elmondania, de...

– Nem tartozik a tárgyhoz, Scudder. Azért hagytam ki, mert nem hiszem, hogy idetartozik, de. Ó, a francba vele: Wendy nem a vér szerinti lányom.

– Adoptálta?

– Igen, örökbe fogadtam. A feleségem Wendy anyja. Wendy apja meghalt, mielőtt ő megszületett, tengerészgyalogos volt, az inchoni partraszállásnál vesztette életét. – Megint félrenézett. – Három évvel később vettem el Wendy anyját. Az első pillanattól úgy szerettem Wendyt, ahogy bármelyik igazi apa. Amikor kiderült, hogy én... nem tudok gyereket nemzeni, még hálásabb voltam, hogy ő van nekem. Nos? Fontos?

– Nem tudom. Valószínűleg nem. – Dehogyisnem volt fontos. Még többet elárult Hanniford bűntudatáról.

– Scudder? Maga nem nős, ugye?

– Elváltam.

– Gyerek?

Bólintottam. Mondani akart valamit, aztán meggondolta magát. Kezdtem azt kívánni, hogy menjen már.

– Maga nagyon jó rendőr lehetett – bökte ki végül.

– Nem voltam rossz. Megvolt a zsaruösztönöm, a többit megtanultam. Az legalább a kilencven százalék.

– Meddig volt a testületnél?

– Tizenöt évig. Majdnem tizenhat.

– Van valami nyugdíj, ha húszig marad, nem?

– De igen.

Nem kérdezett rá, ami furcsa mód még bosszantóbb volt, mintha megtette volna.

– Elvesztettem a hitemet – tettem hozzá.

– Mint egy pap?

– Olyasmi. Nem egészen, mert nem ritka, hogy egy zsaru elveszti a hitét, de attól még zsaru marad. Talán eleve nem is volt hite. Nálam úgy alakult, hogy már nem akartam zsaru lenni. – Se férj, se apa. Se a társadalom aktív tagja.

– A sok korrupció miatt? Ilyesmi?

– Nem, nem. – A korrupció sose zavart. Anélkül nehéz lett volna eltartani a családomat. – Nem, másvalami.

– Értem.

– Tényleg? Na jó, hát nem titok. Nyáron egyik este nem voltam szolgálatban. Egy bárban voltam Washington Heightson, ahol a zsaruknak nem kell fizetni az italért. Két kölyök bejött és kirabolta a helyet. Kifelé menet egyikük szíven lőtte a csapost. Utánuk rohantam az utcára. Az egyiket lelőttem, a másikat combon találtam. Soha többé nem fog rendesen járni.

– Értem.

– Nem, szerintem nem érti. Nem ez volt az első eset, hogy embert öltem. Örültem, hogy az egyik meghalt, és sajnáltam, hogy a másik felépül.

– Akkor.

– Az egyik lövésem célt tévesztett és gellert kapott. Szemen talált egy hétéves kislányt. A geller felemésztette a golyó erejét. Ha két centivel feljebb megy, talán csak horzsolja a homlokát. Csúnya heget hagyott volna, de semmi több. Így viszont, hogy puha szövetet ért, egyenesen az agyáig hatolt. Azt mondták, azonnal meghalt. – A kezemre néztem. A reszketés alig volt észrevehető. Felvettem a csészét, és kiittam. – A felelősség kérdése szóba sem került. Sőt, hivatalos elismerést kaptam az osztályon. Aztán felmondtam. Már nem akartam zsaru lenni.

Amikor elment, pár percig még ültem ott. Aztán elkaptam Trina tekintetét, aki erre hozott még egy csésze bélelt kávét. – A barátod nem nagy ivó – jegyezte meg.

Mondtam, hogy nem. Valamit megérezhetett a hangomban, mert leült Hanniford helyére, és kezét egy pillanatra az enyémre tette.

– Gond van, Matt?

– Nem igazán. Tennivaló, csak nem szívesen teszem.

– Inkább ülnél itt, míg lerészegedsz. Rávigyorogtam. – Mikor láttál te engem részegen?

– Soha. És soha nem láttalak úgy, hogy ne ittál volna.

– Arany középút.

– Nem lehet elég jó, mi?

Azt kívántam, bárcsak megérintene megint. Hosszú, vékony ujjai voltak, és az érintése nagyon hűvös. – Semmi se lehet túl jó senkinek.

– Kávé és pia. Bizarr kombináció.

– Az?

– Pia, hogy berúgj, kávé, hogy józan maradj.

Megcsóváltam a fejem. – A kávé még sose józanított ki senkit. Csak ébren tart. Adj egy részegnek jó sok kávét, és lesz egy nagyon éber részeged.

– Az vagy, bébi? Egy nagyon éber részeg?

– Egyik se – feleltem neki. – Ezért iszom.

Kicsivel négy után értem a bankomba. Ötszázat a számlámra tettem, Hanniford többi pénzét kivettem készpénzben. Az év eleje óta először jártam itt, úgyhogy valami kis kamatot is elkönyveltek. A gép egy szempillantás alatt kiszámolta. Az összeg még akkora sem volt, hogy megérje a rá vesztegetett gépidőt.

Az 57. utcán visszamentem a 9. sugárútig, aztán elindultam kifelé, el az Armstrong és a kórház mellett a St. Paulhoz. A mise éppen a vége felé járt, kint vártam meg, amíg az a pár tucat ember kikászálódik a templomból. Többnyire középkorú nők voltak. Akkor bementem, és négy darab ötvendollárost csúsztattam a perselybe.

Adakozom. Nem tudom, miért. Szokásom lett, mint ahogy szokásom lett templomba járni. Nem sokkal azután kezdtem, hogy a hotelbe költöztem. Szeretem a templomokat. Szeretek bennük üldögélni, amikor van min gondolkodnom. Itt a mellékhajóban ültem le. Úgy húsz percig lehettem bent, kicsit talán tovább.

Kétezer dollár Cale Hannifordtól nekem, kétszáz dollár tőlem a St. Paul perselyébe. Nem tudom, mit kezdenek a pénzzel. Talán ennivalót és ruhát vesznek a szegény családoknak. Talán Lincolnt a papoknak. Nem is érdekel, mit csinálnak vele.

A katolikusok többet kapnak tőlem, mint a többiek. Nem vagyok részrehajló, csak ők tartanak nyitva a legtovább. A protestánsok többnyire bezárják a boltot hétvégére.

Egy nagy pozitívum azért kijár a katolikusoknak. Lehet gyertyát gyújtani. Kifelé menet hármat is gyújtottam. Egyet Wendy Hannifordért, aki sosem lesz már huszonöt éves, egyet pedig Richie Vanderpoelért, aki sosem lesz már huszonegy. És egyet természetesen Estrellita Riveráért, aki sosem lesz már nyolc.

KETTŐ

A hatodik körzeti kapitányság a Nyugati 10. utcában állt. Eddie Koehler az irodájában volt, jelentéseket olvasott, amikor odaértem. Nem lepődött meg, hogy lát. Félretolt pár papírt, s az asztala melletti szék felé biccentett. Leültem, majd az asztalon átnyúlva kezet ráztam vele. Két tízes és egy ötös vándorolt át szép simán a tenyeremből az övébe.

– Úgy látom, elkelne neked egy új kalap – mondtam.

– Naná. Ha valaminek hasznát tudom venni, akkor az egy új kalap. Hogy tetszett Hanniford?

– Szegény ördög.

– Ahogy mondod. Olyan gyorsan történt az egész, hogy a száját se volt ideje becsukni. Tudod, igazából ez tett be neki. Az időfaktor. Mondjuk, egy hét vagy egy hónap kell, mire eljutunk a nyomozás lezárásáig. Vagy ha van egy tárgyalás, ami egy évig húzódik. Akkor neki minden megy tovább, van ideje hozzászokni ahhoz, ami történt, még miközben az történik. De így, bumm, egyik a másik után, a gyilkos rács mögött van, mire egyáltalán hall a lánya haláláról, és mire sebességbe teszi a seggét, a srác már felköti magát, és Hanniford nem tud hozzászokni, mert már vége. – Elgondolkodva méregetett. – Hát gondoltam, egy régi haver kereshet rajta pár dolcsit.

– Miért ne?

Kivett egy cigit a hamutartóból, és újra meggyújtotta. Megengedhetett volna magának egy új szálat is. A hatodik körzet egy menő kapitányság, az ő asztala pedig jó hely. Azt is megengedhette volna, hogy Hannifordot hazaküldi, nem hozzám, hogy aztán visszapasszoljak neki huszonötöt. A régi szokások nehezen múlnak el.

– Szerezz egy jegyzetfüzetet, járd be a környéket, kérdezősködj. Dolgozz rajta egy hetet, de pár óránál sose többet. Vágd meg napi százasra, plusz kiadások. Az már majdnem egy lepedő, a fenébe is.

– Szeretnék belenézni az aktáitokba.

– Minek végigmenni az egészen? Nem találsz ott semmit, Matt. Az ügy lezárult, mielőtt megnyílt volna. A bilincs már rajta volt azon a kurva kölykön, még mielőtt felfogta, mit is művelt.

– Csak a forma kedvéért.

Kicsit összehúzta a szemét. Egykorúak voltunk, de én korábban csatlakoztam a testülethez, és már civil ruhás voltam, amikor ő még az akadémián küszködött. Koehler most sokkal öregebbnek látszott, az álla megereszkedett, az íróasztali munkától derékban megerősödött. Volt valami a szemében, ami nem tetszett.

– Időpocsékolás, Matt. Minek vesződnél vele?

– Mondjuk, hogy így dolgozom.

– Az aktákba csak az illetékesek nézhetnek bele. Te is tudod.

– Mondjuk, még egy kalap. Azért, hogy belenézhessek, mitek van. És akarok beszélni azzal, aki letartóztatta.

– Azt megszervezhetem, összehozlak vele. Hogy beszél-e, az már az ő dolga.

– Persze.

Húsz perccel később egyedül ültem az irodában. A tárcámban huszonöt dollárral kevesebb volt, előttem az asztalon viszont egy irattartó. Nem úgy nézett ki, hogy jó vásárt csináltam, nem sok olyat mondott, amit ne tudtam volna már.

Lewis Pankow járőr, a letartóztatást végző rendőr jelentése volt az első. Rég nem olvastam már ilyet, visszarángatott az időben, attól, hogy „Miközben nyugati irányban haladtam a rutin járőrszolgálat során”, egész addig, hogy „mely időpontban a feltételezett elkövetőt előzetes letartóztatás végett átadtam a fogháznak”. A zsaruzsargon nagyon speciális.

Párszor átolvastam Pankow jelentését, lefirkantottam ezt-azt. Emberi nyelven a tények világos leltára volt. Négy után tizennyolc perccel nyugatnak tartott a Bank utcán. Zajongást hallott, majd találkozott néhány emberrel, akiktől megtudta, hogy egy elmebeteg tombol a Bethune utcán, akit vér borít, és táncol. Pankow a sarkot megkerülve átszaladt a Bethune utcába, ahol meglátta „a feltételezett elkövetőt, akit később Richard Vanderpoel, Bethune utca 194. szám alatti lakosként azonosítottam, ruhája rendetlen és véres volt, obszcén szavakat kiabált hangosan, és intim testrészét mutogatta a járókelőknek”.

Pankow okosan megbilincselte, majd kiderítette, hol lakik. Felkísérte Vanderpoelt a lépcsőn a harmadikra, a lakásba, amit Wendy Hanniforddal béreltek, és ott megtalálta a lányt, „kétségtelenül holtan, ruhátlanul, sebekkel borítva, melyeket nyilvánvalóan egy éles fegyver okozott”.

Akkor Pankow beszólt a kapitányságra, és mozgásba lendült a szokásos gépezet. Kiment a halottkém, és megerősítette, amit Pankow magától is kitalált: Wendy meghalt. Jöttek a fotósok és fényképeket készítettek, jó sokat a véres lakásról, még többet Wendy testéről.

Meg se lehetett állapítani, milyen volt életében. A vérveszteségbe halt bele, Lady Machbethnek igaza volt: senki se tudja, mennyi vért veszít egy test, miközben haldoklik. Jégcsákányt is vághatunk valaki szívébe úgy, hogy alig egy csepp vér üt át elöl az ingén, Vanderpoel viszont összeszabdalta a lány mellét, combját, hasát és torkát, az egész ágy merő vértenger volt.

A fényképezés után elvitték a tetemet boncolásra. A proszektúrán egy bizonyos dr. Jainchill végezte el a teljes boncolást. Megállapította: az áldozat egy húszas éveiben járó fehér nő; nemrégiben szexuális aktusban vett részt, mind orálisan, mind genitálisan; huszonháromszor vágták meg egy éles eszközzel, valószínűleg borotvával; nem volt a testen szúrt seb (valószínűleg ezért voksolt a borotvára); részben vagy teljesen átvágtak bizonyos ereket és vénákat (melyek nevét fel is sorolta); a halál délután négy körül következett be, plusz-mínusz húsz perc; és szakvéleménye szerint a sebek nem származhattak magától az áldozattól.

Büszke voltam rá, amiért ilyen merészen kijelentette ez utóbbit.

A mappa maradéka olyan információkból állt, amit a gépezet más ágainak hivatalos jelentése majd még kiegészít. Egy feljegyzés szerint a rabot a letartóztatás másnapján a rendőrbíró elé vitték, és hivatalosan is megvádolták a gyilkossággal. Egy másik lapon a bíróság által kirendelt ügyvéd neve szerepelt. Megint egy másikon az, hogy Richard Vanderpoelt holtan találták a cellájában vasárnap reggel, nem sokkal hat óra előtt.

A mappa idővel majd szépen hízik. Az ügyet lezárták, de a hatodik körzeti kapitányság dossziéja egyre csak nő és nő, akár a tetem haja és körme. Az őr, aki megtalálta a csőről lógó Richard Vanderpoelt, megírja majd a saját jelentését. Mint ahogy az orvos is, aki megállapította a halál beálltát, és a másik orvos, aki minden kétséget kizáróan megállapította, hogy a nyaka köré tekert, összefont lepedőcsíkok végeztek vele. Végül a halottkém arra a következtetésre jut, hogy Wendy Hannifordot Richard Vanderpoel gyilkolta meg, majd Richard Vanderpoel kioltotta a saját életét. A hatodik körzet és az ügyben érintett összes személy eljutott már erre a következtetésre. Eljutottak már jóval azelőtt, hogy Vanderpoelt lecsukták. Ügy lezárva.

Visszamentem a mappa elejére, és egy-két dolgot még egyszer elolvastam. Sorban megnéztem a fényképeket. A lakáson nem látszott, hogy feldúlták volna, ami arra utalt, hogy a lány ismerte a gyilkost. Megkerestem a boncolási jelentést. Wendy körme alatt nem találtak bőrdarabokat, semmi jelét dulakodásnak. Arcsérülés? Volt, tehát eszméletlen lehetett, amikor összeszabdalták.

Valószínűleg haldoklott egy jó ideig. Ha Vanderpoel a torkát vágja el először, és jól eltalálja, a lány hamar meghal. De sok vért vesztett a testén lévő sebekből.

Az egyik képet kivettem, és az ingembe dugtam. Nem tudtam, miért kell, de tudtam, hogy nem fogják hiányolni. Ismertem egy zsarut Brooklynban a Cobble Hillen, aki eltett magának egyet minden szaftos képből, amihez csak hozzáfért. Sose kérdeztem meg, miért.

Mire Koehler visszajött, mindent szépen sorba raktam, és visszatettem a mappába. Új cigaretta volt a szájában. Felálltam. Megkérdezte, elégedett vagyok-e.

– Még mindig szeretnék beszélni Pankow-val.

– Már megszerveztem. Gondoltam, hogy amilyen kibaszott makacs vagy, nem teszel le róla. Találtál bármit is ebben a szarban?

– Honnan tudjam? Még azt se tudom, mit keresek. Úgy látom, kurválkodott. Van rá bizonyíték?

– Semmi tuti. De lenne, ha keresnénk. Jó ruhák, pár száz dolcsi a retikülben, semmi nyilvánvaló jövedelem. Ez neked mit mond?

– Akkor miért lakott Vanderpoellal?

– Húszcentis nyelve volt a srácnak.

– De most komolyan. Ő volt a stricije?

– Valószínű.

– De egyikükről sincs anyag.

– Nincs. Nem voltak letartóztatva. Hivatalosan nem is léteztek számunkra, amíg a fickó fel nem vagdosta.

Behunytam a szemem. Koehler a nevemen szólított. Ránéztem. – Csak egy gondolat – mondtam. – Amit arról mondtál. Hogy Hannifordnak az idő tett be. Ez másképp is igaz, mint ahogy értetted. Ha a lányt ismeretlen személy vagy személyek ölték volna meg, darabokra kellett volna szedni a lány elmúlt két évét, és mikroszkóp alatt végigmenni minden egyes részleten. De vége volt, mielőtt elkezdődött, és ez most már nem a ti munkátok.

– Nem. A tiéd.

– Na ja. Mivel ölte meg?

– A doki szerint borotvával. – Vállat vont. – Jobb híján ez is megteszi.

– Mi történt a gyilkos fegyverrel?

– Gondoltam, hogy hiányolni fogod. Nem került elő. De ezzel nem sokra mész. Az ablak nyitva volt, lehet, hogy kihajította.

– Hová nyílik az ablak?

– A szellőzőaknára.

– Kerestétek?

– Á. Bárki felszedhette. Egy arra járó kölyök, bárki.

– Kerestetek vérnyomokat a szellőzőben?

– Viccelsz? Egy szellőzőben a Village-ben? Az emberek kihugyoznak az ablakon, tampont dobnak ki, szemetet, mindent. Tízből kilenc szellőzőaknában találsz vért. Te ellenőrizted volna? Amikor a gyilkos már össze van csomagolva?

– Nem.

– Különben is, felejtsd el a szellőzőaknát. Kirohan a lakásból késsel a kezében. Vagy borotvával, vagy mi a szar volt az. Elejti a lépcsőn. Kirohan az utcára, és elejti a járdán. Beledugja egy szemetesbe. Beledobja a csatornába. Matt, nincs is tanúnk, aki látta kijönni az épületből. Találtunk volna, ha kell, de az a rohadék halott volt harminchat órával azután, hogy hidegre tette a lányt.

Folyton ide lyukadtunk ki. Azt a munkát végeztem, amit a rendőrség csinált volna, ha muszáj nekik. Csakhogy Richard Vanderpoel megkímélte őket a fáradtságtól.

– Szóval nem tudjuk, mikor ért ki az utcára – folytatta Koehler. – Két perccel azelőtt, hogy Pankow odaért? Tíz perccel előtte? Annyi idő alatt akár fel is zabálhatta azt a kést. Isten tudja, eléggé meg volt veszve.

– Volt borotva a lakásban?

– Úgy érted, klasszikus borotva? Nem.

– Vagy önborotva.

– Egy elektromost találtunk a fürdőben. Mi a francért nem szállsz le a borotváról? Te is tudod, milyenek azok a kurva boncolások. Pár éve voltam egyen, ahol az a seggfej kórboncnok azt mondta, az áldozatot fejszével ölték meg, amikor mi már a helyszínen elkaptuk azt a rohadékot, krokettütővel a kezében. Ha valaki nem tudja megmondani, hogy egy koponyát fejszével hasítottak be, vagy ütővel vertek szét, az nem tudja megkülönböztetni a borotvavágást se a pinától.

Bólintottam. – Kíváncsi vagyok, miért tette.

– Mert elment az a kibaszott esze, azért. Fel-alá rohangált az utcán, csöpögött róla a lány vére, teli tüdőből üvöltözött, és a farkát mutogatta. Kérdezd meg az ilyet, hogy miért tette, maga se fogja tudni.

– Micsoda egy világ.

– Jézusom, ne akard, hogy belemenjek. Ez a körzet egyre rosszabb. Ne is akard, hogy elkezdjem. – Bólintott, kimentünk az irodából, át a nyomozói szobán. Civil ruhások és egyenruhások ültek az írógépeknél, buzgón klimpírozva történetüket feltételezett elkövetőkről és állítólagos tettesekről. Egy nő spanyolul tett bejelentést egy egyenruhásnak, időnként abbahagyta, és sírt. Kíváncsi lettem, mit csinált, vagy mit csináltak vele.

Senkit nem láttam a nyomozói szobában, akit ismertem volna.

– Hallottál Barney Segalról? – kérdezte Koehler. – Állandósították. Ő a tizenhetedik vezetője.

– Jó ember.

– Az egyik legjobb. Mióta is nem vagy velünk, Matt?

– Pár éve, azt hiszem.

– Ja. Hogy van Anita? Meg a srácok? Jól?

– Jól.

– Szóval tartjátok a kapcsolatot.

– Nagyjából.

Az első asztalhoz közeledve megállt, megköszörülte a torkát. – Gondoltál rá, hogy újra kitűzd a jelvényt, Matt?

– Nincs az az isten, Eddie.

– Rohadt nagy kár, tudod?

– Az ember teszi, amit tennie kell.

– Ja. – Kihúzta magát, visszatért az üzletre. – Megbeszéltem Pankow-val, hogy este kilenc körül vár. Egy bárban. Johnny Joyce a neve. A Második sugárúton, a keresztutcát elfelejtettem.

– Tudom melyik.

– Ott ismerik, csak kérdezd meg a csapost. Szabad estéje lesz, azt mondtam neki, hogy nem leszel hálátlan.

És biztos azt is mondta, hogy abból a hálából majd neki is jár egy kicsi.

– Matt? – Visszafordultam. – Mi a francot akarsz tőle kérdezni?

– Tudni akarom, hogy Vanderpoel miket káromkodott.

– Komolyan? – Bólintottam. – Szerintem te ugyanolyan őrült vagy, mint Vanderpoel. Egy kalap áráért én elmondom neked az összes mocskos szót, ami csak van a világon.

HÁROM

A Bethune utca a Hudsontól fut nyugatnak a folyó felé. Keskeny utca, lakóövezet. A fák némelyikét nemrég ültették. A törzsüket alacsony kerítés védte, azon tábla, arra kérve a kutyatulajdonosokat, hogy tartsák kordában kedvencük természetes ösztöneit. SZERETJÜK A FÁINKAT/KÉRJÜK, VIGYÁZZON A KUTYÁJÁRA. A 194-es szám felújított barna homokkő épület volt, a bejárati ajtó zöld, akár a gyeptégla. Öt lakás volt benne, minden emeleten egy. Az előcsarnokban a hatodik csengőn azt állt: HÁZFELÜGYELŐ. Megnyomtam és vártam.

Egy harmincöt körüli nő jelent meg. Fehér férfiing volt rajta, a felső két gomb kigombolva. Foltos, kopott farmert viselt. Olyan volt a testalkata, mint egy tűzcsap. Rövid haját mintha találomra nyirbálta volna meg egy életlen ollóval. Azért nem volt kellemetlen látvány. Megállt az ajtóban, végigmért, és öt másodpercen belül eldöntötte, hogy zsaru vagyok. Megadtam a nevem, ő meg az övét. Elizabeth Antonelli. Mondtam neki, hogy szeretnék beszélni vele.

– Miről?

– A harmadik emeleti lakókról.

– A francba. Azt hittem, egyszer és mindenkorra végeztünk.

Még mindig várom, hogy kinyissák az ajtót, és elhurcolkodjanak, fiúk. A háziúr azt akarja, hogy kiadjam a lakást, de még csak be se tudok jutni.

– Még rajta van a lakat?

– Maguk nem beszélnek egymással?

– Én nem a rendőrségnél vagyok. Privát.

A szeme kifényesedett. Most, hogy kiderült, nem vagyok zsaru, már jobban bírt, viszont tudni akarta, miért csöngettem be. Plusz, hogy nem hivatalos ügyben jártam, nem volt köteles rám vesztegetni az idejét.

– Nézze, éppen valaminek a közepén tartok. Művész vagyok, dolgom van.

– Hamarabb megszabadul tőlem, ha felel a kérdéseimre. Ezt meggondolta, majd hirtelen sarkon fordult, és beljebb lépett a házba. – Hideg van itt kint. Jöjjön be, beszéljünk, de aztán tényleg ne tartson sokáig, jó?

Követtem a lépcsőn, le az alagsorba. Egy nagy szobája volt, az egyik sarokban a konyhai eszközök, a nyugati falnál egy katonai priccs. A mennyezeten csövek és elektromos kábelek futottak. Szobrász volt, amit jó pár munkája bizonyított.

Amin éppen dolgozott, azt nem láttam. Egy nedves ruhát terített rá. A többi absztrakt volt, masszív, testes darabok, mint a tengeri szörnyek.

– Nem sokat tudok mondani – kezdte. – Azért lettem házfelügyelő, mert így kedvezményesen kaptam a helyet. Jó a kézügyességem, meg tudom javítani a legtöbb dolgot, ami itt elromlik, és elég szemét vagyok, hogy üvöltözzek, az emberekkel, ha késnek a lakbérrel. Többnyire jól megvagyok egyedül itt lent. Nem nagyon érdekel, mi folyik fent.

– Ismerte Vanderpoelt és Miss Hannifordot?

– Látásból.

– Mikor költöztek be?

– A lány már itt volt, mielőtt jöttem, ami két éve áprilisban történt. A fickó úgy egy éve költözött be. Ha jól emlékszem, éppen karácsony előtt.

– Nem együtt költöztek?

– Nem. A lány előtte mással lakott itt.

– Férfival?

– Nővel.

Nem volt nyilvántartása, nem tudta Wendy előző lakótársának nevét. Megkérdeztem, mire emlékszik Wendyvel kapcsolatban.

– Nem valami sokra. Akkor veszem észre az embereket, ha baj van. Sose csinált hangos bulit, nem bőgette a magnót. Párszor jártam a lakásban. A hálószobai radiátor szelepe beragadt, nem tudták szabályozni, nagyon meleg lett. Új szelepet raktam be. Ez pár hónapja történt.

– Rendes volt a lakás?

– Nagyon is. Nagyon vonzó. Kifestették a szobákat, és szép bútorokat hoztak. – Egy pillanatra elgondolkodott. – Azt lehet, hogy a pasi csinálta. Voltam ott, mielőtt beköltözött, és úgy emlékszem, akkor nem volt ilyen szép. Művészféle volt.

– Tudta, hogy a lány prostituált?

– Még most sem tudom. Az újságban sok hazugságot lehet olvasni.

– Maga szerint nem volt az?

– Nincs véleményem. Sose volt rá panasz. De persze napi tíz férfit is felvihetett, nekem nem kellett tudnom róla.

– Voltak látogatói?

– Most mondtam. Nem tudom. Aki felmegy, az nem erre jár. Megkérdeztem, ki lakik még az épületben. Öt lakás volt a házban, megadta mindegyik bérlő nevét. Beszélhetek velük, ha ők is akarják, mondta. Kivéve a párt a legfelsőn, ők Floridában vannak, március közepe táján jönnek csak vissza.

– Ennyi elég? – kérdezte. – Folytatni akarom a munkát. – Megmozgatta az ujjait, jelezve, hogy türelmetlenül szeretnének visszabújni az agyagba. Mondtam, hogy nagyon segítőkész volt.

– Nem hiszem, hogy túl sokat mondtam.

– Valamit még elmondhatna.

– Micsodát?

– Egyiküket sem ismerte, és értem, hogy nem nagyon érdeklik az itt lakók. De önkéntelenül is mindenki kialakít valami benyomást arról, akit egy időszakban gyakrabban lát. Biztos volt valami képe róluk, valami megérzés, ami túlmutatott a száraz tényeken. Ami persze megváltozott a múlt héten történtektől, attól, amit megtudott róluk, de azért szeretném tudni, mi volt ez a benyomás.

– Minek az magának?

– Elárulná, hogyan néztek ki egy ember szemében. Maga művész, van bizonyos érzékenysége erre.

Elkezdte rágni a körmét. – Ja, értem, mire gondol – mondta egy pillanat múlva.

– Csak nem tudom, hogyan kezdjem.

– Meglepődött, amikor megölte a lányt.

– Bárki meglepődött volna.

– Mert megváltoztatta azt, ahogy őket látta. Hogyan látta őket?

– Bérlőknek, közönséges... várjunk egy percet. Jól van, valamit megtalált. Eddig még eszembe sem jutott, hogy megfogalmazzam, de tudja, hogyan gondoltam rájuk? Mint testvérekre.

– Testvérekre?

– Aha.

– Miért?

Behunyta a szemét, homlokát ráncolta. – Pontosan nem tudom megmondani. Talán ahogy viselkedtek egymással. Nem csináltak semmit. Csak a belőlük sugárzó vibrálás, az érzés, amit keltettek, ahogy elsétáltak az ember mellett. Az érzés, hogy egymáshoz tartoznak.

Vártam.

– Még valami – folytatta. – Nem töprengtem ezen, úgy értem, el se gondolkodtam rajta, de valahogy biztosra vettem, hogy a pasi meleg.

– Miért?

Eddig ült. Most felállt, az egyik alkotásához ment, egy fémszínű, konvex lemezekből álló halomhoz, ami még nála is magasabb és szélesebb volt. Elfordult tőlem, tömpe ujjai az ívelt felszínt simogatták.

– Azt hiszem, a fizikuma. A gesztusai. Magas és karcsú volt, és különösen beszélt. Most biztos azt gondolja, hogy több eszem lehetne, mint hogy ilyen sztereotípiákban gondolkodjak. Az emberek általában azt hiszik, hogy leszbikus vagyok a hajam, az alakom, a kézügyességem miatt, meg azért, mert értek az elektromos dolgokhoz, gépekhez. – Megfordult, kihívóan nézett rám. – Nem vagyok az.

– És Wendy Hanniford?

– Honnan tudjam?

– Vanderpoelt melegnek saccolta. A lányról nem érezte ugyanezt?

– Ó. Azt hittem. Nem, sőt biztos vagyok benne, hogy nem volt az. Általában tudom, hogy egy nő az, abból, ahogy viselkedik velem. Nem, eszembe se jutott.

– Szóval eszébe se jutott.

– Nem. – Rám nézett. – De tudja, mit? Még mindig azt hiszem, hogy a pasas buzi volt.

NÉGY

Ettem valami vacsorát egy olasz helyen a Greenwich sugárúton, aztán betértem pár bárba, mielőtt taxit fogtam a Johnny Joyce-hoz. Mondtam a csaposnak, hogy Lewis Pankow-t keresem, mire egy hátsó boksz felé bökött.

Segítség nélkül is megtaláltam volna. Magas volt, nyúlánk és hirtelenszőke, az arca nyílt és frissen borotvált. Felállt, amikor feléje indultam. Civil ruhában volt: szürke öltönyben, ami nem kerülhetett sokba, világoskék ingben, csíkos nyakkendőben. Mondtam, hogy Scudder vagyok, ő meg, hogy Pankow, kezet nyújtott, hát lekezeltem vele. Leültem vele szemben, és amikor a pincér odajött, dupla bourbont rendeltem. Pankow-nak még megvolt a fél söre.

– A hadnagy azt mondta, beszélni akart velem – kezdte. – Gondolom, a Hanniford-gyilkosságról?

Bólintottam. – Pokoli jó fogást csinált.

– Szerencsém volt. Jó időben, jó helyen.

– Jól fest majd a kartonján. Elpirult.

– Talán még dicséretet is kap.

Még jobban elpirult. Kíváncsi voltam, hány éves. Mondjuk, max huszonkettő. Eszembe jutott a jelentése, és úgy gondoltam, egy éven belül harmadosztályú nyomozó lehet.

– Olvastam a jelentését – mondtam neki. – Volt benne sok részlet, de volt, amire nem maradt hely. Amikor a helyszínre ért, Vanderpoel két házzal lejjebb volt, mint ahol a gyilkosság történt. Mit csinált pontosan? Táncolt? Szaladt?

– Többé-kevésbé egy helyben állt. De vadul mozgott. Mint aki le akarja vezetni az energiáját. Mint amikor az ember túl sok kávét iszik, és reszket a keze, csak neki az egész teste reszketett.

– Azt írta, hogy a ruhája rendetlen volt. Hogyan?

– Az inge kilógott a nadrágból. Az öve be volt csatolva, de a nadrágját kigombolta, a cipzárt lehúzta, és kilógott a micsodája.

– A pénisze?

– Igen, a pénisze.

– Direkt?

– Hát teljesen kilógott. Tudnia kellett róla.

– De nem nyúlt magához, nem himbálta a csípőjét vagy ilyesmi?

– Nem.

– Volt erekciója?

– Nem láttam.

– Látta a farkát, de azt nem, hogy felállt-e? Megint elpirult. – Nem állt fel.

A pincér meghozta az italomat. Felvettem, belenéztem a pohárba. – A jelentésben azt is írta, hogy obszcén dolgokat kiabált.

– Üvöltött. Már a sarkon túlról hallottam.

– Miket mondott?

– Hát tudj a.

Az a típus volt, aki könnyen zavarba jön. Uralkodtam magamon, és nem förmedtem rá. – Milyen szavakat használt?

– Nem szívesen ismételem el.

– Vegyen erőt magán.

Megkérdezte, fontos-e, én meg azt feleltem, lehet. Előrehajolt és halkan azt mondta: – Anyabaszó.

– Azt hajtogatta, hogy anyabaszó?

– Nem egészen.

– A pontos szavakat akarom.

– Jó, rendben. Azt mondta, azt kiabálta, hogy „Anyabaszó vagyok, anyabaszó vagyok, megbasztam az anyámat”. Ezt ismételgette egyfolytában.

– Hogy anyabaszó, és hogy megbaszta az anyját.

– Igen, ezt mondta.

– Maga mit gondolt?

– Hogy megőrült.

– Eszébe jutott, hogy megölhetett valakit?

– Nem, az első gondolatom az volt, hogy megsebesült. Tiszta vér volt.

– A keze?

– Mindene. A keze, az inge, a nadrágja, az arca, tiszta vér volt mindene. Azt hittem, megszúrták, de aztán láttam, hogy jól van, és másvalaki vére lehet rajta.

– Honnan tudta?

– Csak tudtam. Nem volt sebesült, nem az ő vére volt, valaki másénak kellett lennie. – Felemelte a poharát és kiitta. Intettem a pincérnek, hogy hozzon még egy sört Pankow-nak, és egy csésze kávét nekem. Ültünk és néztük az asztalt, amíg ki nem hozták. Pankow-nak eszébe jutott minden, amit az elmúlt pár napban annyira igyekezett elfelejteni. Nem élvezte túlságosan.

– Szóval számított rá, hogy egy holttestet talál a lakásban.

– Gondoltam rá, igen.

– Mit gondolt, ki lesz az?

– Hát azt hittem, hogy az anyja. Abból, amit hajtogatott, hogy anyabaszó, megbasztam az anyámat, azt hittem, meghibbant vagy mi, és megölte az anyját. Még akkor is azt hittem, amikor bementem, mert tudja, először meg se lehetett állapítani, hogy hány éves, meg semmit, csak hogy egy meztelen nő, és minden tiszta vér, átázott a lepedő, a paplan, mindenhol az a sötét vér.

Az arca kicsit elzöldült. – Nyugi, Lew – mondtam neki.

– Semmi bajom.

– Tudom, hogy semmi baja. Hajtsa le a fejét a lába közé. Gyerünk, tolja hátra a székét, és hajtsa le a fejét. Semmi baj.

– Semmi.

Azt hittem, elájul, de összeszedte magát. Egy-két percig lent tartotta a fejét, aztán kiegyenesedett. Most már volt némi szín az arcában. Vett pár nagy levegőt, és meghúzta a sörét.

– Jézusom – nyögte.

– Most már semmi baj.

– Ja, ja. Ránéztem, ahogy ott feküdt, és hánynom kellett. Láttam már halottat. Az öregemet álmában vitte el a szívroham, és én találtam meg. Meg amióta beálltam a testülethez, tudja. De ilyet még sose láttam, hánynom kellett, de oda voltam bilincselve ahhoz a gecihez, akinek még mindig kilógott a farka, hát magammal rángattam a hülye állatot, és odahánytam a szoba sarkába, csak úgy, és aztán mit csináltam? Rám jött a röhögőgörcs. Nem tudtam parancsolni magamnak, röhögtem, mint egy idióta, és akkor a hozzám bilincselt pasas, jézusom segíts, hirtelen abbahagyta az ordítozást, és azt kérdezte: „Mi olyan vicces?” El tudja hinni? Mintha azt akarná, hogy magyarázzam meg neki a poént, hogy ő is nevethessen. „Mi olyan vicces?”

A bourbon maradékát a kávéba öntöttem, és elkevertem a kiskanállal. Gyűltek az apró darabok Richie Vanderpoelról. Össze még nem álltak, de már részei voltak annak, ami a teljes kép lesz. Vagy sose lesz belőlük semmi. Néha az egész sokkal kevesebb, mint a részek összessége.

Még húsz percet maradtam Pankow-val, át- meg átmentem vele azon, ahol már jártunk, különösebb eredmény nélkül. Beszélt kicsit arról, mit érzett a gyilkosság helyszínén, a hányingerről, a hisztériáról. Kíváncsi volt, meg lehet-e szokni az ilyesmit. Eszembe jutott a fénykép, amit elvettem a dossziéból. Nem éreztem semmit, amikor megnéztem. De ha besétálok abba a szobába, ahogy Pankow tette, talán én is hasonlóképpen reagáltam volna.

– Bizonyos mértékig meg lehet szokni – feleltem –, de időnként jön valami új, amitől megrogy az ember.

Amikor kiszedtem belőle mindent, amit lehetett, letettem egy ötöst az asztalra az italért, és odanyújtottam neki huszonöt dollárt. Nem akarta elfogadni.

– Ugyan már – mondtam. – Szívességet tett nekem.

– Hát, igen, az volt, szívesség. Fura érzés pénzt elfogadni érte.

– Ne legyen hülye.

Kék szeme elkerekedett. – He?

– Hülye. Ez nem kenőpénz. Tiszta. Szívességet tett valakinek, és keresett rajta pár dolcsit. – Felé toltam a bankókat az asztalon. – Hallgasson rám. Jó fogást csinált. Tisztességes jelentést írt, és rendesen végzi a munkáját, hamarosan nem gyalogosan járja az utcákat, hanem egy kényelmes járőrkocsiban. De senki se akar majd magával egy kocsiban ülni, ha rossz a híre.

– Nem értem.

– Gondolkodjon. Ha nem fogadja el a pénzt, amikor valaki a kezébe nyomja, sokan nagyon idegesek lesznek. Nem kell, hogy simlis legyen. Van olyan pénz, amit visszautasíthat. És nem kell kitartott kézzel járni az utcát. De azokkal a kártyákkal játsszon, amit osztanak magának. Fogadja el.

– Jesszus!

– Koehler nem mondta, hogy leesik valami érte?

– Dehogynem. De nem azért jöttem ide. Amúgy is itt dobok be egy-két sört a műszak után. Általában itt találkozom a barátnőmmel fél tizenegykor. Nem.

– Koehler is elvár majd öt dollárt, amiért szerzett magának huszonötöt. A saját zsebéből akarja fizetni?

– Jesszus. Mit csináljak, sétáljak be az irodájába, és adjak neki öt dollárt?

– Pontosan. Mondhat valamit, hogy „Itt az ötös, amit kölcsönadott”. Valamit.

– Azt hiszem, tényleg sokat kell még tanulnom. – Nem tűnt boldognak a kilátástól.

– Ne rágja magát ezen. Még jó sokat kell tanulnia, de ők megkönnyítik magának. A rendszer lépésenként vezeti magát. És ettől olyan jó.

Ragaszkodott hozzá, hogy meghívjon egy italra a frissen szerzett vagyonából. Ültem és iszogattam, miközben ő elmesélte, mit jelent neki rendőrnek lenni. A megfelelő helyeken bólogattam, de nem nagyon figyeltem oda, mit mond. A gondolataim elkalandoztak.

Aztán eljöttem, és az 57. utcán a hotelem felé sétáltam. A Nyolcadik sugárúton az újságoshoz épp megérkezett a Times korai kiadása. Vettem egyet, és hazavittem.

A recepción nem várt üzenet. Felmentem a szobámba, levettem a cipőmet, és elnyúltam az ágyon az újsággal. Nagyjából olyan izgalmas volt, mint a Lewis Pankow-val folytatott beszélgetés.

Levetkőztem. Amikor levettem az ingemet, kiesett a zsebéből Wendy Hanniford holtestének fényképe. Felvettem, megnéztem, és Pankow helyébe képzeltem magam, ahogy besétálok egy ilyen tetthelyre a csuklómhoz bilincselt gyilkossal, aztán a szoba sarkába rángatom, hogy hányni tudjak, majd hisztérikusan röhögök, amíg Richard Vanderpoel nagyon józanul rá nem kérdez derültségem okára. Mi olyan vicces? Lezuhanyoztam, aztán újra felöltöztem. Korábban óvatosan havazni kezdett, s már éppen látszott a fehérség. Átmentem az Armstrongba, és leültem a pultnál. Úgy élt a lánnyal, mint a nővérével. Megölte, aztán azt üvöltözte, hogy megbaszta az anyját. Kirohant az utcára, magán a lány vérével.

Túl kevés tényt tudtam, és amit igen, az sem illett össze.

Ittam pár pohárral, kitértem pár beszélgetés elől. Trinát kerestem, de már elment, lejárt a műszakja. Hagytam, hogy a csapos felvilágosítson, mi is a baj idén a Knicksszel. Nem emlékszem, mit mondott, csak arra, hogy nagyon komolyan gondolta.

ÖT

Gordon Kalish falán régimódi ingaóra lógott, az a fajta, ami annak idején a vasútállomásokon volt divatos. Folyton rápillantott, és ellenőrizte a karóráján. Először azt hittem, üzenni akar ezzel valamit. Aztán rájöttem, hogy csak megszokás. Valaki még fiatalkorában azt mondhatta neki, hogy az idő pénz. Ezt sosem felejtette el, de még mindig nem tudta egészen elhinni sem.

Ő volt a társ a Bowdoin Ingatlankezelő Vállalkozásban. Pár perccel tíz után érkeztem meg az irodájukba, a Vasaló-házba, a Broadway, az 5. sugárút és a 23. utca találkozásánál, ahol húsz percig vártam, mire Kalish rám tudott szánni egy kis időt. Papírok és főkönyvek voltak előtte kiterítve, és mentegetőzött, amiért nem tud többet segíteni.

– Mi adtuk bérbe a lakást Miss Hannifordnak – mondta. – Lehet, hogy már az elejétől fogva volt bérlőtársa. Ha igen, nekünk nem árulta el. Ő volt a névleges bérlő. Bárki lakhatott vele, férfi vagy nő, mi nem tudtunk róla. És nem is érdekelt.

– Amikor Miss Antonelli, a házfelügyelő beköltözött, volt egy szobatársnője. Szeretnék kapcsolatba lépni vele.

– Nem tudom, ki volt az. Azt sem, hogy mikor költözött ki vagy be. Amíg Miss Hanniford minden hó elsején kifizette a bérleti díjat, és amíg nem okozott galibát, nem állt érdekünkben a nyakára járni. – Megvakarta a fejét. – Ha volt még egy nő, aki aztán kiköltözött, a postánál nem kéne meglennie a címnek?

– Ahhoz kell a neve.

– Ó, persze. – Tekintete a faliórára vándorolt, majd a karórára, majd vissza rám.

– Nagyon más volt a szakma, amikor apám először beszállt. Sokkal személyesebb alapon működtek a dolgok. Eredetileg vízvezeték-szerelő volt. A megspórolt pénzén vette a házakat, egyszerre csak egyet. Minden javítást maga csinált, az egyik épület hasznából vett egy másikat. És ismerte a bérlőit. Ő maga szedte a bérleti díjat. Hó elsején, néhány helyen hetente egyszer. Voltak bérlők, akiknek hónapokig halasztást adott, ha nehéz időket éltek. Másokat meg az utcára rakott, ha öt napot késtek. Azt mondta, jó emberismerőnek kell lenni.

– Nagyszerű ember lehetett.

– Ma is az. Öt-hat éve már lent él Floridában. A saját fáiról szedi a narancsot.

És még mindig fizeti a tagdíjat a vizesek szakszervezetének. – Összekulcsolta a kezét. – Ma már teljesen más ez az üzlet. A legtöbb épületet, amit ő vett, eladtuk. A saját tulajdon túl sok fejfájással jár. Sokkal könnyebb más ingatlanját menedzselni. Annak a háznak a tulajdonosa, ahol Miss Hanniford lakott, a Bethune utca 194., egy háziasszonyé Chicago kertvárosában, aki egy nagybácsitól örökölte. Sosem látta a házat, csak évente négyszer kap tőlünk egy csekket.

– Akkor Miss Hanniford mintalakó volt?

– Amennyiben sosem csinált olyasmit, amiért oda kellett volna figyelnünk rá. Az újságok szerint prostituált volt. Hát, meglehet. Nálunk sosem tettek rá panaszt.

– Sosem találkozott vele?

– Nem.

– Mindig időben fizette a bérleti díjat?

– Néha egy-egy hetet késett, mint bárki. Többet nem.

– Csekken fizetett?

– Igen.

– Mikor írta alá a bérleti szerződést?

– Hová is tettem? Itt van. Lássuk. 1970. október 23-án. Szokványos, automatikusan meghosszabbodó kétéves bérlet.

– És havi négyszáz dollár volt a bérlet?

– Most háromszáznyolcvanöt. Akkoriban kevesebb volt, azóta egy kicsit emelnünk kellett. Amikor aláírta, háromszáznegyvenkettő-ötven volt.

– Olyannak nem adnak ki lakást, akinek nincs fix jövedelme.

– Természetesen nem.

– Akkor biztos azt mondta, hogy dolgozik. Biztosan mellékelt referenciát.

– Erre gondolnom kellett volna. – Kicsit szöszmötölt a papírokkal, aztán előhúzta a kitöltött jelentkezési lapot. Megnéztem. A lány azt állította, hogy rendszerelemzőként dolgozik, évi tizenhétezer dolláros fizetéssel. A munkáltató neve: J. J. Cottrell Rt. Megadott egy telefonszámot is, ezt leírtam. Megkérdeztem, ellenőrizték-e a referenciákat.

– Biztosan – felelte Kalish. – De ez nem jelent semmit. Nagyon könnyű csalni. Csak meg kell kérni valakit, hogy igazolja az embert. Mindenkit ellenőrzünk, de néha elgondolkodom, megéri-e egyáltalán a fáradtságot.

– Tehát akkor valaki felhívta ezt a számot is. És valaki felvette, és alátámasztotta a hazugságait.

– Nyilván.

Megköszöntem a rám szánt idejét. Lent a hallban érmét dobtam a fizetős telefonba, és tárcsáztam a számot, amit Wendy megadott. Egy géphang közölte, hogy a számon előfizető nem tartózkodik.

Visszadobtam az érmét a telefonba, és tárcsáztam a Carlyle-t. A recepciónál Cale Hanniford szobáját kértem. Egy nő vette fel a második csengetésre. Bemutatkoztam, és Mr. Hannifordot kértem. Amikor átvette, megkérdezte, jutottam-e valamire.

– Nem tudom – feleltem. – Megvannak még a képeslapok, amiket Wendytől kaptak?

– Lehet. Fontos?

– Segítene tisztázni az időrendet. Három éve októberben írt alá a lakásra. Maga azt mondta, tavasszal hagyta ott a főiskolát.

– Azt hiszem, márciusban.

– Mikor jött az első képeslap?

– Ha jól emlékszem, két-három hónapon belül. Megkérdezem a feleségemet. – Egy pillanat múlva újra vonalban volt. – A feleségem szerint az első júniusban érkezett. Én május végét mondtam volna. A második, a floridai, pár hónapra rá. Sajnálom, de ennél pontosabban nem tudom. A feleségem azt mondta, talán emlékszik, hová tette a lapokat. Holnap reggel utazunk vissza Uticába. Gondolom, azt akarja tudni, hogy Wendy a lakás kivétele előtt vagy után ment-e Floridába.

Majdnem erről volt szó, úgyhogy igent mondtam. Hozzátettem, hogy egy-két napon belül hívom. A munkahelyi száma már megvolt, most megadta az otthonit is. – De kérem, az irodában hívjon, ha lehet.

A Burghash Import Antikvitás a University téren volt, a 11. és 12. utca között. Megálltam az egyik zugban, fél Nyugat-Európa padlásainak kacatjai között. Egy órát néztem, ami pontosan olyan volt, mint amilyet nemrég láttam Gordon Kalish falán. 225 dollárba került.

– Az órák érdeklik? Ez egy szép darab.

– Pontos?

– Ó, az ingaórák elpusztíthatatlanok. És rendkívül pontosak. Csak a súlyt kell emelni vagy ereszteni, hogy gyorsabban vagy lassabban menjen. Ennek a háza különösen jó állapotban van. Természetesen nem ritka modell, de ilyen szép állapotban azért nem könnyű találni. Ha tényleg érdekli, az ár megegyezés tárgya.

Megfordultam és ránéztem. A húszas évei közepén vagy végén járó, fess fiatalember flanelnadrágban és kobaltkék garbó-pulóverben. A frizurája sok pénzbe kerülhetett. A pajesza pontosan a fülcimpájáig ért. A bajusza nagyon precíz volt.

– Tulajdonképpen nem az órák érdekelnek. Egy fiúról akarok beszélni, aki itt dolgozott.

– Ó, úgy érti, Richie-ről! Maga rendőr? Hát nem hihetetlen?

– Jól ismerte?

– Alig ismertem. Hálaadás óta vagyok csak itt. Az aukciós házban dolgoztam, nem sokkal lejjebb, csak az rettenetesen hektikus hely.

– Richie mióta dolgozott itt?

– Komolyan nem tudom. Mr. Burghash meg tudja mondani. Hátul van az irodában. Amióta az történt, pokol az életünk. Még mindig nem tudom elhinni.

– Dolgozott aznap, amikor történt?

Bólintott. – Láttam aznap reggel. Csütörtök reggel. Aztán egész délután egy rakomány parádésan ocsmány francia parasztbútort szállítottam egy ugyanolyan ocsmány kétszintű kastélyba Syossetbe. Az Long Islanden van.

– Tudom.

– Hát én nem tudtam. Egész addig gyönyörteljes tudatlanságban éltem afelől, hogy egyáltalán létezik olyan hely, hogy Syosset. – Eszébe jutott a témánk komolysága, és az arca elkomorult. – Ötkor értem vissza, épp időben, hogy segítsek bezárni. Richie már korábban elment. Persze addigra már véget is ért az egész, nem?

– A gyilkosság négy körül történt.

– Mialatt én a forgalomban küszködtem a Long Island Autópályán. – Színpadiasan megborzongott. – Fogalmam se volt az egészről, míg az éjszakai tizenegy órás hírekben meg nem hallottam. És el se hittem, hogy a mi Richie Vanderpoelunk-ról van szó, de említették a cég nevét, és. – Sóhajtott, leejtette a kezét. – Az ember sose tudhatja.

– Milyen volt Richie?

– Nemigen volt időm megismerni. Kellemes társaság volt, udvarias, mindenáron tetszeni akart. Az antikvitást illetően nem volt valami nagy tudása, de jó érzéke volt, ha érti, hogy értem.

– Tudta, hogy egy lánnyal él?

– Honnan tudhattam volna?

– Talán említette.

– Hát nem. Miért?

– Meglepi, hogy egy lánnyal élt?

– Én aztán nem gondolkodtam ezen.

– Homoszexuális volt?

– Én azt honnan a fenéből tudnám? Közelebb léptem. Nem lépett el, de hátrahőkölt. – Miért nem hagyja abba a süketelést?

– Tessék?

– Richie meleg volt?

– Engem úgy nem érdekelt, az biztos. És nem láttam más férfival se, sose koslatott senki után.

– Maga szerint meleg volt?

– Az ég szerelmére... igen, én úgy tippeltem. Melegnek látszott.

Megkerestem Burghash irodáját. Alacsony ember volt, barázdált homloka szinte a feje tetejéig nyúlt. Egyenetlen bajusza volt, és kétnapos szakálla. Azt mondta, már a fülén jönnek ki a zsaruk meg a riporterek, neki törődnie kell az üzlettel. Mondtam, hogy csak pár percet kérek.

– Lenne néhány kérdésem. Menjünk vissza csütörtökre, a gyilkosság napjára. Richie másként viselkedett, mint általában?

– Nem igazán.

– Nem volt bosszús, vagy ilyesmi?

– Nem.

– Korábban ment el.

– Úgy van. Amikor visszajött az ebédről, nem érezte jól magát. Curryt evett az indiai étteremben a sarkon, és a gyomra tiltakozott. Mindig mondtam, hogy maradjon a rendes kajánál, a jó amerikai kajánál. Érzékeny volt a gyomra, mégis mindig egzotikus kajákkal próbálkozott, ami aztán megártott neki.

– Mikor ment el?

– Nem tartom számon. Ebédről visszatérve pocsékul volt. Egyből mondtam neki, hogy menjen haza. Az ember nem dolgozhat, ha ég a gyomra. Ő azonban ki akarta bekkelni. Ambiciózus gyerek volt, keményen dolgozott. Néha elcsapta a gyomrát, de egy óra múlva rendbe jött, most viszont nem hogy jobb, de egyre rosszabb lett, úgyhogy végül rászóltam, hogy húzzon haza a francba. Mikor mehetett el, nem is tudom, háromkor? Fél négykor? Valami ilyesmi.

– Mióta dolgozott magának?

– Másfél éve. Júliusban volt egy éve, hogy kezdett.

– Decemberben költözött be Wendy Hannifordhoz. Megvan a korábbi lakcíme?

– A 23. utcában a YMCA. Ott lakott, amikor beállt hozzám. Aztán párszor költözött. A címek nincsenek meg, de azt hiszem, decemberben költözött a Bethune utcába.

– Maga tudott Wendy Hannifordról?

A fejét rázta. – Nem találkoztam vele. Nem is hallottam a nevét.

– De azt tudta, hogy egy lánnyal lakik?

– Azt mondta.

– Igen?

Burghash vállat vont. – Gondoltam, hogy van lakótársa, és ha azt akarta, hogy azt higgyem, egy lány az, én belementem.

– Azt gondolta róla, hogy homoszexuális.

– Aha. Nem ritka ebben a szakmában. Engem az se érdekel, ha az alkalmazottaim orangutánokkal járnak. Hogy mit csinálnak a szabadidejükben, az az ő dolguk.

– Volt olyan barátja, akiről tudott?

– Nem, olyan nem. Elég magába forduló volt.

– És jó munkaerő.

– Nagyon jó. Nagyon lelkiismeretes, és volt érzéke hozzá. – A mennyezetre meredt. – Éreztem, hogy magánéleti gondjai vannak. Sose beszélt róla, de olyan, hogy is mondjam, feszült volt.

– Ideges? Érzékeny?

– Nem, nem igazán. A legjobb jelző, ami eszembe jut, a feszült. Az ember érezte, hogy vannak dolgok, amik nyomasztják, amik felhúzzák. De tudja, ezt jobban észre lehetett venni, amikor elkezdett itt dolgozni. Az elmúlt évben nyugodtabb volt, mintha sikerült volna kibékülnie önmagával.

– Az elmúlt évben. Más szóval, amióta beköltözött a Hanniford lányhoz.

– Erre így nem is gondoltam, de azt hiszem, igaza van.

– Meglepődött, amikor megölte a lányt?

– Megdöbbentem. El se tudtam hinni. Még mindig meg vagyok döbbenve. Ha az ember másfél éven át heti öt nap van együtt valakivel, óhatatlanul kezdi azt hinni, hogy ismeri. Aztán kiderül, hogy egyáltalán nem.

Kifelé menet a garbópulóveres fiatalember megállított. Megkérdezte, megtudtam-e valami hasznosat. Azt feleltem, nem tudom.

– De már vége – mondta. – Ugye? Mindketten halottak.

– Igen.

– Akkor mi értelme felhánytorgatni a dolgokat?

– Fogalmam sincs – feleltem. – Maga szerint miért élt a lánnyal?

– Miért él bárki is bárkivel?

– Tegyük fel, hogy meleg volt. Miért élt volna éppen egy nővel?

– Talán elege lett a takarításból. Hogy saját magára mosson.

– Nem vagyok benne biztos, hogy a lány házias volt. Valószínűleg strichelt.

– Hallottam.

– Miért élne egy homokos egy prostituálttal?

– Jézusom, én ezt honnan tudjam? Talán a nő rajta vezette le a fölösleget. Talán Richie titokban heteroszexuális volt. Ami engem illet, én aztán nem élnék se férfival, se nővel. Elég nekem magammal együtt élnem.

Ezzel nem tudtam vitatkozni. Elindultam az ajtó felé, majd megint megfordultam. Túl sok minden nem állt össze, úgy csikorogtak egymáson a dolgok, mint kréta a táblán. – Csak próbálom megérteni – mondtam legalább annyira magamnak, mint neki. – Mi a francért ölte meg? Megerőszakolta és megölte. Miért?

– Hát, egy lelkész fia volt.

– És?

– Azok mind őrültek – jelentette ki. – Nem?

HAT

Martin Vanderpoel tiszteletes nem akart találkozni velem. – Elég riporterrel beszéltem már – mondta. – Nincs időm magára, Mr. Scudder. Kötelességeim vannak a gyülekezetemmel szemben. Ami időm marad, azt imádkozásnak és elmélkedésnek szentelem.

Ismertem az érzést. Elmagyaráztam, hogy nem vagyok riporter, hogy Cale Hannifordot képviselem, a meggyilkolt lány apját.

– Értem – mondta.

– Nem kérek sok időt, Vanderpoel tiszteletes. Mr. Hannifordot is veszteség érte, csakúgy, mint önt. Bizonyos értelemben már azelőtt elvesztette a lányát, hogy meghalt. Most többet szeretne tudni róla.

– Attól tartok, én nem sok információval szolgálhatok.

– Azt mondta nekem, hogy ő maga akar elmenni önhöz, tiszteletes.

Hosszú szünet következett. Egy pillanatra azt hittem, megszakadt a vonal. Aztán megszólalt: – Nehéz ezt a kérést visszautasítani. Délután azonban lefoglalnak a templom ügyei. Mondjuk este?

– Az este megfelel.

– Megvan magának a templom címe? A parókia közvetlen mellette van. Várom magát... mondjuk nyolckor?

Azt mondtam, a nyolc pompás. Kerestem még egy érmét, kinéztem egy másik telefonszámot, és tárcsáztam. Ez a férfi már sokkal szívesebben beszélt Richard Vanderpoelról. Szinte megkönnyebbült, hogy hívom, és azt mondta, menjek fel hozzá most.

George Topakiannek hívták, ő meg a bátyja alkották a Topakian és Topakian ügyvédi irodát. Az iroda a Madison sugárúton volt a negyvenes tömb elején. A falon bekeretezett diplomák tanúsították, hogy a City College-ban végzett huszonkét éve, majd onnan ment a Fordham Egyetemre.

Sötét bőrű, alacsony, de arányos testalkatú férfi volt. Leültetett egy piros bőrfotelbe, és megkérdezte, kérek-e kávét. Azt mondtam, kérek. Telefonon kiszólt a titkárnőjének, hogy hozzon mindegyikünknek egy csészével. Amíg a nő a kávét főzte, a férfi elmesélte, hogy a bátyjával általános praxist folytatnak, különös tekintettel az ingatlanügyekre. Az állandó kliensek apróbb ügyein kívül csak akkor vállalt büntetőügyeket, ha a bíróság kirendelte. A legtöbb apróbb kihágás volt – zsebtolvajlás, testi sértés, kábítószer birtoklás –, amíg a bíróság ki nem nevezte Richie Vanderpoel mellé.

– Azt hittem, hogy leváltanak – mesélte. – Az apja lelkész, biztos voltam benne, hogy azonnal keres helyettem egy büntetőjogászt. De találkoztam Vanderpoellal.

– Mikor találkozott vele?

– Pénteken késő délután. – Mutatóujjával megvakarta oldalt az orrát. – Azt hiszem, előbb is bejuthattam volna.

– De nem jutott.

– Nem. Húztam az időt. – Nyugodtan nézett rám. – Vártam, hogy leváltsanak. És gondoltam, ha meg úgyis leváltanak, megspórolom magamnak azt az időt. És nem is csak az időmről volt szó.

– Hogy érti?

– Nem akartam látni azt a szemétládát.

Felállt az asztaltól, és az ablakhoz ment. A redőny zsinórjával játszott, felhúzta pár centire, aztán leengedte. Vártam. Sóhajtott, és felém fordult.

– Adva volt ez a pasas, aki rettenetes gyilkosságot követett el, halálra késelt egy fiatal nőt. Látni se akartam. Olyan nehéz ezt megérteni?

– Egyáltalán nem.

– Engem zavart. Ügyvéd vagyok, attól függetlenül kéne képviselnem az ügyfeleket, hogy mit tettek vagy nem tettek. Bele kellett volna vetnem magam az ügybe, megkeresni a legjobb védelmi stratégiát. Az biztos, hogy nem lett volna szabad bűnösnek tekintenem a saját ügyfelemet, mielőtt egyáltalán beszélek vele. – Visszajött az íróasztalhoz, és leült. – De persze ezt tettem. A rendőrség a tett helyszínén kapta el. Talán még vállaltam is volna, ha végig tudom vinni, de magamban már megvolt a tárgyalás, és bűnösnek találtam. És mivel azt vártam, hogy új védője lesz a fiúnak, megtaláltam a módját, hogy ne kelljen bemennem Vanderpoelhoz.

– De péntek délután végül csak bement.

– Aha. A cellába a Siralomházban.

– Szóval a cellájába.

– Igen. Nem nagyon néztem körül. A női fogházat végre lebontották. Évekkel ezelőtt állandóan előtte mentem el, amikor a feleségemmel a Village-ben laktunk. Rettenetes hely.

– Ismerem.

– Bárcsak ugyanez történne a Siralomházzal. – Újra megérintette oldalt az orrát.

– Gondolom, a csövet is láttam, amire a szerencsétlen ördög felkötötte magát. És a lepedőt, amivel csinálta. Az ágyán ült, miközben beszéltünk. Az egyetlen széket átengedte nekem.

– Mennyi ideig volt nála?

– Nem hiszem, hogy fél óránál tovább. Bár jóval többnek tűnt.

– Beszélt?

– Eleinte nem. Máshol jártak a gondolatai. Próbáltam felrázni, de nem sok sikerrel. A szeméből az látszott, hogy alig van magánál. Próbáltam rávenni, hogy nyíljon meg, közben meg magamban elkezdtem tervezni, hogyan is védeném, ha arra kerülne a sor. Nem számítottam rá, hogy ez meg is történhet, érti? Részemről teljesen hipotetikus feladat volt. De többé-kevésbé oda jutottam, hogy beszámíthatatlansággal védekeznék.

– A jelek szerint mindenki egyetért abban, hogy őrült volt.

– Az nem ugyanaz, mint amit a törvény tekint őrületnek. Szakértők csatája: a védelem is felsorakoztatja a tanúit, és a vád is. Szóval beszéltem hozzá, próbáltam szóra bírni, és akkor felém fordult és rám nézett, mintha nem is értené, hogyan kerülök oda, mintha addig nem is lett volna tudatában, hogy ott vagyok. Megkérdezte, ki vagyok, mire elmondtam mindent még egyszer.

– Racionálisnak látta?

Topakian megfontolta a kérdést. – Nem tudom, hogy racionális volt-e. Abban a pillanatban racionálisan viselkedett.

– Mit mondott?

– Bárcsak pontosan emlékeznék. Megkérdeztem, ő ölte-e meg a Hanniford lányt. Azt mondta, hadd gondolkodjam, aztán meg: „Nem lett volna szabad azt tennie magával”.

– „Nem lett volna szabad azt tennie magával.”

– Azt hiszem, így mondta. Megkérdeztem, emlékszik-e arra, hogy megölte. Azt állította, hogy nem. Azt mondta, fájt a gyomra, én meg azt hittem, úgy érti, ott, ahogy beszélgetünk, de aztán felfogtam, hogy a gyilkosság napján.

– Korábban ment haza a munkából, mert elrontotta a gyomrát.

– Hát a hasfájásra emlékezett. Azt mondta, fáj a gyomra, és felment a lakásba. Aztán egyre csak a vérről beszélt. „A kádban volt, tiszta vér volt.” Úgy tudom, hogy az ágyban találták meg?

– Igen.

– Nem is volt a kádban?

– A rendőrségi jelentés szerint az ágyban ölték meg.

A fejét csóválta. – Nagyon zavart fiatalember volt. Azt mondta, hogy a kádban feküdt, és véres volt. Megkérdeztem, hogy ő ölte-e meg, többször is megkérdeztem, de sose adott rendes választ. Egyszer azt mondta, nem emlékszik rá, hogy megölte. Másszor, hogy biztos ő ölte meg, mert nem tehette azt magával.

– Szóval ezt többször is mondta.

– Jó párszor.

– Érdekes.

– Az? – Vállat vont. – Nem hiszem, hogy hazudott volna nekem. Úgy értem, nem hiszem, hogy emlékezett a lány megölésére. Merthogy bevallott valamit, ami még, hm, rosszabb.

– Micsodát?

– Hogy közösült vele.

– Az rosszabb, mint hogy megölte?

– Hogy utána közösült vele.

– Ó.

– Meg se próbálta titkolni. Azt mondta, ott találta vérbe fagyva, és közösült vele.

– Milyen szavakat használt?

– Nem emlékszem pontosan. Ja, mármint az aktusra? Azt mondta, megbaszta.

– Miután meghalt.

– Nyilván.

– És erre emlékezett?

– Simán. Én nem tudom, hogy a gyilkosság előtt vagy után történt. A boncolás kimutatott ilyesmit?

– Ha igen, a jelentésben nem szerepelt. Nem vagyok benne biztos, hogy meg tudják állapítani, ha a két dolog ilyen gyors egymásutánban történik. Miért?

– Nem is tudom. Egyre csak azt hajtogatta: „Megbasztam, és most halott.” Mintha azért halt volna meg, mert közösült vele.

– De arra nem emlékezett, hogy megölte. Gondolom, könnyen kizárhatta volna ezt az emléket is. Kíváncsi vagyok, miért tette. A közösülést. Menjünk ezen végig még egyszer. Azt mondta, besétált, és úgy találta a lányt?

– Én sem emlékszem mindeme pontosan, Scudder. Belépett, és a lány a kádban volt holtan, ezt mondta. Sőt, még azt se mondta, hogy holtan, csak hogy a kád tele volt vérrel.

– Kérdezte a gyilkos fegyverről?

– Megkérdeztem, mit csinált vele.

– És?

– Nem tudta.

– Megkérdezte, mi volt a gyilkos fegyver?

– Nem. Nem kellett. Azt mondta: „Nem tudom, mi lett a borotvával”.

– Tudta, hogy borotva volt?

– Nyilván. Miért ne tudta volna?

– Hát ha arra nem emlékezett, hogy a kezében volt, miért kellett volna emlékeznie, hogy mi volt az?

– Talán hallotta, hogy valaki beszél róla.

– Talán.

*

Sétáltam kicsit, úgy nagyjából délnyugati irányba. A Hatodik sugárúton megálltam egy italra valahol a 37. utca környékén. Pár székkel arrébb egy férfi azzal traktálta a csapost, hogy elege van már abból, hogy a lelkét is kidolgozza csak azért, hogy a niggerek Cadillacet vegyenek a segélyből. A csapos azt felelte: – Tényleg? Az istenszerelmére, napi nyolc órát üldögél itt. Amennyi adót maga fizet, abból jó, ha egy keréktárcsára telik.

Valamivel lejjebb betértem egy templomba, és elüldögéltem kicsit. Azt hiszem, a St. John volt az. Elöl ültem le, néztem, ahogy az emberek bemennek a gyóntatófülkébe, majd kijönnek. Nem látszott rajtuk semmi, amikor kiléptek. Elmerengtem, milyen jó érzés lehet, hogy az ember otthagyhatja a bűneit abban az elfüggönyözött kis fülkében.

Richie Vanderpoel és Wendy Hanniford, én meg keresgéltem a szálakat, a mintát. Volt egy következtetés, ami vonzott maga felé, de nem akartam belekapaszkodni. Rossz volt, rossznak kellett lennie, és amíg igézően incselkedett velem, elvonta a figyelmemet attól a feladattól, amire tulajdonképpen felfogadtak.

Tudtam, mi következik. El-elhajoltam előle, de egyre csak integetett nekem, nem hajolhattam el örökké. És ez volt a megfelelő napszak hozzá. Sokkal jobb, mint éjnek idején.

Addig maradtam, amíg meggyújtottam pár gyertyát, és belepréseltem pár bankjegyet a persely nyílásába. Aztán a Penn Station előtt taxit fogtam, és mondtam a sofőrnek, hogy irány a Bethune utca.

Az első emeleti lakók nem voltak otthon. A másodikon Mrs. Hacker azt mondta, nemigen érintkezett Wendyvel és Richarddal. Emlékezett, hogy Wendy előző lakótársának sötét haja volt. Néha éjjel is hangosan hallgatták a rádiót vagy a magnót, de sose annyira, hogy panaszkodnia kellett volna. Szereti a zenét, mondta. Mindenféle zenét szeret: klasszikust, félklasszikust, tánczenét... mindenféle zenét.

A harmadik emeleti lakás ajtaján lakat volt. Könnyen feltörhettem volna, de nyom nélkül nem.

A negyediken nem voltak otthon. Ennek nagyon örültem. Felmentem az ötödikre. Elizabeth Antonelli azt mondta, a bérlők márciusig nem jönnek vissza. Csengettem és füleltem, hallok-e bentről bármi neszt. Nem hallottam.

Az ajtón négy zár volt, köztük egy Taylor, a leginkább betörésbiztos fajta. A másik hármat hamar kiakasztottam egy régi benzinkúti töltőkártyával, aminek semmi hasznát nem vettem, mivel már nem volt kocsim. A Taylort meg berúgtam. Kétszer kellett megrúgnom, aztán az ajtó berepült.

A három zárat bezártam magam után. A bérlők jól ellesznek vele, mire kitalálják, mi is történt a Taylorral, de ez az ő gondjuk, és különben is csak márciusi gond. Megkerestem a tűzlétrára nyíló ablakot, kinyitottam és lemásztam két emeletet a Hanniford-Vanderpoel lakásig.

Az ablak nem volt bezárva. Kinyitottam, bemásztam, becsuktam magam után. Egy óra múlva kimásztam az ablakon, és vissza fel a tűzlétrán. A negyediken már égtek fények, de a rolót leengedték az ablakon, ami előtt el kellett mennem. Az ötödiken bemásztam a lakásba, kiléptem a folyosóra, bezártam magam mögött a zárakat, lementem a lépcsőn, ki az épületből. Még volt időm egy szendvicsre a Martin Vanderpoellal megbeszélt találkozóig.

HÉT

A vonatról a 62. utca és a New Utrecht sarkán szálltam le, és sétáltam pár sarkot Brooklyn azon részén, ahol a Bay Bridge és Bensonhurst összedörgölőznek. A tegnapi havat permetező eső olvasztotta. A meteorológusok arra számítottak, hogy éjjel fagyni fog. Kicsit korán volt még, beugrottam egy vegyesboltba egy csésze kávéra. A pult végében egy kölyök mutogatta a haverjainak a rugós kését. Rám lesett, és eltüntette a kést, ami eszembe juttatta, hogy még mindig zsarunak nézek ki.

A kávé felét meghagyva indultam el a templomhoz. Masszív épület volt, a fehér követ az évek a szürke minden árnyalatával meg színezték. Egy sarokkő adta tudtul, hogy az épületet 1886-ban emelte az előtte 220 évvel alapított gyülekezet. Egy kivilágított hirdetőtáblán ott állt a templom neve: Első Bay Bridge-i Református Templom, Martin Vanderpoel tiszteletes. Az istentiszteleteket vasárnap fél tízkor tartották; Vanderpoel tiszteletes most vasárnapi beszédjének a címe: „A pokolba vezető út jó szándékkal van kikövezve.”

Befordultam a sarkon, és azonnal megtaláltam a templomhoz épített parókiát. Három emelet magas volt, ugyanabból az érdekes kőből épült. Csengettem, és pár percig álltam az esőben a lépcsőn. Aztán egy ősz hajú asszony nyitott ajtót, és kukucskált ki rám. Megmondtam a nevem.

– Igen, várja magát. – Bevezetett a társalgóba, és egy karosszékre mutatott. Leültem a kandallóval szemben, amiben elektromos tűz izzott. A kandalló melletti mindkét falat könyvespolcok borították. A parketta nagy részét visszafogott mintájú keleti szőnyeg takarta. A szoba bútorzata sötét és masszív volt. Ahogy várakoztam, határozottan úgy éreztem, hogy kávé helyett rendes italt kellett volna innom. Ebben a rideg házban nem nagyon számíthattam rá.

Öt percig váratott. Aztán meghallottam a lépteit a lépcsőn. Amikor belépett, felálltam. – Mr. Scudder? – kérdezte. – Sajnálom, hogy megvárattam. Telefonáltam. Kérem, üljön le.

Nagyon magas volt és csontsovány. Fekete öltönyt viselt, papi gallért, és fekete bőrpapucsot. A haja ősz volt, itt-ott sárgás. Pár éve még hosszúnak számított volna, de a dús fürtök ma már konzervatívnak minősültek. Szarukeretes szemüvegének vastag lencséje miatt nem nagyon láttam a szemét.

– Kávét, Mr. Scudder?

– Nem, köszönöm.

– És én sem. Ha vacsora mellé egy csészénél többet iszom, fél éjszaka fenn vagyok. – Leült a másik karosszékbe, ami az enyém ikertestvére volt. Felém hajolt, és kezét a térdére tette. – Nos, el nem tudom képzelni, miben lehetnék a segítségére, de kérem, mondja el.

Elmondtam neki néhány dolgot Cale Hanniford megbízásáról. Amikor befejeztem, hüvelyk- és mutatóujjával simogatta az állát, és elgondolkodva bólogatott.

– Mr. Hanniford elvesztette a lányát. Én meg elvesztettem a fiamat.

– Igen.

– Olyan nehéz a mai világban apának lenni, Mr. Scudder. Talán mindig is így volt, de nekem úgy tűnik, az idő összeesküszik ellenünk. Ó, én együtt érzek Mr. Hanniforddal, sokkal jobban, mint előtte tudtam volna, hiszen engem is hasonló veszteség ért. – Tekintetét a tűzre szegezte. – De attól tartok, a lánnyal nem tudok együtt érezni.

Nem szóltam semmit.

– Hiba ez a részemről, és ezt el is ismerem. Az ember tökéletlen teremtmény. Néha úgy érzem, a vallás szerepe csak annyi, hogy tudatosítsa az emberben, mennyire tökéletlen is valójában. Egyedül Isten tökéletes. Még az ember, az Ő legpompásabb műve is reménytelenül elhibázott. Igazi paradoxon, nem gondolja, Mr. Scudder?

– De.

– Nem csak az én hibám, hogy képtelen vagyok gyászolni Wendy Hannifordot. Tudja, az apja biztosan a fiamat tartja felelősnek a lánya elvesztéséért. Én pedig az ő lányát tartom felelősnek a fiam elvesztéséért.

Felállt és a kandallóhoz ment. Egy pillanatig csak állt ott, tökéletesen egyenes háttal, és a kezét melengette. Ekkor felém fordult, és mondani akart valamit; Aztán inkább lassan a székéhez ment, visszaült. Ezúttal keresztbe tette a lábát.

– Maga keresztény, Mr. Scudder?

– Nem.

– Zsidó?

– Nem vagyok vallásos.

– Milyen szomorú. Azért kérdezem a vallásáról, mert a hitének természete esetleg befolyásolja, hogy megérti-e, mit érzek a Hanniford lány iránt. De talán közelíthetek a kérdéshez más úton is. Hisz maga a jóban és a gonoszban, Mr. Scudder?

– Igen, hiszek.

– Hiszi, hogy van olyasmi a világban, mint létező gonosz?

– Tudom, hogy van.

Elégedetten bólintott. – Ahogy én is. Nehéz lenne nem hinni benne, akármi is az ember vallásos nézete. Egyetlen pillantás egy napilapra elég bizonyítékot szolgáltat a gonosz létezésére. – Elhallgatott. Azt hittem, várja, hogy mondjak valamit. Aztán kibökte: – Az a lány gonosz volt.

– Wendy Hanniford?

– Igen. Gonosz, ördögi asszonyszemély. Elvette a fiamat tőlem, a vallásától, Istentől. A jó ösvényről a gonosz ösvényre vezette. – A hangja erőre kapott, el tudtam képzelni, milyen hatással lehet a gyülekezetre. – A fiam ölte meg. De a lány volt az, aki megölt valamit a fiamban, ezzel téve lehetővé, hogy a fiam megölje őt. – Lehalkította a hangját, kezét tenyérrel lefelé tartotta az oldala mellett. – Ezért nem gyászolhatom Wendy Hannifordot. Sajnálom, hogy a fiam keze által érte a halál, mélységesen sajnálom, hogy aztán ő elvette a saját életét, de nem tudom gyászolni az ügyfele lányát. Leejtette a kezét, és leszegte a fejét. A szemét nem láttam, de az arca zaklatott volt, a jó és a gonosz láncaiba gabalyodva. Eszembe jutott a prédikáció, amit majd vasárnap elmond, eszembe jutott a rengeteg pokolba vezető út és azok kövei. Elképzeltem Martin Vanderpoelt mint magas, ösztövér Sziszifuszi, amint fáradtságos munkával görgeti helyére a köveket.

– A fia másfél éve Manhattanben volt – mondtam. – Akkor állt munkába a Burghash Antikvitásnál. – Bólintott. – Vagyis innen hat hónappal azelőtt ment el, hogy beköltözött Wendy Hannifordhoz.

– Pontosan.

– Maga mégis úgy érzi, a lány vezette tévútra.

– Igen. – Nagy levegőt vett, és lassan engedte ki. – A fiam nem sokkal azután ment el, hogy kijárta a gimnáziumot. Nem helyeseltem, de nem is tiltakoztam vehemensen. Szerettem volna, ha Richard főiskolára megy. Intelligens fiú volt, jól teljesített volna. Természetesen reménykedtem, hogy nyomdokaimat követve lelkész lesz. Mindazonáltal nem kényszerítettem ebbe az irányba. Az embernek magának kell eldönteni, van-e hivatástudata. Nem vagyok fanatikus e tekintetben, Mr. Scudder. Szívesebben látnám a fiamat elégedett és termékeny ügyvédként vagy üzletemberként, mint elégedetlen lelkészként.

– Rájöttem, hogy Richardnak meg kell találnia önmagát.

Ez divatos kifejezés manapság a fiataloknál, nemde? Megtalálni önmagunkat. Én meg is értettem ezt. Arra számítottam, hogy ez az önfelfedezési folyamat egy-két éven belül mégiscsak a főiskolára vezeti. Reméltem, hogy így lesz, de amúgy nem láttam okot az ijedtségre. Richardnak tisztességes állása volt, tisztességes keresztény helyen lakott, úgy éreztem, a helyes utat tapodja a lába. Talán nem azt az ösvényt, melyet végül majd járni fog, de olyat, amely élete abban a szakaszában helyes volt a számára.

– Aztán találkozott Wendy Hanniforddal. Bűnben élt vele. Az a lány megrontotta. És végül...

Eszembe jutott egy felirat a férfivécéből: Az a boldogság, amikor a fiad egy olyan fiút vesz el, akivel a hitét is közösen gyakorolhatja. Richie Vanderpoel így vagy úgy, de kétségtelenül homoszexuális volt, és az apja még csak nem is sejtette. Aztán beköltözött egy lányhoz, és ezzel összetörte az apja szívét.

– Manapság rengeteg fiatal él együtt házasság nélkül, Vanderpoel tiszteletes – mondtam.

– Én is tudom, Mr. Scudder. Nem nézem jó szemmel, de aligha tudnám nem észrevenni.

– De ebben az ügyben többet is érzett, mint hogy nem nézte jó szemmel.

– Igaz.

– Miért?

– Mert Wendy Hanniford gonosz volt.

Kezdtem érezni a fejfájás első szúrásait. Újheggyel megdörgöltem a homlokom közepét. – Én leginkább azt szeretném, ha össze tudnék róla állítani egy képet az apjának. Maga szerint gonosz volt. Miben nyilvánult ez meg?

– Érett nő volt, aki ártatlan fiatal fiúkat csábított természetellenes kapcsolatba.

– Csak három-négy évvel volt idősebb Richardnál.

– Igen, tudom. Naptári idő szerint. De a test ideje szerint sokkal öregebb volt. Mindenkivel lefeküdt. Erkölcstelen perszóna volt. Perverz teremtmény.

– Találkozott vele?

– Igen – felelte. Beszívta a levegőt, és kifújta. – Egyszer találkoztam vele. Elég is volt.

– Mikor történt?

– Nem nagyon emlékszem. Azt hiszem, tavasszal. Áprilisban vagy májusban talán.

– Richard hozta ide?

– Dehogy. Nem, Richardnak több esze volt annál, semmint hogy idehozza azt a nőt a házamba. Én mentem el a lakásukra. Kifejezetten azért mentem, hogy találkozzam azzal a nővel, hogy beszéljek vele. Olyan időpontot választottam, amikor Richard dolgozott.

– És találkozott Wendyvel.

– Igen.

– Mit remélt ettől?

– Azt akartam, hogy fejezze be a kapcsolatot a fiammal.

– És ő megtagadta.

– Ó, igen, Mr. Scudder. Megtagadta. – Hátradőlt, lehunyta a szemét. – Káromkodott, sértegetett. Megkínzott. És... nem akarok ebbe belemenni, Mr. Scudder. Igen egyértelművé tette, hogy nincs szándékában feladni Richardot. Neki pont jó volt így. Az egész beszélgetés életem egyik legkellemetlenebb élménye.

– És sosem látta többet.

– Nem. Richarddal többször is találkoztam, de nem abban a lakásban. Próbáltam beszélni vele arról a nőről. Sehova nem jutottam. Teljesen odavolt érte. A szex, a gonosz, gátlástalan szex bizonyos nőknek rendkívüli hatalmat ad a fogékony férfiak fölött. A férfi gyenge, Mr. Scudder, és nagyon gyakran képtelen megbirkózni egy gonosz nő szexualitásának erejével. – Mélyet sóhajtott. – És végül Wendy Hannifordot a saját gonosz természete pusztította el. A fiamra vetett szexuális bűbáj lett saját végzetének eszköze.

– Úgy hangzik, mintha boszorkány lett volna.

Halványan elmosolyodott. – Boszorkány? Miért is ne. A miénknél kevésbé felvilágosult korban megégették volna boszorkányságért. Ma neurózisról, pszichológiai zavarokról, kényszerről beszélünk. Azelőtt pedig boszorkányságról és démoni megszállottságról. Néha eltöprengek, tényleg annyira felvilágosultak vagyunk-e, mint azt hinni szeretnénk. Vagy hogy a felvilágosultság tényleg annyira jót tesz-e nekünk.

– És jót tesz-e bármi?

– Tessék?

– Kíváncsi lennék, jót tesz-e nekünk bármi is.

– Á. – Levette a szemüvegét, és a térdére tette. Eddig még nem láttam a szeme színét. Világoskék volt, arany pettyekkel. – Maga nem hisz, Mr. Scudder. Talán ez a magyarázata a cinizmusának.

– Talán.

– Én azt mondom, Isten szeretete nagyon is jót tesz nekünk. A másik világban, nem ebben.

Arra gondoltam, nekem egyszerre egy világ is elég. Megkérdeztem, Richard hívő volt-e.

– Kétkedő időszakot élt át. Túlságosan lefoglalta az önkeresés, hogy hagyott volna helyet Isten keresésének.

– Értem.

– Aztán annak a Hanniford nőnek a bűvereje alá került. Nem véletlen használom a szót. Szó szerint bűverő volt.

– Milyen volt Richard előtte?

– Jó fiú. Öntudatos, érdeklődő, gondolkodó fiatalember.

– Sose volt vele gond?

– Semmi. – Visszatette a szemüveget. – Nem tudom nem hibáztatni magam, Mr. Scudder.

– Miért?

– Mindenért. Hogy is mondják? „A suszter gyerekei mindig mezítláb járnak.” Ez a mondás az én esetemben maximálisan igaz. Talán túl sok figyelmet szenteltem a gyülekezetemnek, és túl keveset a fiamnak. Tudja, egyedül neveltem fel. Akkor nem éreztem nehéznek. De talán nehezebb volt, mint hittem.

– Richard anyja.

Behunyta a szemét. – Majdnem tizenöt éve, hogy elveszítettem a feleségemet.

– Ezt nem tudtam.

– Mindkettőnknek nagyon nehéz volt. Richardnak és nekem is. Visszanézve azt hiszem, újra meg kellett volna nősülnöm. Sosem... sosem gondolkodtam el rajta. Volt pénzem házvezetőnőre, a saját kötelezettségeim pedig megengedték, hogy több időt töltsek a fiammal, mint amennyit egy átlagos apa. Azt hittem, ennyi elég.

– És most nem így gondolja?

– Nem tudom. Néha azt hiszem, szinte semmit sem tehetünk sorsunk megváltoztatásáért. Életünk az isteni terv szerint alakul. – Futólag elmosolyodott. – Ezt hinni vagy nagyon kényelmes, vagy pont az ellenkezője, Mr. Scudder.

– Azt hiszem, értem.

– Máskor meg azt hiszem, biztos tehettem volna még valamit. Richard nagyon zárkózott volt. Félénk, szótlan, nagyon magának való.

– Élt társasági életet? Mármint az iskolában, amíg itt lakott?

– Voltak barátai.

– Randevúzott?

– Akkoriban nem érdekelték a lányok. Addig nem foglalkozott velük, amíg bele nem szaladt annak a nőnek a karjaiba.

– Zavarta magát, hogy nem udvarol?

Ennél közelebb már nem mertem menni ahhoz, hogy Richie-t igazából a fiúk érdekelték. Ha Vanderpoel értette a célzást, nem mutatta. – Nem aggódtam. Biztosra vettem, hogy Richard előbb-utóbb egy szép és egészséges, szeretetteljes kapcsolatot létesít a lánnyal, aki majd a felesége és gyerekei anyja lesz. Hogy addig nem bonyolódott bele a randevúzgatásba, az nem zavart. Ha a helyemben lenne és látná, amit én, Mr. Scudder, felismerné, hogy a bajok zöme abból ered, hogy a két nem túlságosan belebonyolódik egymásba. Láttam lányokat, akik tizenévesen már terhesek voltak. Láttam fiúkat, akik még éretlenül voltak kénytelenek házasodni. Láttam fiatalokat, akiket olyan betegség mételyezett meg, hogy el sem mondhatom. Nem, ha valami, akkor inkább örültem, hogy Richard ezen a téren lassabban érik.

A fejét csóválta. – És mégis, talán ha tapasztaltabb, talán ha kevésbé ártatlan, nem lett volna olyan könnyű préda Miss Hannifordnak.

Pár pillanatig csendben ültünk. Feltettem még néhány kérdést, de nem kaptam semmi érdemleges választ. Megint megkérdezte, kérek-e kávét. Nem kértem, és mondtam, hogy ideje mennem. Nem marasztalt.

Kivettem a kabátomat az előszobai gardróbból, ahová a házvezetőnő dugta. Ahogy felvettem, azt mondtam: – Úgy tudom, a gyilkosság után találkozott egyszer a fiával.

– Igen.

– A cellájában.

– Pontosan. – Alig észrevehetően összerezzent az emlékre. – Nem nagyon beszéltünk. Igyekeztem megtenni azt keveset, amit módomban állt, hogy megnyugtassam. Kétségtelenül hiába. Azt... azt választotta, hogy saját magát bünteti meg azért, amit tett.

– Beszéltem az ügyvéddel, akinek az ügyet adták. Bizonyos Mr. Topakiannel.

– Magam nem találkoztam vele. Miután Richard... kioltotta az életét... nos, hát nem láttam értelmét találkozni az ügyvéddel. Egyszerűen nem bírtam rászánni magam.

– Megértem. – Begomboltam a kabátomat. – Topakian szerint Richard nem emlékezett magára a gyilkosságra.

– Tényleg?

– Mondott magának valamit erről a fia?

Egy pillanatig habozott, már azt hittem, nem is válaszol. Aztán türelmetlenül megrázta a fejét. – Nem ártok senkinek, ha elmondom, igaz? Talán őszintén beszélt az ügyvéddel, talán az emlékezete elhomályosult. – Megint sóhajtott. – Richard azt mondta nekem, ő ölte meg. Azt mondta, nem tudja, mi jött rá.

– Megmagyarázta?

– Magyarázat? Nem tudom, magyarázatnak lehet-e nevezni, Mr. Scudder. Nekem mindenesetre megmagyarázott bizonyos dolgokat.

– Mit mondott?

Elnézett a vállam fölött, a helyes szavakat kereste. Végül megszólalt. – Azt mondta, volt egy pillanat, amikor tisztán látta az arcát. Mintha magát az ördögöt pillantotta volna meg, és csak azt tudta, hogy el kell pusztítania.

– Értem.

– Anélkül, hogy mentegetném a fiam, Mr. Scudder, én továbbra is Miss Hannifordot tartom felelősnek a saját haláláért. Csapdába csalta a fiamat, elrejtve előle az igazi énjét, aztán amikor a fátyol egy pillanatra félrelebbent, a fiam szeme elől felszállt a köd, és meglátta őt a maga valójában. És biztos vagyok benne, hogy látta, mit tett vele a nő, mit tett az életével.

– Ez úgy hangzik, mintha maga szerint joga lett volna megölni.

Rám meredt, a szeme a megdöbbenéstől egy pillanatra elkerekedett. – 0, nem! Dehogy. Az ember nem játszhat Istent. Egyedül Isten joga, hogy büntessen és jutalmazzon, adjon és elvegyen. Nem az emberé.

A kilincsért nyúltam, majd tétováztam. – Mit mondott Richardnak?

– Alig emlékszem. Nem sok mindent mondhattam, és azt hiszem, annál nagyobb sokkban voltam, semhogy túl beszédes legyek. A fiam a bocsánatomat kérte. Megáldottam. Azt mondtam neki, a megbocsátást az Úrtól kell kérnie. – Kék szemét így közelről felnagyította a szemüveg. A szeme sarkában könny csillogott. – Csak remélni tudom, hogy megtette. Csak remélni tudom.

NYOLC

Az ég még sötét volt, amikor kikecmeregtem az ágyból. A fejfájás, amivel lefeküdtem, még tartott. Bementem a fürdőbe, bekaptam pár aszpirint, aztán erőt vettem magamon, és beálltam a forró zuhany alá. Mire megszárítkoztam és felöltöztem, a fejfájás már szinte teljesen elmúlt, és az ég is kezdett kivilágosodni.

A fejem még tele volt az előző éjjeli beszélgetés töredékeivel. Brooklynból fejfájással és száraz torokkal tértem vissza, s az utóbbit gondosabban kezeltem, mint az előbbit. Emlékszem egy vázlatos beszélgetésre Anitával Long Islanden – a fiúk jól vannak, már alszanak, szeretnének eljönni hozzám New Yorkba és látni engem, esetleg maradni egy éjszakára, ha lehet. Azt mondtam, az klassz lenne, de most egy ügyön dolgozom. „A suszter gyerekei is mindig mezítláb járnak”, mondtam neki. Szerintem nem értette, miről beszélek.

Éppen akkor értem az Armstrongba, amikor Trina végzett. Meghívtam egy italra, és kicsit meséltem neki arról, min dolgozom. – Az anyja meghalt, amikor hat- vagy hétéves volt. Ezt nem tudtam.

– Változtat ez valamin, Matt?

– Nem tudom.

Amikor elment, magamban üldögéltem és ittam még pár pohárral. A vége felé akartam enni egy hamburgert, de a konyha már bezárt. Nem tudom, mikor értem vissza a szobámba. Nem figyeltem meg, vagy csak nem emlékszem már. A szomszédos Red Flame-ben reggeliztem, és rengeteg kávét ittam mellé. Arra gondoltam, hogy fel kéne hívnom Hannifordot az irodájában. Aztán úgy döntöttem, még várhat.

A Christopher utcai postán a tisztviselő közölte, hogy a továbbítandó címeket egy évig őrzik. Felvetettem, hogy ellenőrizhetné a régi aktákat, de azt felelte, hogy ez nem az ő feladata, nagyon időigényes lenne, ő meg már így is túl van hajszolva. Ő lehetett az első túlhajszolt postai dolgozó Benjámin Franklin óta. Vettem a célzást, és odacsúsztattam neki egy tízest. Meglepődött: vagy a mennyiségen, vagy hogy egyáltalán kapott valamit gorombaság helyett. Hátrament, pár pillanat múlva visszatért Marcia Maiséi címével, ami a Keleti 84. utcában volt, a York sugárút közelében.

Toronyház volt, föld alatti parkolóval és akkora előcsarnokkal, amiben egy kisebb reptér is elfért volna. Volt benne egy kis vízesés kövekkel és műanyag növényekkel. A lakók névsorában nem találtam Maiséit. Az ajtónálló sosem hallotta ezt a nevet. Sikerült megtalálnom a házfelügyelőt, akinek viszont már ismerősen csengett. Azt mondta, a nő pár hónapja férjhez ment és elköltözött. A férjezett neve Mrs. Gerald Thal. A címét is megadta Mamaroneckben.

A westchesteri tudakozótól megkaptam a számot, és tárcsáztam. Az első három alkalommal foglalt volt. Negyedszerre kicsöngött, kétszer, aztán egy nő szólt bele.

– Mrs. Thal? – kérdeztem.

– Igen?

– A nevem Matthew Scudder. Wendy Hannifordról szeretnék beszélni önnel. Hosszú csend következett, már attól féltem, hogy mégse azt találtam meg, akit kerestem. Wendy lakásának a szekrényében találtam egy rakás magazint, ami Marcia nevére jött a Bethune utcába. Lehetséges, hogy valahol közben tévútra jutottam: a postán a fickó rossz Maiséit húzott elő, vagy a gondnok nyúlt mellé a névnek.

Aztán azt kérdezte: – Mit akar tőlem?

– Néhány kérdést szeretnék feltenni.

– Miért nekem?

– A Bethune utcában együtt lakott Wendyvel.

– Az nagyon régen volt. – Nagyon régen, egy másik világban. Mellesleg a nő már halott. – Évek óta nem láttam Wendyt. Azt se tudom, megismerném-e.

– De akkoriban ismerte.

– Na és? Tartaná? Rá kell gyújtanom. – Tartottam. Hamarosan visszajött és azt mondta: – Természetesen olvastam róla az újságban. A fiú, a gyilkosa, megölte magát, ugye?

– Igen.

– Akkor miért akar belerángatni?

Az a tény, hogy nem akarta, hogy belerángassák, már önmagában is elegendő ok volt. De azért elmagyaráztam feladatom kényes természetét, Cale Hanniford vágyát, hogy megismerje lánya közelmúltját, most, hogy már nincs jövője. Amikor befejeztem, azt mondta, azt hiszi, válaszolhat pár kérdésre.

– A Bethune utcából júniusban egy éve elköltözött a Keleti 84. utcába.

– Honnan tud ilyen sokat rólam? Na mindegy, folytassa.

– Kíváncsi vagyok, miért költözött el.

– Saját lakást akartam.

– Értem.

– Plusz közelebb volt a munkahelyemhez. Az East Side-on dolgoztam, macerás volt a Village-ből bejárni.

– És hogyan költözött össze Wendyvel?

– Túl nagy volt neki az a lakás, nekem meg kellett valami. Akkor jó ötletnek tűnt.

– De nem volt olyan jó ötlet?

– A lakás jó környéken volt, és én szeretek magam lenni.

Úgy akart válaszolni, hogy a lehető leggyorsabban megszabaduljon tőlem. Azt kívántam, bárcsak négyszemközt beszélnénk, ne telefonon. Ugyanakkor reméltem, hogy nem kell egy napot elpocsékolnom arra, hogy elautózzak Mamaroneckbe.

– Hogyan költöztek össze?

– Most mondtam, hogy kellett egy hely.

– Hirdetésre ment?

– Á, értem, mire gondol. Nem, ami azt illeti, összefutottunk az utcán.

– Ismerte azelőtt is?

– Azt hittem, tudja. A főiskoláról ismertem. Nem ismertem olyan jól, sosem voltunk közeli barátnők, érti, de kis főiskola volt, mindenki ismert mindenkit, aztán összefutottunk az utcán, és beszélgetni kezdtünk.

– A főiskoláról ismerte.

– Igen, azt hittem, tudja. Annyi mindent tud rólam, csodálkozom, hogy ezt nem tudta.

– Szeretnék odamenni és személyesen beszélni magával, Mrs. Thal.

– Nem hinném, hogy ez jó ötlet lenne.

– Tudom, hogy értékes az ideje, de.

– Csak nem akarok belekeveredni – mondta. – Nem tudja megérteni? Wendy meghalt, igaz? Mit segíthet ez neki? Nem igaz?

– Mrs. Thal.

– Most leteszem – mondta. És letette.

Vettem egy napilapot, odamentem a pulthoz, és ittam egy csésze kávét. Teljes fél órát töprengtem rajta, hogy tényleg ennyire könnyű-e megszabadulni tőlem. Akkor újra tárcsáztam.

Valamit rég megtanultam. Nem muszáj azt tudni, mitől fél valaki. Elég tudni, hogy fél valamitől.

A második csengésre vette fel. A füléhez tartotta a kagylót, de egy pillanatig nem szólt bele. Aztán: – Halló?

– Scudder.

– Figyeljen, én.

– Fogja be egy pillanatra, maga hülye tyúk. Beszélni fogok magával. Vagy a férje előtt, vagy kettesben.

Csend.

– Gondolja meg. Ha kocsit bérelek, egy órán belül Mamaroneckben vagyok. Egy újabb óra múlva visszaülök a kocsiba, és örökre kiszállok az életéből. Ez a könnyebb. Ha a durvább verziót akarja, azt is megkaphatja, de nem hiszem, hogy az bármelyikünknek jó lenne.

– Édes istenem.

Hagytam, hadd gondolja át. A horgot már bekapta, és eszem ágában sem volt elengedni.

– Ma nem lehet – mondta. – Barátok jönnek kávéra, bármelyik percben itt lehetnek.

– Este?

– Nem. Gerry itthon lesz. Holnap?

– Délelőtt vagy délután?

– Tízkor orvoshoz kell mennem. Utána szabad vagyok.

– Délben magánál.

– Nem. Várjon. Nem akarom, hogy idejöjjön.

– Mondjon egy helyet, és ott leszek.

– Adjon egy percet. Jézusom. Nem is nagyon ismerem a környéket, pár hónapja költöztünk csak ide. Hadd gondolkodjam.

Van egy étterem-koktélbár a Schuyler körúton. A neve Carioca. Ha végeztem az orvosnál, beugorhatok oda ebédre.

– Délben?

– Rendben. A címet nem tudom.

– Megtalálom. A Carioca a Schuyler körúton.

– Igen. Ó, elfelejtettem a maga nevét.

– Scudder. Matthew Scudder.

– Honnan ismerem meg?

Én leszek az, aki nem illik oda, gondoltam. – A bárpultnál kávézom majd.

– Rendben. Azt hiszem, megtaláljuk egymást.

– Abban biztos lehet.

Az előző esti illegális behatolásommal nem nagyon szereztem több információt Marcia Maiséi nevénél. A lakás átkutatását nehezítette, hogy nem tudtam pontosan, mit is keresek. Ha az ember átfésül egy helyet, segít, ha van valami elképzelése. Az is segít, ha nem kell amiatt aggódnia, hagy-e nyomot maga után. Például a könyvespolcokon hatékonyabban lehet keresni, ha a könyveket át lehet lapozni, és utána a padlóra dobni. Ha minden kötetet szépen vissza kell tenni a helyére, a húszperces munkából jó pár óra is lehet.

Wendy lakásában éppen elég könyv volt, de amúgy se vesződtem velük. Nem olyasmit kerestem, amit szándékosan dugnak el. Nem tudtam, mit keresek, és most, hogy meglett, abban se voltam biztos, mit találtam.

Az egy óra alatt jobbára csak járkáltam a szobákban, leültem a székekre, nekitámaszkodtam a falnak, próbáltam hozzádörgölőzni a nemrégen még itt lakott két ember lényéhez. Megnéztem az ágyat, amin Wendy meghalt: kétsoros rugós matrac hollywoodi keretben. A véráztatta lepedőket még nem vették le, persze nem is volt értelme; a matrac is teljesen átázott, az egész ágyat le kellett volna csutakolni. Közben egyszer a kezembe akadt egy rozsdaszínű vérrög, és a fejem zúgni kezdett, ahogy megjelent előttem az ostyát nyújtó pap képe. Bementem a fürdőbe, és öklendeztem, de nem jött fel semmi.

Ha már ott voltam, félrehúztam a zuhanyfüggönyt, és megvizsgáltam a kádat. Még látszott az utolsó fürdő gyűrűszerű nyoma, a lefolyóba hajszálak ragadtak, de semmi nem utalt arra, hogy bárki is itt halt volna meg. Nem is feltételeztem.

Richard Vanderpoel visszaemlékezése nem tudatos gondolatmeneten alapult.

A gyógyszeres szekrény elárulta, hogy Wendy fogamzásgátló tablettákat szedett. Kis levélben adták, amin egy körben a hét napjai voltak feltüntetve, így az ember mindig tudta, naprakész-e. A csütörtöki tabletta helye üres volt, vagyis egyvalamit biztosan tudtam arról a napról, amikor meghalt. Bevette a tablettát.

A fogamzásgátló tabletták mellett elég biovitaminos üveget találtam, hogy tudjam, a lakás egyik vagy mindkét lakója hitt az alternatív orvoslásban. Egy apró, receptre felírt fiola jelezte, hogy Richie szénanáthában szenvedett. Kozmetikumból volt jó sok, kétféle dezodor, egy kis elektromos borotva. Találtam még néhány receptre kapható gyógyszert: Seconal és Darvon (Richie-é), Súlycsökkentő címkével ellátott Dexedrine (Wendyé), és egy címke nélküli üveg, amiben talán Librium lehetett. Csodálkoztam, hogy a gyógyszerek itt maradtak. A zsaruk szívesen zsebre vágják az ilyesmit. Azok, akik a halottak zsebéből a készpénzt ki tudja mitől vezérelve nem veszik ki, nem tudnak ellenállni a kis tablettáknak, amik felpörgetik vagy lenyugtatják az embert.

A Seconalt és a Dexet magamhoz vettem.

A hálóban egy faliszekrény és egy komód tele volt Wendy ruháival. Nem óriási ruhatár, de sok darabon a Bloomingdale, meg a Lord & Taylor címkéi díszelegtek. Richie ruhái a nappaliban voltak. Az egyik faliszekrényt ő kapta, az ingeit, a zoknijait meg az alsóit egy spanyolos stílusú íróasztalban tartotta.

A kanapé a nappaliban kihúzható volt. Kinyitottam, meg volt vetve. A lepedőn már aludtak. Becsuktam a kanapét, és leültem rá.

Jól felszerelt konyha, réz fenekű palacsintasütők, narancsszínnel zománcozott fém lábasok, tikfa fűszeres polc harminckétféle fűszeres üveggel. A hűtő fagyasztójában volt pár tévévacsora, de amúgy bőségesen fel volt tankolva rendes étellel is. A konyhaszekrény szintén. Manhattani viszonylatban a konyha nagy volt, benne egy kerek tölgyfaasztal. Az asztalnál két szék. Az egyikre leültem és elképzeltem a kellemes házias jelenetet, ahogy egyikük összeüt egy ínyenc vacsorát, aztán mind a ketten leülnek ehhez az asztalhoz megenni.

Nem találtam meg a lakásban azokat a hasznos dolgokat, amiket az ember ilyenkor remél. Se telefonkönyv, se csekk-könyv, se banki számlakivonat. Se érvénytelen csekkek árulkodó kupacai. Akármilyenek is voltak a pénzügyi megállapodások, mindent készpénzben rendeztek.

Most, egy nappal később visszagondoltam a lakásra és a benyomásaimra, és próbáltam összeegyeztetni Martin Vanderpoel képével Wendyről, mint a megtestesült gonoszról. Ha szexszel csalogatta csapdába Richie-t, miért aludt a fiú a nappaliban egy kihúzható ágyon? És mitől volt a lakásnak olyan nyugodt és otthonos légköre, méghozzá annyira otthonos, hogy nem tudta elfedni még az a sok vér sem a hálószobában?

KILENC

A hotelba visszaérve telefonüzenet várt a recepción. Cale Hanniford hívott negyed tizenkettőkor. Hívjam vissza. Megadott egy számot, ugyanazt, amit korábban is. Az irodai számát.

A szobámból hívtam fel. Éppen elment ebédelni. A titkárnője azt mondta, majd visszahív. Mondtam, hogy ne, majd egy óra múlva újra megpróbálom.

A telefonálás eszembe juttatta a J.J. Cottrell céget, Wendy állítólagos munkaadóját a lakásbérleti űrlapon. A noteszemben megkerestem a számot, és újra próbáltam, hátha az előbb félretárcsáztam. Ugyanaz az üzenet várt. Megnéztem a telefonkönyvben, de nem találtam egyetlen J.J. Cottrellt sem. Próbát tettem a tudakozóval, de ők se találták.

Pár percig gondolkodtam, aztán egy különleges számot tárcsáztam. Amikor egy nő beleszólt, azt mondtam: – Lewis Pankow járőr, hatodik körzet. Van egy számom, ami pillanatnyilag ki van kapcsolva, és tudnom kell, kinek a nevén van bejegyezve.

Megkérdezte a számot. Megadtam. Azt mondta, tartsam, legyek szíves. Majdnem tíz percig ültem ott a kagylót a fülemre szorítva, mire visszajött.

– Nem kapcsolták ki véglegesen – mondta. – Csak időlegesen.

– Meg tudja mondani, utoljára kinek a nevén volt?

– Sajnos nem, biztos úr.

– Ezeket az információkat nem őrzik meg?

– Valahol biztosan megvan, de nekem nincsen hozzáférésem. A friss kikapcsolások megvannak, de ezen a számon több, mint egy éve nincs előfizető, ami már nincs nálam. Csodálkozom, hogy nem adták oda a számot másnak.

– Szóval csak annyit tud mondani, hogy több mint egy éve nem üzemel.

Ennyit tudott mondani. Megköszöntem neki, és letettem. Töltöttem magamnak egy pohárral, és mire elfogyott, úgy gondoltam, most már Hanniford is visszaérhetett az ebédről. Igazam volt.

Elmondta, hogy megtalálta a képeslapokat. Az elsőt New Yorkban adták fel június 4-én. A másodikat Miamiban, szeptember 16-án.

– Mond ez magának valamit, Scudder?

Annyit mondott, hogy ha előbb nem is, Wendy június elején New Yorkban volt.

Annyit mondott, hogy a miami kiruccanás a bérleti szerződés aláírása előtt történt. Ezen túl nem mondott túl sokat.

– Újabb darab a kirakós játékban – mondtam. – Ott vannak a lapok magánál?

– Igen, itt vannak előttem.

– Felolvasná az üzenetet?

– Nem valami informatívak. – Vártam. Sóhajtott. – Jó, nincs bennük semmi olyan. Ez az első. „Kedves anya és apa. Remélem, nem aggódtatok miattam. Minden rendben. New Yorkban vagyok, nagyon tetszik a város. Az iskola túl nagy nyűg volt. Majd megmagyarázom, ha találkozunk.” – Itt kicsit rekedtes lett a hangja, de köhögött egyet, és folytatta. – „Kérlek, ne aggódjatok. Szeretettel, Wendy.”

– És a másik?

– Szinte semmi. „Kedves anyu és apu. Nem rossz, mi? Mindig azt hittem, Florida csak télen jó, de ilyenkor is klassz. Nemsokára találkozunk. Szeretettel, Wendy.”

Megkérdezte, hogy mennek a dolgok. Nemigen tudtam, mit mondjak erre. Azt feleltem, sokat dolgozom, összeszedtem jó sok ezt-azt, de nem tudom, mikor lesz valami, amit meg tudok neki mutatni. – Wendy jó pár hónapig egy lánnyal osztotta meg a lakást, mielőtt Vanderpoel felbukkant.

– Az a lány prostituált volt?

– Nem tudom. Kétlem, de biztos nem vagyok benne. Kétségtelenül ismerte Wendyt a főiskoláról. Említette valaha a Marcia Maiséi nevet?

– Maiséi? Nem hinném.

– Tudja egyetlen barátjának is a nevét a főiskoláról?

– Nem, azt hiszem, nem. Hadd gondolkodjam. Úgy rémlik, csakis a keresztnevüket mondta, ami nem maradt meg a fejemben.

– Valószínűleg lényegtelen. Mond magának valamit a Cottrell név?

– Cottrell? – Lebetűztem, megint kimondta. – Nem, nem mond nekem semmit. Kéne?

– Wendy egy ilyen nevű céget adott meg referenciaként, amikor aláírta a lakásbérletet. A cég viszont nem létezik.

– Miből gondolta, hogy hallottam róla?

– Csak tapogatóztam. Mostanság szinte mást se csinálok, csak tapogatózom, Mr. Hanniford. Wendy jól főzött?

– Wendy? Amennyire én tudom, nem. Persze a főiskolán lehet, hogy rászokott. Ezt nem tudhatom. Amikor itthon lakott, nem hiszem, hogy a mogyoróvajas szendvicsnél bonyolultabb dologra vállalkozott volna. Miért?

– Csak úgy.

Csöngött a másik telefonja, úgyhogy megkérdezte, van-e még valami. Már azt akartam mondani, hogy nincs, amikor eszembe jutott, amivel kezdenem kellett volna. – A képeslapok – mondtam.

– Mi van velük?

– Mi van a másik felükön?

– A másik felükön?

– Van rajtuk kép, nem? Fordítsa meg. Tudni szeretném, mi van a képeken.

– Értem. Grant tábornok sírja. Ez a kirakós játék fontos darabja, Scudder? Elengedtem a fülem mellett a szarkasztikus megjegyzést. – Az a New York-i. Engem jobban érdekel a miami lap.

– Egy hotel.

– Milyen hotel?

– Ó, a rohadt életbe! Ez eszembe se jutott. Jelenthet valamit, ugye?

– Milyen hotel, Mr. Hanniford?

– Az Eden Roc. Lehet, hogy ez fontos nyom?

Nem volt az. Felhívtam az Eden Roc igazgatóját, és mondtam neki, hogy New York-i rendőrtiszt vagyok, aki csalási ügyben nyomoz. Előkerestettem vele az 1970. szeptemberi bejelentőlapokat. Fél óráig tartottam a vonalat, amíg ő megkereste a lapokat, aztán átböngészte őket a Hanniford vagy Cottrell nevek után kutatva. Nem talált semmit.

Nem voltam túlságosan meglepve. Nem feltétlenül Cottrell-nek kellett lennie annak, aki elvitte Miamiba. És még ha igen, az sem jelentette, hogy feltétlen a saját nevén jelentkezett be. Egyszerűbb lett volna az élet, ha igen, de eddig Wendy Hanniford élete és halála körül semmi nem volt egyszerű, most se számíthattam arra, hogy hirtelen rám szakad az egyszerűség.

Töltöttem még egy pohárral, és úgy döntöttem, a nap további részében csak leszek. Túl nagyot próbáltam markolni, az összes homokszemet meg akartam forgatni a sivatagban. Ami értelmetlen, mert olyan kérdésekre kerestem válaszokat, amiket az ügyfelem fel se tett. Nem számít, hogy ki volt Richie Vanderpoel, vagy hogy miért húzott vörös csíkokat Wendyre. Hanniford csak azt akarta tudni, milyen életet élt akkoriban a lánya. Ennyit Mrs. Gerald Thal, azaz Marcia Maiséi is elárulhat holnap.

Vagyis addig nyugi. Olvasom az újságot, kortyolom az italomat, és ha a szobám falai túlságosan rám hajolnak, átballagok az Armstrongba.

Csakhogy nem ment. Majdnem fél óráig húztam azzal az itallal, aztán kimostam a poharat, felvettem a kabátomat, és bemetróztam a belvárosba.

Ha az ember hétköznap délután tér be egy melegbárba, elcsodálkozik, miért is hívják így. Esténként, amikor a tömeg iszik és cirkulál, valódi melegség érződik a levegőben. Talán erőltetett, talán kiérezni belőle a nem is nagyon leplezett elkeseredést, de ekkor a „meleg” szó éppúgy megteszi, mint bármi más. Csakhogy nem csütörtök délután három-négy körül, amikor maréknyi elvetemült iszákos lézeng csak, akiknek nincs hova menniük, meg a csapos, akinek az arca azt sugallja, hogy ő aztán tudja, milyen szarul állnak a dolgok, és nem is vár már jobb időket.

Tettem egy kört. Egy alagsori klub a Bank utcában, ahol egy hosszú, ősz hajú, viaszos bajuszú férfi játszott egymaga a bowling gépnél, miközben a sörét hagyta pocsékba menni.

Egy nagy hely a Nyugati 10. utcában, kifejezetten a régi főiskolás atlétákra belőtt légkörrel: a padlón fűrészpor, a téglafalon görög betűs zászlók. Mindent összevetve, fél tucat melegbár a Bethune utca 194-es szám négysaroknyi körzetében. Jól megbámultak. Zsaru vagyok? Potenciális szexpartner? Mindkettő?

Nálam volt Richie újságból kivágott fényképe, mindenkinek megmutattam, aki csak hajlandó volt megnézni. A fényképet szinte mindenki felismerte, mert látták a lapokban. A gyilkosság nemrég történt, ráadásul itt a környéken, és a heteroszexuálisoknak különben sincs monopóliumuk a morbid érdekességekre. Szóval a legtöbben felismerték a fényképet, jó páran látták is őt a környéken, legalábbis ezt állították, de senki sem emlékezett, hogy látta volna bármelyik bárban.

– Persze én se járok ide gyakran – hallottam többször is. – Csak beugrom néha egy sörre, amikor kiszárad a torkom.

Egy Sinthia nevű helyen a csapos felismert, és látványosan meghajolt. – Megcsalnak a szemeim? Vagy ez tényleg az igazi, a hamisítatlan Matthew Scudder?

– Hello, Ken.

– Ne mondd, hogy végül megtértél, Matt. Már az is elég sokk volt, amikor hallottam, hogy otthagytad azt a disznóólat. Ha Matthew Scudder megtért a hitre, hogy Mindenki Meleg, hát én teljesen odaleszek.

Még mindig huszonnyolcnak látszott, pedig legalább kétszer annyi volt. A szőke haj a sajátja volt, még ha a színét tubusból kapta is. Közelről látni lehetett az arcfelvarrást, de pár lépésről egy nappal se látszott idősebbnek, mint amikor tizenöt éve bekasztliztam egy kiskorú megrontásáért. Nem voltam túl büszke arra a fogásra; a kiskorú tizenhét volt, és már romlottabb, mint Ken valaha is lesz, de a szülők panaszt tettek, be kellett varrnom Kennyt. Szerzett magának egy jó ügyvédet, és a vádakat ejtették.

– Jól nézel ki – mondtam neki.

– Pia, dohány és jó sok szex. Ez tart fiatalon.

– Láttad már ezt a srácot? – Leejtettem elé a fényképet a bárpultra. Ránézett, aztán visszaadta.

– Érdekes.

– Felismered?

– Az a fiatal srác, aki a múlt héten olyan csúnyán viselkedett, nem? Szörnyű történet.

– Az.

– És te hol jössz a képbe?

– Nehéz megmondani. Láttad itt, Kenny?

Könyökével a pultra támaszkodott, két kezéből V-alakot formált, és arra fektette az állát. – Azért mondtam, hogy érdekes, mert azt hittem, arról a képről ismerem, amit a Post közölt. Nagyon jó a memóriám, ami az arcokat illeti. Meg más anatómiai részeket.

– Láttad már előtte.

– Azt hittem, és most már biztos vagyok benne. Miért nem fizetsz egy italt, amíg felfrissítem az emlékezetemet?

Egy bankót tettem a pultra. Nekem bourbont töltött, magának kevert valami narancsosat. – Nem az időt húzom, Matthew. Próbálok emlékezni valamire az arcról. Azt tudom, hogy rég nem láttam.

– Mennyire rég?

– Majdnem egy éve. – Kortyolt egyet, kihúzta magát, kezét összekulcsolta a tarkóján, és lehunyta a szemét. – Minimum egy éve. Már emlékszem rá. Nagyon vonzó. És nagyon fiatal. Amikor először bejött, elkértem a személyijét, és meg se lepődött, mintha mindig igazolnia kellett volna a korát.

– Akkor tizenkilenc volt.

– Hát, könnyen elmehetett volna tizenhatnak is. Volt egy párhetes időszak, amikor majdnem minden este itt volt. Aztán nem is láttam többet.

– Úgy tudom, meleg volt.

– Hát csajokat felszedni nem ide jött volna, nem igaz?

– Talán csak nézegette a kirakatot.

– Milyen igaz. Van belőlük bőven, mi? De Richie nem. Nem volt valami nagy ivó, tudod. Kért egy vodka Collinst, aztán addig ült rajta, amíg el nem olvadt a jég.

– Nem rentábilis vendég.

– Amikor fiatalok és szépek, az embert ez nem zavarja. Tudod, kirakati babák. Bevonzanak másokat. Kirakat-nézegetőből lesz a kirakatbaba, de nem, a mi fiúkánk nem csak nézegetett, nem ám. Szerintem nem nagyon volt olyan éjszaka, amikor ne engedte volna, hogy valaki hazavigye.

Átment a bárpult másik végébe valakinek újratölteni. Amikor visszajött, megkérdeztem, hogy ő maga is hazavitte-e Vanderpoelt.

– Matthew, drágám, akkor könnyebben emlékeztem volna rá, nem igaz?

– Nem feltétlen.

– Ez fájt, Matt! Nem, akkoriban nagyon monogám időszakot éltem. Ne húzd fel a szemöldököd olyan szkeptikusan, aranyom. Azt hiszem, éreztem a csábítást, de akármilyen édi is volt, nem az esetem.

– Én meg azt hittem, pont az eseted.

– Ó, szóval mégsem ismersz annyira, mint hitted, ugye, Matthew? Néha-néha szeretem a pipihúst, bevallom. Aki ismer, tudja rólam, nem olyan féltve őrzött titok ez. De tudod, nekem nem csak a fiatalság számít. Hanem a romlott fiatalság.

– Igen?

– Az éretlen dekadencia buja levegője. A szárán rothadó gyümölcs.

– Szépen meg tudod fogalmazni.

– Ugye? De Richard egyáltalán nem ilyen volt. Valami érinthetetlen ártatlanság látszott benne. Lehet, hogy aznap este te voltál neki a nyolcadik fuvar, mégis úgy érezted, hogy egy szüzet csábítasz el. És az, édesem, egyáltalán nem az én játékom. Kevert magának még egy italt, és levonta az aprómból. Még maradt egy bourbonra való. – Azt mondtad, nyolcadik fuvar. Árulta magát?

– Dehogy. Nem kellett kifizetnie az italát, de sokat mondok, ha egyet megivott. Nem pénzért csinálta.

– Sorozatban ment el velük?

– Nem, egy estére egy partner elég volt neki. Legalábbis úgy láttam.

– Aztán egyszer csak elmaradt. Kíváncsi vagyok, miért.

– Talán nem tetszett neki a belsőépítész munkája.

– Volt valaki, akivel többször is hazament?

Ken a fejét rázta. – Sosem ment el kétszer ugyanazzal. Úgy saccolnám, hogy három hétig járt ide, talán tizenötször-tizennyolcszor, és sose láttam ismételni. Tudod, ez nem annyira szokatlan. Főleg a fiataloknál.

– Akkor költözött be Wendy Hannifordhoz, amikor innen elmaradt.

– Gondoltam, hogy vele lakik. Az időpontban nem voltam biztos.

– Miért lakna egy nővel, Ken?

– Nem nagyon ismertem, Matt. És nem vagyok pszichiáter. Volt pszichiáterem, de nem ilyesmiről beszélgettünk.

– Miért lakna egy homoszexuális egy nővel?

– Isten tudj a.

– Most komolyan, Kenny.

A pulton dobolt. – Komolyan? Jól van. Tudod, lehetett biszexuális. Nem példátlan, főleg manapság. Úgy tudom, mindenki ezt csinálja. A heterók kipróbálják, milyen melegekkel. A melegek kísérleteznek a heteró dologgal. – Szép nagyot ásított. – Attól tartok, én már csak reménytelen reakciós maradok. Nekem egy nem is éppen elég gond. Kettő katasztrófa lenne.

– Más ötlet?

– Nem nagyon. Ismernem kellett volna, Matt. De csak egy csinos pofika volt.

– Ki ismerte?

– Ki ismer bárkit is? Gondolom, azok kerültek hozzá a legközelebb, akik hazavitték.

– Ki vitte haza?

– Nem tartom számon a meneteket, drágám. Meg az utóbbi pár hónapban igencsak átrendeződött a közönség. A régiek zöme elment friss legelőt keresni. Újabban sok a bőrruhás fiúka. – A gondolatra összehúzta a szemöldökét, aztán eszébe jutott, hogy ettől ráncai lesznek, és normális kifejezést erőltetett magára.

– Nem vagyok oda azokért, akik mostanság ide járnak. Motorosok, szadomazó-félék. Tudod, nem nagyon szeretném, ha bárkit megölnének itt. Főleg nem nagyra becsült személyemet.

– Miért nem csinálsz valamit?

– Hogy szörnyen őszinte legyek: félek tőlük. Kiittam az italomat. – Könnyen el tudnád intézni.

– Mondjad.

– Menj el a hatodik körzeti kapitányságra, és beszélj Edward Koehler hadnaggyal. Mondd el neki a problémádat, és kérd meg, hogy csináljon itt pár razziát.

– Most viccelsz.

– Gondold meg. Passzolj le Koehlernek pár dollárt. Ötven elég lesz. Megszervez pár razziát, kicsit meggyötri a bőrnacis gyerekeket. Ellened nem emelnek vádat, úgyhogy nem akasztod össze a bajszod a buziverőkkel sem. Az italengedélyed se kerül veszélybe. A motorosok olyanok, mint bárki más. Nem szeretik a zaklatást. Majd keresnek másik házat, ahol kísérthetnek. Persze az üzlet pár hétig pang majd.

– Amúgy is pang. A kis pöcsök sörivók, és nem adnak borravalót.

– Akkor meg nem vesztesz semmit. Aztán úgy egy hónap múlva kezdenek visszaszállingózni azok a vendégek, akik tetszenek.

– Micsoda ördögi elméd van, Matthew. Azt hiszem, még be is válhat.

– Naná. És ne tarts olyan nagyra érte. Sokan csinálják.

– Azt mondod, ötven dollár elég?

– Elég kell legyen. Amikor ott voltam, biztos elég lett volna, de újabban minden drágul, még a megvesztegetés is. Ha Koehler többet akar, majd szól.

– Azt elhiszem. Na nem mintha sose csúsztattam volna lét New York Legjobbjainak. Minden pénteken jönnek beszedni, azt meg, hogy a karácsony mennyibe kerül, el se hinnéd.

– Dehogynem.

– De eddig csak azért adtam nekik, hogy nyitva maradhassak. Azt nem tudtam, hogy viszonzásképpen kérni is lehet valamit.

– Ez a szabad verseny.

– Úgy látszik. Lehet, hogy megpróbálom, és meg is hívlak a tippért egy italra. Jól megtöltötte a poharamat. Felemeltem, és fölötte Kennyre néztem. – Van még valami, amiben segíthetnél.

– Igen?

– Kérdezősködj kicsit Richie Vanderpoelról. Tudom, hogy neveket nem mondhatsz. Megértem. De hátha megtudsz valamit arról, milyen is volt. Méltányolnám.

– Ne számíts túl sokra.

– Rendben.

Ujjával beletúrt gyönyörű, szőke hajába. – Téged tényleg érdekel, hogy milyen volt, Matt?

– Igen – mondtam. – Nagyon is.

Talán túl sok olyan bárban voltam, ami csak a nevében volt meleg, és ez volt rá a reakció. Nem vagyok biztos benne, de útban vissza a metró felé megálltam egy telefonfülkénél, és kinéztem egy számot a noteszemből. Bedobtam a pénzt, tárcsáztam, és amikor felvették, beleszóltam: – Elaine? Itt Matt Scudder.

– Ó, hello, Matt. Mi újság?

– Semmi különös. Arra gondoltam, hátha lenne kedved egy kis társasághoz.

– Szívesen találkoznék veled. Adj fél órát, jó? Éppen zuhanyozni készültem.

– Persze.

Ittam egy kávét, ettem egy zsemlét, és elolvastam a Postot. Az új polgármester nehezen talált alpolgármestert. A vizsgálóbizottság szerint minden újabb jelöltje sokféle, unalmas módon korrumpálódott már. A válasz nyilvánvaló volt, előbb-utóbb ő is észreveszi. Meg kell szabadulnia a vizsgálóbizottságtól.

Amióta a tegnapi szám nyomdába ment, még pár városlakó meghalt. Két szabadnapos járőr legurított pár pohárral egy woodside-i bárban, aztán szolgálati pisztolyukkal lelőtték egymást. Az egyik meghalt, a másik válságos állapotban van. Egy férfi és egy nő, akik leültek tizenkilenc napot gyermekbántalmazásáért, sikeresen visszaperelték a gyerekük felügyeleti jogát a mostohaszülőktől, akik három és fél éve nevelték a gyereket. Egy kamasz fiú meztelen felsőtestét találták meg egy bérház tetején a Keleti 5. utcában. Valaki egy ikszét vésett a mellébe, feltehetően ugyanaz, aki levágta a fejét, a kezeit és a lábait.

Az újságot az asztalon hagytam, és taxit fogtam. Elaine egy szép házban lakott az 51. utcában, az 1. és 2. sugárút közötti részen. A portás megerősítette, hogy várnak, fejével a lift felé biccentett. Elaine az ajtóban várt, királykék csípőnadrágot és citromzöld blúzt viselt. Arany karikafülbevalója volt és erős, izgató parfümillatot árasztott.

A kabátomat egy székre terítettem, ő meg becsukta az ajtót, és rátolta a biztonsági reteszt. Átölelt, nyitott szájjal megcsókolt, és apró testét hozzám nyomta. – Mmm, ez finom.

– Jól nézel ki, Elaine.

– Hadd nézzelek. Te se festesz rosszul a magad nyers, csiszolatlan módján. Hogy vagy mostanság?

– Elég jól.

– Nem unatkozol.

– Nem.

A hifitoronyból kamarazene szólt. A korong éppen lejárt, leültem a szófára, és néztem, ahogy a lemezjátszóhoz megy és megfordítja a lemezt. Eltöprengtem, hogy a csípőjét az én kedvemért rázza-e, vagy mindig így jár. Ezen már sokat tűnődtem.

Szerettem a szobát. Fehér faltól-falig szőnyeg, nyers, modern bútorok, amik kényelmesebbek, mint első látásra hinné az ember, sok alapszín és króm. A falakon néhány absztrakt olajfestmény. Élni nem tudtam volna benne, de időnként szívesen voltam itt.

– Italt?

– Most nem.

Leült mellém a kanapéra, könyvekről mesélt, amiket olvasott, meg filmekről, amiket látott. Értett a csevegéshez. Gondolom, muszáj volt neki.

Párszor csókolóztunk, megfogtam a mellét, kezem a fenekére tettem. Dorombolt.

– Bújjunk ágyba, Matt?

– Persze.

A hálószoba kicsi volt, sokkal árnyaltabb színekkel. Felkapcsolt egy pici, festett üvegű lámpát, és leoltotta a csillárt. Levetkőztünk és lefeküdtünk a hatalmas ágyra.

Meleg volt, fiatal és mohó, bőre finom és illatos, feszes teste izmos. Ügyesen használta a száját és a kezét. De mégse ment, pár perc múlva elhúzódtam tőle, és gyengéden megpaskoltam a vállát.

– Lazíts, kedves – mondta.

– Nem, nem fog menni – feleltem.

– Csináljak valamit? Megráztam a fejem.

– A túl sok ital?

Nem erről volt szó. Túlságosan bezárkóztam a saját fejembe. – Talán.

– Megesik.

– Talán megjött a havibajom. Nevetett. – Na ja, a havibajod.

– Csak az lehet.

Felöltöztünk. Tárcámból kivettem a három tízest, és az öltözőszekrényre tettem. Szokás szerint úgy tett, mintha nem látná.

– Most kérsz inni?

– Azt hiszem. Bourbont, ha van.

Nem volt. Volt skót whisky, annál maradtam. Magának egy pohár tejet töltött, aztán leültünk a kanapéra, és hallgattuk a zenét. Egy darabig meg se szólaltunk. Olyan nyugodt voltam, mintha szeretkeztünk volna.

– Dolgozol mostanság, Matt?

– Ühüm.

– Hát mindenkinek kell.

– Ühüm.

A dobozból kirázott egy cigit, meggyújtottam neki. – Valami nyomja a lelked – mondta. – Az a baj.

– Igazad lehet.

– Igazam van. Akarsz beszélni róla?

– Nem igazán.

– Jól van.

Csöngött a telefon, bement a hálóba felvenni. Amikor visszajött, megkérdeztem, élt-e már valaha férfival.

– Úgy érted, stricivel? Soha, és soha nem is fogok.

– Úgy értettem, pasival.

– Soha. Ebben a szakmában furcsák a pasik. A végén mindig stricik akarnak lenni.

– Tényleg?

– Aha. Rengeteg lányt ismerek. „Ó, ő nem a stricim, a pasim.” De aztán kiderül, hogy a fickónak nincs állása, és abból él, hogy nincs állása, és a lány fizet mindent. De nem a stricije, hanem a pasija. Az ilyen lányok nagyon jól értenek ahhoz, hogyan csapják be magukat. Én nem értek hozzá. Úgyhogy meg se próbálom.

– Jó neked.

– Nem engedhetek meg egy pasit. Gondolnom kell az öregségemre.

– Ingatlan, mi?

– Aha. Apartmanok Queensben. A tőzsde nem érdekel. Én valami kézzel foghatót akarok.

– Te mint házinéni. Vicces.

– Ó, én sose megyek el a bérlőkhöz, vagy ilyesmi. Egy társaság intézi helyettem.

Megfordult a fejemben, nem a Bowdoin Ingatlankezelő-e, de annyira azért nem érdekelt. Megkérdezte, nem akarok-e visszamenni a hálóba. Azt mondtam, hogy nem.

– Nem akarlak siettetni, de egy barátomat várom úgy negyven perc múlva.

– Jó.

– Kérsz még egyet inni?

– Nem, ideje mennem. – Kikísért az ajtóig, felsegítette a kabátomat. Búcsúzóul megcsókoltam.

– Legközelebb hamarabb gyere – mondta.

– Vigyázz magadra, Elaine.

– Úgy lesz.

TÍZ

A péntek reggel üde volt és friss. A Broadwayn béreltem autót az Olinnál, és Manhattan keleti felén kihajtottam a városból. Chevrolet Malibu volt, szeszélyes kis jószág, a kanyarokban kényeztetni kellett. Gondolom, gazdaságos lehet ilyet használni.

A New England Autópályán mentem felfelé, át Pelhamon és Larchmonton, egész Mamaroneckig. Az Exxon benzinkútnál a kölyök, aki teletöltötte a tankot, nem tudta, merre van a Schuyler körút. Bement megkérdezni a főnököt, aki kijött és el is mondta. A főnök ismerte a Cariocát is, így öt perccel fél tizenkettő után állítottam le a Malibut az étterem parkolójában. Bementem a koktélbárba, és leültem egy műanyag székre egy fekete műanyag borítású bárpult végében. Egy csésze feketekávét rendeltem, bele egy adag bourbont. A kávé keserű volt, éjszakáról maradhatott.

Félig ittam csak ki a csészét, amikor megpillantottam Marciát, ahogy a koktélbár és az étkező közötti átjáróban áll habozva. Ha nem tudtam volna, hogy Wendy Hanniforddal egyidős, három-négy évvel idősebbnek saccolom. Sötét, vállig érő haj keretezte ovális arcát. Sötét kockás nadrágot viselt és gyöngyházszürke pulóvert, mely alatt agresszíven dudorodtak méretes mellei. Nagy, barna táska lógott a vállán, jobb kezében cigarettát tartott. Nem tűnt túl boldognak, hogy lát.

Megvártam, hogy odajöjjön, és pár pillanatnyi habozás után meg is tette. Lassan feléje fordultam.

– Mr. Scudder?

– Mrs. Thal? Leüljünk egy asztalhoz?

– Hát, üljünk.

Az ebédlő zsúfolásig volt, a főpincér egy hátsó, félreeső asztalhoz vezetett minket. Túldekorált helyiség volt, olyan, amelyik túlságosan is igyekszik, hogy valakinek a flamencóról alkotott elképzelésének megfeleljen. A színek között sok volt a vörös, a fekete és a jeges kék. Keserű kávémat a bárnál hagytam, most bourbont kértem vízzel. Megkérdeztem Marcia Thalt, mit iszik.

– Semmit, köszönöm. Egy pillanat. Nem, azt hiszem, mégis innék valamit. Miért ne ihatnék?

– Én nem tudok rá okot.

Elnézett mellettem a pincérnőre, és whiskyt rendelt jéggel. Tekintete találkozott az enyémmel, elvándorolt, majd megint visszatért.

– Nem mondhatnám, hogy boldogan jöttem – mondta.

– Én sem.

– A maga ötlete volt. És sarokba szorított, nem igaz? Biztos nagyon ért hozzá, hogyan vegye rá az embereket arra, amit akar.

– Annak idején bogarak szárnyát tépdestem ki.

– Nem lepne meg. – Megpróbált szigorúan nézni, de nem sikerült neki, és akarata ellenére elmosolyodott. – Ó, a francba.

– Nem fogom belerángatni semmibe, Mrs. Thal.

– Remélem.

– Nem fogom. Csak az érdekel, hogy Wendy Hannifordról többet megtudjak. Nem akarom felforgatni a maga életét.

Meghozták az italunkat. Felvette az övét, és úgy nézte, mint aki még sosem látott ilyet. Közönséges whisky-szódának látszott. Kortyolt egyet, letette, kihalászta a cseresznyét, és megette. Leküldtem egy kis bourbont, és vártam, hogy kezdje.

– Egyen nyugodtan, ha akar – szólalt meg. – Én nem vagyok éhes.

– Én sem.

– Nem tudom, hol is kezdjem. Tényleg nem.

Én nem voltam ebben olyan biztos. – Wendynek a jelek szerint nem volt állása. Amikor beköltözött hozzá, dolgozott?

– Nem. De akkor ezt nem tudtam.

– Azt mondta, van állása?

Bólintott. – De mindig csak nagy vonalakban beszélt róla. Őszintén szólva, akkor oda se figyeltem. Főleg az érdekelt Wendyben, hogy volt egy lakása, amibe havi százért beköltözhettem.

– Csak ennyit kért?

– Igen. Akkor azt mondta, a lakás kétszáz dollár havonta, amit megfelezünk. Sose láttam a bérleti szerződést vagy ilyesmit, gondoltam, a felénél talán kicsit többet is fizettet velem. De nem bántam. Az övé volt a bútor, meg minden, nekem így is jól jött. Előtte az Evangeline-házban voltam. Ismeri?

– A Nyugati 13. utcában?

– Az az. Valaki azt ajánlotta, mondván, tisztességes fiatal hölgyeknek való hely, akik maguk vannak a nagyvárosban. – Pofát vágott. – Volt takarodó, meg ilyenek. Nagyon röhejes volt. Egy kis szobán osztoztam egy lánnyal, aki déli baptista volt vagy valami, és egyfolytában imádkozott, férfi látogatókat nem lehetett fogadni, nagyon nevetséges volt az egész. Ráadásul majdnem annyiba került, amennyit Wendy kért. Úgyhogy gondoltam, ha kicsit keres rajtam, hát legyen. Csak jóval később tudtam meg, hogy a lakás sokkal többe kerül havi kétszáznál.

– És ő nem dolgozott.

– Nem.

– Nem csodálkozott, hogy akkor honnan szerzi a pénzt?

– Egy ideig nem. Apránként észrevettem, hogy sose megy be az irodába, és amikor tettem erre egy megjegyzést, bevallotta, hogy pillanatnyilag állás nélkül van. Azt mondta, van elég pénze, úgyhogy nem érdekli, ha egy-két hónapig nem talál munkát. Csak azt nem vettem észre, hogy egyáltalán nem is keres. Hazajöttem a munkából, ő meg mondott valamit a közvetítőirodákról meg állásinterjúkról. Honnan tudhattam volna, hogy még csak nem is volt sehol?

– Akkor már prostituált volt?

– Nem tudom, lehet-e így nevezni.

– Hogy érti?

– Pénzt fogadott el férfiaktól. Szerintem azóta csinálta, amióta a lakást kivette. De nem tudom, tényleg prostituált volt-e.

– Hogyan jött rá, hogy mi folyik?

Felvette az italát, kortyolt egyet. Letette a poharat, majd ujjheggyel megnyomogatta a homlokát. – Lassanként. Vártam.

– Sokat randizott. Idősebb férfiakkal, de ez nem lepett meg. És általában ő meg a, hm, pasija az ágyban kötöttek ki. – Lesütötte a szemét. – Nem kukucskáltam, de lehetetlen volt nem észrevenni. Volt a lakás, az övé a háló, enyém a nappali, ahol volt egy kihúzható kanapé.

– Láttam a lakást.

– Akkor ismeri a berendezését. A hálóhoz át kell menni a nappalin, vagyis amikor otthon voltam, Wendy átvezette a pasit a nappalin az ő szobájába, aztán fél óra, óra múlva vagy Wendy kísérte ki, vagy maga ment el.

– Zavarta ez magát?

– Hogy lefekszik velük? Nem, nem zavart. Miért zavart volna?

– Nem tudom.

– Többek között azért hagytam ott az Evangeline-házat, mert felnőttként akartam élni. Én se voltam már szűz. És azzal, hogy Wendy férfiakat hozott fel, úgy éreztem, én is megtehetem, ha akarom.

– Megtette?

Elpirult. – Akkoriban nem jártam senkivel.

– Szóval tudta, hogy Wendy fűvel-fával lefekszik, de azt nem, hogy pénzt fogad el érte.

– Akkor nem.

– Sok férfi járt fel hozzá?

– Nem tudom. Többször is láttam ugyanazokat az arcokat, főleg az elején. Sokszor nem is láttam, kivel van. Nem sok időt töltöttem a lakásban. Vagy hazamentem, de ő már a hálóban volt valakivel, aztán kiugrottam egy italra, vagy valami, és mire visszajöttem, a pasi már elment.

Figyelmesen néztem, ő meg kerülte a tekintetemet. Rákérdeztem: – Gyanított valamit az elejétől fogva, igaz?

– Nem értem, mire gondol.

– Volt valami azokban a férfiakban.

– Azt hiszem.

– Micsoda? Milyen voltak?

– Hát idősebbek, persze, de az nem lepett meg. És mind jól öltözöttek. Üzletemberek, ügyvédek, menő férfiak. És valahogy olyan érzésem volt, hogy mind házas. Nem tudnám megmondani, miért, de ezt éreztem. Nehéz megmagyarázni.

Rendeltem még egy kört, és Marcia lassan felengedett. A kép kezdett alakot ölteni, megtelni. Amikor Wendy nem volt otthon, ő vette fel a telefont, rejtélyes üzeneteket adott át. Egy részeg egyszer olyankor jelent meg, amikor Wendy nem volt otthon, és azt mondta Marciának, hogy ő is megfelel, és otrombán bepróbálkozott nála. A nőnek sikerült megszabadulni tőle, de még mindig nem jött rá, hogy Wendy a férfiakból él.

– Azt hittem, kalandor – mesélte. – Nem vagyok erkölcscsősz, Mr. Scudder. Akkoriban valószínűleg éppen az ellenkező irányba tartottam. Nem a viselkedésemmel, hanem az érzéseimmel. Az Evangeline-házban rengeteg merev szűz volt, s emiatt vegyes érzelmeket tápláltam Wendy iránt.

– Hogyhogy?

– Úgy gondoltam, nem olyan jó ötlet, amit csinál. Hogy érzelmileg tönkremehet. Tudja, sérült ego, ilyesmi. Mert mélyen belül nagyon ártatlan volt.

– Ártatlan?

Elkezdte rágni a körmét. – Nem tudom, hogyan magyarázzam el. Volt benne valami kislányos. Olyan érzésem volt, hogy akármilyen is a szexuális élete, belül még kislány. – Egy pillanatra elgondolkodott, majd vállat vont. – Mindegy, úgy gondoltam, önpusztító a viselkedése. Úgy gondoltam, meg fog sérülni.

– Nem fizikai sérülést ért alatta.

– Nem, érzelmit. Ugyanakkor be kell vallanom, hogy irigyeltem.

– Mert szabad volt?

– Igen. Mintha sosem lett volna semmi baja. Amennyire meg tudtam ítélni, egyáltalán nem gyötörte bűntudat. Azt csinálta, amit akart. Irigyeltem ezért, mert úgy hittem, hogy ez egyfajta szabadság, legalábbis azt hittem, hogy ezt hiszem, de a saját életem nem tükrözte vissza. – Hirtelen elmosolyodott. – Azért is irigyeltem az életét, mert sokkal izgalmasabb volt az enyémnél.

Volt pár randim, de semmi érdekes, és akikkel találkoztam, mind korombeli fiúk voltak, és nem nagyon volt pénzük. Wendy olyan helyekre járt, mint a Barbette meg a Forum, és sokat láttam az Orange Júliusban is. Nem tudtam nem irigyelni egy kicsit.

Elnézést kért, és kiment a vécére. Megkérdeztem a pincérnőt, van-e friss kávé. Azt mondta, van, így megkértem, hozzon egy csészével. Ültem és vártam Marcia Thalt, s azon töprengtem, egyáltalán miért kellett Wendynek szobatárs, főleg olyan, aki nem is tudja, miből él. A havi száz dollár nem tűnt elegendő indoknak, s az, hogy a Marcia által leírt feltételek mellett prostituáltként dolgozzon, sokkal nagyobb kényelmetlenséget jelentett, mint az a kis pénz, amit Marciától kapott.

Akkor ért vissza az asztalhoz, amikor a pincérnő meghozta a kávét. – Köszönöm – mondta. – Már éppen kezdett a fejembe szállni az ital. Jól jön.

– Nekem is. Sokat kell még vezetnem.

Cigarettára gyújtott. Gyufát vettem elő, meggyújtottam neki. Megkérdeztem, hogyan jött rá, hogy Wendy pénzt fogad el.

– O mondta el.

– Miért?

– A fenébe már. – Hosszú, vékony sugárban fújta ki a füstöt. – Csak elmondta, oké? Hagyjuk ennyiben.

– Sokkal jobb lenne magának, ha elmondana mindent, Marcia.

– Miből gondolja, hogy van még mit mondani?

– Mit csinált? Átadta magának az egyik kliensét? Felvillant a szeme, aztán egy pillanatra behunyta, szívott egy slukkot. – Majdnem. Nem egészen, de közel jár. Azt mondta, egyik barátjának az üzlettársa a városban van, és megkérdezte, nem randiznék-e a pasival, tudja, olyan páros randi. Mondtam, hogy inkább nem. Erre elkezdte, hogy láthatnánk valahol egy jó előadást, ehetnénk egy jó vacsorát, meg minden. Azzal fejezte be: „Légy észnél, Marcia. Jól érzed magad, és még keresel is rajta pár dollárt”.

– Maga hogyan reagált?

– Hát nem ért sokként. Valahol végig gyanítottam, hogy pénzt kap érte. Megkérdeztem, hogy érti ezt, ami elég hülye kérdés volt, ő meg azt felelte, hogy a férfiak, akikkel randizik, mind pénzesek, és tudják, hogy milyen nehéz egy fiatal nőnek rendesen megélni, és az este végén általában nagylelkűen adnak valamit. Én mondtam valamit, hogy ez prostitúció, de azt mondta, ő sose kér pénzt, vagy ilyesmi, azok mégis mindig adnak. Rá akartam kérdezni, mennyit, aztán mégsem tettem, ő viszont elmondta. Azt mondta, húsz dollár a minimum, de van, hogy százat is kap. Azt mondta, akivel most készül találkozni, mindig ötvenet ad, vagyis ha vele tartok, a férfi barátja nekem is biztos ad ötven dollárt, és megkérdezte, szerintem ez nem éri-e meg egy olyan estéért, amikor jót eszünk, jó műsort látunk, fél-egy órát töltünk ágyban egy kedves, tiszteletre méltó úriemberrel. Ezt mondta. „Kedves, tiszteletre méltó úriember”.

– Hogy ment a randi?

– Mitől olyan biztos, hogy elmentem?

– Elment, nem?

– Heti nyolcvan dollárt kerestem. Senki nem vitt menő helyre vacsorázni vagy Broadway show-ra. És nem találkoztam senkivel, akivel szívesen lefeküdtem volna.

– Élvezte az estét?

– Nem. Másra sem tudtam gondolni, mint hogy le kell feküdnöm ezzel a férfival. És öreg volt.

– Mennyire öreg?

– Nem tudom. Ötvenöt-hatvan. Nem nagyon tudom megsaccolni az emberek korát. Csak annyit tudtam, hogy túl öreg hozzám.

– De végigcsinálta.

– Igen. Már beleegyeztem, és nem akartam elrontani a partit. A vacsora finom volt, és a partnerem is elég megnyerő. A show-ra nem nagyon figyeltem oda. Nem bírtam. Egész este borzasztó feszült voltam. – Elhallgatott, tekintetét a vállamra szegezte. – Igen. Lefeküdtem vele. És igen, ötven dollárt adott. És igen, elfogadtam.

Kortyoltam a kávéból.

– Nem kérdezi meg, miért fogadtam el? – nézett fel.

– Kéne?

– Akartam azt a rohadt pénzt. És tudni akartam, milyen érzés kurvának lenni.

– Kurvának érezte magát?

– Hát az voltam, nem? Hagytam, hogy egy férfi megdugjon, és pénzt fogadtam el érte.

Nem szóltam rá semmit. Pár pillanat múlva megszólalt. – O, francba az egésszel! Elmentem még pár randira. Úgy heti egyszer. Nem tudom, miért. Nem a pénzért. Nem csak azért. Hanem, nem is tudom. Mondjuk, hogy kísérleteztem. Meg kellett tudnom, milyen érzés. Meg kellett tudnom... bizonyos dolgokat magamról.

– Mit tudott meg?

– Hogy kicsit merevebb vagyok, mint hittem. Hogy nem érdekel, mit találok az agyam zugaiban. Hogy egy, hm, tisztább életet akarok. Hogy szerelmes akarok lenni. Megházasodni, gyereket szülni, az egész mindenség. Kiderült, hogy ezt akarom. Amikor erre rájöttem, azonnal tudtam, hogy a magam lábára kell állnom. Nem maradhattam Wendyvel.

– Ő hogyan reagált?

– Nagyon mérges volt. – A szeme elkerekedett az emlékre. – Erre nem számítottam. Nem álltunk olyan szörnyen közel egymáshoz. Legalábbis én sose hittem ezt. Sose avattam be a gondolataimba, és ő sem engem az övéibe. Sokat voltunk együtt, főleg miután beszálltam a játékba, és sokat beszéltünk, de mindig csak jelentéktelen dolgokról. Nem éreztem, hogy a jelenlétem fontos lenne neki. Aztán megmondtam, hogy elköltözöm, és megmondtam, hogy miért, és akkor tényleg megrendült. Könyörgött, hogy maradjak.

– Ez érdekes.

– Felajánlotta, hogy nagyobb részt vállal a lakbérből. Ekkor tudtam meg, hogy már így is kétszer annyit fizet. Szerintem még ingyen is maradhattam volna. És persze megígérte, hogy nem kell többé randiznom, hogy nem kell folytatnom, ha rosszul esik. Még azt is mondta, hogy ő is akkor fogja csinálni, amikor dolgozom... bár sok randija eleve délután volt, üzletemberekkel, akik esténként nem tudtak elszabadulni a feleségük mellől. Részben ezért is tartott olyan sokáig, mire rájöttem, miből él. Azt mondta, az esti pasik majd hotelbe viszik, vagy valami, és amikor itthon vagyok, csak ketten leszünk. De nekem ez nem volt elég, teljesen el kellett szakadnom attól az élettől. Tudja, túl nagy kísértést jelentett nekem. Heti nyolcvan dollárt kerestem, méghozzá kemény munkával, hihetetlen csábító volt otthagyni a munkahelyem, amit ugyan nem tettem meg, de éreztem a kísértést. És megrémisztett.

– Tehát kiköltözött.

– Igen. Wendy sírt, amikor összepakoltam és elmentem. Egyre csak azt hajtogatta, hogy nem tudja, mihez kezd nélkülem. Mondtam neki, hogy gond nélkül talál majd másik lakótársat, aki jobban illik az életébe. Erre azt mondta, nem akar olyat, aki túl jól illik bele, mert ő maga is furcsa. Akkor nem tudtam, hogyan érti.

– Most már tudja?

– Azt hiszem. Azt hiszem, olyasvalaki kellett neki, aki kicsit becsületesebb nála, aki nem része annak a szexvilágnak, amiben mozgott. Most azt hiszem, kicsit csalódott, amikor belementem abba a páros randiba. Ő beszélt rá, mégis csalódott, amikor győzött. Érti, hogyan értem?

– Azt hiszem. Passzol a róla hallottakhoz. – Korábban mondott valamit, ami nem hagyott nyugodni, és kicsit kutattam az emlékezetemben, hogy előbányásszam. – Azt mondta, nem lepődött meg, hogy idősebb férfiakkal találkozik.

– Nem, nem lepett meg.

– Miért nem?

– Hát mert a főiskolán is azt csinálta.

– Mit csinált a főiskolán?

A homlokát ráncolta. Nem felelt, mire megismételtem a kérdést.

– Nem akarok senkit bajba keverni.

– Viszonya volt valakivel az iskolában? Egy idősebb férfival?

– Ne felejtse el, hogy nem ismertem olyan jól. Ismertem azokat, akiknek köszönt, egy-két órán is vele voltam, de alig ismertem.

– Köze volt ennek ahhoz, hogy a diploma előtt alig pár hónappal otthagyta a főiskolát?

– Erről nem sokat tudok.

– Marcia, nézzen rám. Akármit mond el a főiskolán történtekről, amúgy is megtudom. De sok időt és utazást megspórolna nekem. Nem szívesen utaznék most el Indianába, hogy egy csomó embernek kínos kérdéseket tegyek fel. Én.

– Jaj, kérem, ne tegye!

– Én se akarom. Magán múlik.

Ezt-azt tudott elmondani róla, mert ó sem tudott mindent. Wendy távozása előtt botrány tört ki. A jelek szerint viszonya volt egy művészettörténet professzorral, egy középkorú férfival, akinek Wendyvel egyidős gyerekei voltak. A férfi el akarta hagyni a feleségét, és elvenni Wendyt, mire a felesége lenyelt egy maréknyi altatót, kórházba vitték, kimosták a gyomrát, és túlélte. Az ezt követő felfordulás alatt Wendy összepakolt és eltűnt.

Ráadásul az egyetemi pletykák szerint nem ez volt az első eset, hogy idősebb férfival kezdett ki. Több professzor kapcsán is emlegették a nevét, és mindegyik jóval idősebb volt nála.

– Biztos vagyok benne, hogy a nagy része csak üres fecsegés volt – mondta Marcia Thal. – Nem hiszem, hogy olyan sok férfival lett volna viszonya, és olyan kevesen tudtak volna róla, de amikor a dolog kipattant, mindenki róla beszélt. Gondolom, valami igazság azért lehetett benne.

– Vagyis amikor beköltözött hozzá, már tudta, hogy furcsa lány.

– Mondtam magának. Nem érdekeltek az erkölcsei. Semmi rosszat nem láttam abban, hogy sok férfival lefekszik. Ha ő ezt akarta, akkor nekem sem volt bajom vele. – Ezen elmerengett. – Azt hiszem, azóta megváltoztam.

– Mi volt a neve annak a művészettörténet-professzornak?

– A nevét nem fogom elárulni. Nem fontos. Talán maga is kiderítheti. Biztos vagyok benne, hogy ki tudja deríteni, de akkor sem mondom meg.

– Talán Cottrell?

– Nem. Miért?

– Ismert bárkit, akit Cottrellnek hívtak? New Yorkban?

– Nem hiszem. Nem is cseng ismerősen.

– Volt olyan, akivel rendszeresen találkozott? Többet, mint másokkal?

– Nem nagyon. Persze lehetett olyan, aki délutánonként sokat feljött, és én nem tudtam róla.

– Maga szerint mennyi pénzt keresett?

– Nem tudom. Erről nemigen beszéltünk. Azt hiszem, az átlag harminc dollár lehetett. Az átlag. Annál több nemigen. Sokan adtak húszat. Beszélt olyanokról, akiktől százat kap, de szerintem ez ritka volt.

– Maga szerint hetente hány menete volt?

– Komolyan nem tudom. Talán hetente három este, talán négy. De nappal is találkozgatott. Nem vagyonokat akart keresni, csak eleget, hogy úgy éljen, ahogy neki tetszik. Sokszor nem fogadta el a meghívásokat. Egy este csak egy férfival volt. Nem mindig volt teljes randi, vacsora meg minden. Volt, hogy a férfi feljött és egyből ágyba bújtak. De sokakat elküldött, és ha elment valakivel, és az nem tetszett neki, még egyszer nem találkozott vele. Meg amikor először találkozott valakivel, és nem tetszett neki, akkor se bújt vele ágyba, és így persze pénzt se kapott. Tudja, a férfiak egymásnak adták a számát, ő meg elment a randira, de ha a pasi nem az ő típusa volt, vagy valami, azt mondta, hogy fáj a feje, és hazajött. Nem akart milliókat keresni vele.

– Vagyis heti pár száz dollár jöhetett össze.

– Nagyjából. Ahhoz képest, amit én kerestem, egy vagyon, de hosszú távon azért nem óriási összeg. Szerintem nem a pénzért csinálta, ha érti, hogyan értem.

– Nem vagyok biztos benne.

– Szerintem Wendy, tudja, olyan kívánós kurva volt. – Elpirult a kifejezésre. – Szerintem élvezte, amit csinált. Komolyan így gondolom. Szerette azt az életet, a férfiakat, meg mindent. Nagyon bírta.

Többet megtudtam Marcia Thaltól, mint vártam. Több talán már nem is kellett. Tudni kell megállni. Mindent sosem lehet kideríteni, de annál mindig többet meg lehet tudni, mint amennyit már tudunk, és elérkezik egy pont, amikor a kiderített információ lényegtelen, elpocsékolt idő.

Elrepülhetnék Indianába. Többet megtudnék, az biztos. De végeredményben nem valószínű, hogy többet tudnék annál, mint amennyit már tudtam. Kitölthetném a hiányzó neveket és dátumokat. Beszélhetnék olyanokkal, akik emlékeznek még Wendy Hannifordra. De mire menne vele a kliensem?

Intettem, hogy hozzák a számlát. Amíg a pincérnő számolt, eszembe jutott Cale Hanniford, és megkérdeztem Marcia Thalt, hogy Wendy gyakran beszélt-e a szüleiről.

– Időnként beszélt az apjáról.

– Mit mondott róla?

– Ó, hát csak töprengett, mi lehet vele.

– Úgy érezte, nem ismeri eléggé az apját?

– Nem, dehogy. Mármint úgy vettem ki, hogy az apja meghalt, mielőtt ő született, vagy akkoriban. Honnan ismerhette volna?

– A mostohaapjára gondoltam.

– Nem, emlékeim szerint róla egyszer se beszélt, csak néha mondott valamit, hogy írnia kéne nekik, hogy minden rendben. Ezt többször is mondta, amiből úgy gondoltam, hogy valahogy sose vitte rá a lélek.

Bólintottam. – Mit mondott az apjáról?

– Nem emlékszem, csak arra, hogy istenítette. Emlékszem, egyszer Vietnamról beszélgettünk, és mondott valamit arról, hogy milyen a háború, meg hogy az ott harcoló férfiak azért jó emberek, és beszélt róla, hogy az apja meghalt Koreában. És egyszer azt mondta: „Ha életben marad, gondolom, minden teljesen másképp lenne”.

– Hogyhogy másképp?

– Azt nem mondta.

TIZENEGY

Kicsivel kettő után adtam vissza a kocsit az Olin embereinek. Beugrottam valahová egy szendvicsre és egy szelet pitére, közben átlapoztam a noteszemet, hátha kitalálom, hogyan kapcsoljak össze mindent mindennel.

Wendy Hanniford. Vonzódott az idősebb férfiakhoz, amit, ha akarjuk, vissza lehet vezetni egészen a bizonytalan érzésekig az apja iránt, akit sosem látott. A főiskolán felfedezte saját erejét, és viszonyt kezdett a professzorokkal. Egyikük túlságosan beleesett, túlpörgött a kerék, és mire a dolognak vége lett, Wendy kimaradt az iskolából, és egyedül találta magát New Yorkban.

New Yorkban rengeteg idős férfi van. Egyikük elvitte Miami Beachre. Ugyanő vagy más alibiállást igazolt neki, amikor lakást keresett. És közben mindvégig rengeteg idős férfi jöhetett, akik elvitték vacsorázni, akik odacsúsztattak neki húsz dollárt a taxira, akik húsz, harminc vagy ötven dollárt hagytak a komódon. Sosem volt szüksége szobatársra. Marcia Maiséit is támogatta, jóval kevesebbet kért tőle, mint a lakbér fele. Valószínűleg Richie Vanderpoelt is támogatta, és valószínűleg ugyanazért fogadta be lakótársnak, amiért Marciát, ugyanazért, amiért szerette maga körül tudni Marciát.

Mert ez egy magányos világ, s ő mindig is egyedül élt, csupán apja szelleme volt a társasága. A férfiak, akiket megszerzett, akikhez vonzódott, más nőkhöz voltak kötve, és hazamentek, amint végeztek vele. Olyasvalaki kellett neki a Bethune utcába, aki nem akar ágyba bújni vele. Aki egyszerűen csak jó társaság. Először Marcia. És nem lehet, hogy Wendy kicsit csalódott, amikor Marcia belement, hogy együtt járjanak randikra? Szerintem csalódott volt, mert a randihoz ugyan partnert kapott, ugyanakkor el is vesztett egy társat, aki ráadásul nem abból a szúrós világból jött, amelyben ő élt, hanem abból a másik ártatlanból, amely ártatlanságát Marcia megérezte Wendyben is.

Aztán Richie, aki valószínűleg még jobb társ volt. A félénk, homoszexuális Richie, aki értett a lakberendezéshez, ínyenc vacsorákat főzött, és otthont teremtett a számára, miközben a nappaliban voltak a ruhái, és a kihúzható kereveten aludt. Viszonzásul Wendy is otthont teremtett Richie-nek. Női társasággal szolgált, azon szexuális kihívás nélkül, amely más nőknél felmerülhetett volna. Richie otthagyta a melegbárokat, beköltözött Wendyhez. Fizettem, távoztam, és a Broadwayn visszaindultam a hotelhez. Egy vörös szemű, rongyos koldus állta el az utamat. Tudni akarta, van-e fölös apróm. Meg se állva ráztam a fejem, ő meg eltakarodott az útból. Úgy nézett ki, mint aki szívesen elküldené az anyámba, csak nincs hozzá mersze.

Mennyire mélyre akarok még leásni? Elrepülhetnék Indianába, és bajt keverhetnék a főiskolán, ahol Wendy meghatározta a világban játszott szerepét. Könnyedén megtudhatnám a professzor nevét, akivel azt a tragikus végű viszonyt folytatta. Megkereshetném a professzort attól függetlenül, ott van-e még. Beszélne velem. Rávenném, hogy beszéljen velem. Lenyomoznám a többi professzort, aki lefeküdt vele, a többi diákot, aki ismerte.

De mit tudhatnék meg, amit még nem tudok? Nem az életrajzát írom. A lényének esszenciáját akarom megragadni, hogy elmehessek Cale Hannifordhoz, és megmondjam neki, ki volt a lánya, és hogyan lett olyan, amilyen. Már így is bőven eleget tudtam meg. Indianában nem sok újdonság várt.

Ez volt az egyetlen gond. A Hanniforddal való megállapodásom nem csak a magándetektívekre vonatkozó rendelkezések és a jövedelemadó kijátszásán alapult. A nekem adott pénz ajándék volt, mint ahogy az is, amit én adtam Koehlernek, Pankow-nak és a postásnak. Viszonzásul pedig szívességet teszek Hannifordnak, mint ahogy ők nekem. Nem dolgozom neki.

Vagyis nem tekinthetem elintézettnek a dolgot csak azért, mert Cale Hanniford kérdéseire megtaláltam a válaszokat. Megvoltak a saját kérdéseim is, amikre még nem találtam meg minden választ. A legtöbbjére igen, vagy legalábbis úgy gondoltam, de volt még pár üres hely, és ezeket ki akartam tölteni.

Vincent az asztalánál ült, amikor besétáltam. Annak idején jól megkeserítette az életemet, és még mindig nem volt benne biztos, hogyan is érezzen irántam. Nemrég adtam neki egy tízest karácsonyra, amiből levehette volna, hogy nem táplálok iránta haragot, de még mindig hajalmos volt rá, hogy alázatoskodjon, ha közeledem. Most is alázatoskodott kicsit, aztán odaadta a szobakulcsot meg egy papírcetlit, amin az állt, hogy Kenny hívott. Ott volt a szám, ahol elérhetem.

A szobámból hívtam vissza. – Matthew – mondta. – Kedves, hogy hívsz.

– Mi a baj?

– Nincs semmi baj. Élvezem a szabadnapot. Választhattam: ez vagy a börtön, de a börtönért nem vagyok oda. Tutira kellemetlen emlékeket hozna vissza.

– Nem értelek.

– Olyan szörnyen homályos vagyok? Beszéltem a jó Koehler hadnaggyal, ahogy javasoltad. A Sinthiába ma estére tervezik a razziát. Hogy úgy mondjam, az elővigyázat hasznosabb, mint az utóvéd, úgyhogy voltam olyan elővigyázatos, hogy az egyik csaposomra bízzam a boltot.

– Tudja, mi vár rá?

– Nem vagyok rosszindulatú, Matthew. Tudja, hogy becsukják. Azt is tudja, hogy pillanatok alatt le lesz téve az óvadék, és a vádakat is egykettőre elejtik. És tudja, hogy ötven dollárral gazdagodik az élményen. Személy szerint én ötvenszer annyiért se viselném el a letartóztatás megaláztatását, de mindenki másképp cibálja, hogy egy másik közmondást gyártsak. Hozzá kell tennem, hogy a te Koehler hadnagyod igencsak kooperatív volt, attól eltekintve, hogy száz dollárt akart, és nem ötvenet, ahogy te mondtad. Gondolom, nem lett volna jó ötlet alkudozni vele?

– Valószínűleg nem.

– Én is így gondoltam. Hát, ha bejön, akkor ez minden pénzt megér. Remélem, nem baj, hogy említettem a nevedet?

– Dehogyis.

– Úgy éreztem, bizonyos presztízst kölcsönöz nekem. Viszont tartozom egy szívességgel, és boldog lennék, ha azonnal törleszthetném ezirányú adósságomat.

– Van valami Richie Vanderpoelról?

– Van bizony. Jó pár órát rászántam, hogy lényeges kérdéseket tegyek fel egy éjszakai üzemű helyen. A Houston utcában.

– Nem ismerem.

– A kedvenc szeszfőzdém. Egyik este elviszlek, ha akarod.

– Meglátjuk. Mit találtál?

– Hát, lássuk. Hogy mit találtam? Beszéltem három úriemberrel, akik hajlandók voltak emlékezni, hogy hazavitték a csillogó szemű fiúkánkat egy kis nyalifalira. Beszéltem még néhánnyal, akik boldogan megesküdtek volna erre, de az emlékezetük, szomorúan jelenthetem, sajnos ködös volt. A jelek szerint eltaláltam, hogy egy dollárt se strichelt össze. Sose kért pénzt, és az egyik azt mondta, hogy amikor rá akart tukmálni pár cent taxipénzt Richie-re, a srác nem fogadta el. Kiváló jellem, nem találod?

– De.

– És milyen ritka manapság. Ezek voltak a kemény tények. A többi benyomás, de gondolom, téged ez érdekel igazán.

– Igen.

– Nos, úgy tűnik, Richard nem volt valami szörnyen szexi.

– Hogyan?

Sóhajtott. – A drága gyermek nem szerette túlságosan a szexet, és nem is volt jó benne. Úgy vettem ki, hogy nem az idegeivel volt gond, bár a jelek szerint ideges és nyugtalan fajta volt. Sokkal inkább úgy fest, hogy nagyon kellemetlen volt neki az egész procedúra, és édeskevés örömét lelte magában a szexben. És viszolygott az intimitástól. A csúnya dologra szépen hajlott, de azt nem engedte, hogy fogják a kezét, vagy simogassák a haját. Tudod, ez nem olyan ritkaság. Vannak olyan köcsögök, akik odavannak a szexért, de nem bírják elviselni a közelséget. Minden barátjuk arra van ítélve, hogy idegenek maradjanak. De ő még a szexet se élvezte annyira.

– Érdekes.

– Gondoltam, hogy ezt mondod. És amint vége volt, Richie máris menni akart.

Nem az a fajta, aki marad éjszakára. Még a kávét vagy a brandyt se várta meg. Csak bimm-bamm, és köszönöm, uram. És nem érdekelte az ismétlés egy későbbi időpontban. Egy pali nagyon akarta újra látni, nem azért, mert a szex jó volt, mert nem volt az, hanem mert érdekelte a fiú. Gondolta, hogy majd ő áttöri azt a komor külsőt, ha lesz még egy alkalma. Richie nem ment bele. Még csak beszélni se volt hajlandó azzal, akivel egyszer megosztotta a párnát.

– Az a három férfi...

– Nincs név, Matthew. Van erkölcsi kódexem, bizony.

– Nem a nevük érdekel. Kíváncsi vagyok, beleillenek-e egy típusba.

– Hogy érted?

– A koruk. Mind egykorúak?

– Többé-kevésbé.

– Mind ötven vagy idősebb?

– Honnan tudtad?

– Tippeltem.

– Hát, jó tipp volt. Olyan ötven és hatvan közé saccolnám őket. És meg is látszik a szegény ördögökön, ellentétben velünk, akik megfürödtünk az ifjúság forrásában.

– Minden passzol.

– Hogyan?

– Túl bonyolult, hogy elmagyarázzam.

– Vagyis húzzak el? Nem bánom. A puszta öröm, hogy segíthettem, Matthew, számomra elég jutalom. Nem mintha el akarnám mesélni az unokáimnak öreg napjaimban.

TIZENKETTŐ

Eddie Koehler nem volt az asztalánál. Hagytam neki üzenetet, hogy hívjon fel, aztán lementem, és a hallban az újságosnál vettem egy napilapot. Már az olvasói leveleknél jártam, amikor csöngött a telefon.

Megköszönte, hogy elküldtem hozzá Kennyt, de a hangja óvatos volt. Már nem voltam a testületnél, nem volt köteles semmit sem leadni belőle nekem. Megnyugtattam. – Cserébe tehetnél egy kis szívességet. Kereshetnél valakit, aki elintézne pár telefont, vagy belenézne a megfelelő könyvekbe. Én is megcsinálnám, de legalább háromszor annyi ideig tartana.

Lebetűztem neki. Így könnyen letudhatta a tartozását, meg is ragadta a lehetőséget. Azt mondta, visszahív, én meg mondtam neki, hogy itt leszek, várom.

Szinte percre pontosan egy órába telt. A J. J. Cottrell Rt.-nek annak idején a Kleinhans-házban a William és Pine-on voltak irodái. A cég vagy tizenkét évig jelentetett meg egy Wall Street-i hírlevelet, majd a tulajdonos halálával lehúzta a rolót. A tulaj egy bizonyos Arnold P. Leverett volt, aki két és fél éve halt meg. A cégnél egyetlen Cottrell sem dolgozott.

Megköszöntem neki, és letettem. Ez szépen kikerekíti a dolgokat.

Azért nem találtam Cottrellt, mert nem is létezett. Ésszerű feltételezés volt, hogy Leverett valamiféle szerepet játszott Wendy életében, de hogy ez nagy vagy kis szerep volt, már nem számított. A férfit csak egy értő médiumon keresztül lehetne szóra bírni.

Csak azért is felhívtam az Eden Rocot, és kértem az igazgatót. Emlékezett rám. Megkérdeztem, le tudná-e ellenőrizni Leverettet is, s ezúttal még annyi ideig sem tartott, mert pontosan tudta, hol keresse. Nem lepődtem meg, hogy a feljegyzések szerint Mr. és Mrs. Arnold P. Leverett az Eden Roc vendége volt szeptember tizennegyedikétől huszadikáig.

Tehát megvolt az egyik férfi neve Wendy életéből. Ha Leverett özvegye él, odamehetek és bosszanthatom, de ennél céltalanabb dolgot elképzelni is nehéz. Sokkal inkább negatív, mintsem pozitív eredményre jutottam. Most már nyugodtam elfelejthettem, hogy lenyomozzam, ki vitte Floridába, és abbahagyhattam a töprengést, hogy ki is az a J. J. Cottrell. Nem ember volt, hanem cég, és már kiszállt az üzleti életből.

Átmentem az Armstrongba, és leültem a bárpultnál. Hosszú nap volt, elvezetni Mamaroneckig és vissza jobban kifárasztott, mint hittem. Úgy gondoltam, az est hátralevő részében ülök a bárszéken, kávéval és bourbonnel egyensúlyozom, míg elég késő nem lesz, hogy visszamenjek a szobámba aludni.

Nem így alakult. Két ital után eszembe jutott, mit kéne csinálni, és nem bírtam magam lebeszélni róla. Időpocsékolásnak tűnt, de így vagy úgy minden időpocsékolás, és valami bennem kétségtelenül azt akarta, hogy én éppen így vesztegessem az időmet.

Ráadásul végül mégse lett akkora időpocsékolás.

A 9. sugárúton taxit fogtam, s hallgattam a sofőrt, aki a benzinárakon agonizált. Az egész egy összeesküvés, mondta, és el is magyarázta, hogyan épül fel. A nagy olajtársaságok mind a cionisták kezében vannak, akik az olajat visszatartva a közvéleményt arra hangolják, hogy az USA álljon össze Izraellel, és szerezze meg az olajban gazdag arab területeket. Még Kennedy meggyilkolását is bele tudta vonni. Azt elfelejtettem, melyik Kennedyét.

– A saját elméletem – mondta. – Mit gondol?

– Elmélet.

– Azért van benne ráció, nem?

– Nem sokat tudok a témáról.

– Na persze. Ilyen az amerikai közvélemény. Senki nem tud semmit. Senkit nem is érdekel. Csináljon közvélemény-kutatást bármilyen témáról, és az emberek felének nincs véleménye. Nincs véleménye! Ezért tart ez az ország a pokolba.

– Gondoltam, hogy van valami oka.

A könyvtár előtt, a 42. utca és az 5. sugárút sarkán tett ki. Felmentem a kőoroszlánok között, be a mikrofilm-terembe.

A jegyzetfüzetemből kinéztem Arnold P. Leverett halálának idejét, és kitöltöttem egy igénylőcédulát. A farmeros, kockás blúzos, szomorú szemű lány kihozta a megfelelő tekercset.

Befűztem a nézőkébe, és nekiláttam. Képtelenség úgy végigmenni a Times régi számainak mikrofilmjein, hogy az ember figyelme el ne kalandozzon. Különféle történetek szúrnak szemet, és pocsékolják az ember idejét. Kényszerítettem magam, hogy egy bizonyos gyászjelentést keressek, és elolvassam, mit írtak Arnold Philip Leverettről.

Nem sok helyet foglalt el. Négy bekezdés, semmi rendkívül izgalmas. Szívrohamban halt meg az otthonában, Port Washingtonban. Feleség és három gyerek maradt utána. Különböző iskolákba járt, különböző brókercégeknek dolgozott, majd 1959-ben beindította a saját Wall Street-i hírlevelét, a Cottrell's Weekly Analyzert. Ötvennyolc évesen halt meg. A legutolsó tény volt az egyetlen, amit lényegesnek értékelhettem, de az is csak azt erősítette meg, amit már természetesnek vettem.

Jó lenne tudni, hogy az embereket mi ösztökéli gondolkodásra. Talán egy másik történetet pillantottam meg a szemem sarkából, és az kapart ki valamit az agyamban. Nem tudom, hogy kezdődött, sőt, nem is voltam tudatában, csak amikor már kimentem a mikrofilmtárból, és félig leértem a lépcsőn. Akkor megfordultam, visszamentem, és elővettem a Times Indexet az 1959-es évre. Leverett abban az évben kezdte a hírlevelét, talán ez indította el a dolgot. Az Indexet végignézve kiderült, hogy Mrs. Martin Vanderpoel is abban az évben halt meg.

Nem vártam, hogy találok gyászjelentést. Egy tiszteletes felesége volt, nem egy fontos személyé, hanem egy lelkipásztoré egy kis gyülekezettel Brooklyn vadonjában. Egy halálozási hírt kerestem, de találtam egy rendes Times gyászjelentést, és amikor a megfelelő tekercset a gépbe fűztem, és megkerestem azt az oldalt, már értettem, miért érte meg a kiemelt helyet és figyelmet.

Mrs. Martin Vanderpoel, leánynevén Miss Frances Elizabeth Hegermann öngyilkosságot követett el. Méghozzá az Első Bay Bridge-i Református Templom parókiájának fürdőszobájában. Felvágta az ereit. Holttestét a kádban kisfia, Richard találta meg.

Visszamentem az Armstrongba, de nem az volt a hangulatomhoz illő hely. Elindultam a 9. sugárúton, és addig mentem, amíg Columbus sugárút nem lett belőle. Ahányszor csak elfáradtam, betértem egy bárba egy gyors pohárra. Rengeteg bár van a Columbus sugárúton.

Kerestem valamit, de hogy mit, azt csak akkor tudtam meg, amikor rátaláltam. Tudnom kellett volna előre. Volt már ilyen éjszakám, amikor direkt a rossz utcákat jártam, várva az alkalmat, hogy kiengedjem a gőzt, ami napok óta gyűlik bennem.

Ez az alkalom a Columbuson várt rám, valahol a nyolcvanas szám körül. Éppen kijöttem egy bárból, aminek ír neve és spanyolul beszélő vendégei voltak, s azzal a dülöngélő járással mentem, ami a részegek és a tengerészek sajátja. Egy kapualjban mozgást láttam, úgy tíz-tizenkét méterrel előttem, de én csak mentem tovább, és amikor a férfi kijött a kapualjból késsel a kezében, tudtam, hogy órák óta őt keresem.

– Gyerünk, ide a pénzt! Hamar! – mondta.

Nem narkós volt. Mindenki azt hiszi, hogy ezek mind narkósok, pedig nem. A narkósok a lakásba törnek be, amikor az ember nincs otthon, és elviszik a tévét meg az írógépet, kis dolgokat, amiket gyorsan pénzzé tudnak tenni. Öt utcai rablóból egynek van igazi stukkere. A többi négy csak azért csinálja, mert büdös neki a munka.

És mert így bizonyítják, hogy milyen tökös gyerekek.

Biztos, ami biztos, megmutatta a kés pengéjét. Árnyékban voltunk, de a penge így is kapott némi fényt, és gonoszul rám villant. Konyhakés volt, fanyelű, tizenöt-tizenhét centis pengével.

– Csak nyugi – mondtam.

– Lássuk azt a kurva pénzt!

– Jó, jó. Csak nyugi a késsel. A késtől ideges leszek. Tizenkilenc-húsz év körüli volt. Pár éve erősen pattanásos lehetett, mert az arca és az álla még mindig csupa pötty volt. Belső zsebem felé nyúltam, majd sima mozdulattal egyik vállamat leejtettem, megpördültem a jobb sarkamon, és bal lábbal megrúgtam a csuklóját. A kés kirepült a kezéből. Utánanyúlt, ami hiba volt, mert a kés mögéje esett, úgy kellett tapogatnia utána. Két dolgot tehetett volna. Vagy egyenesen nekem támad, vagy megfordul és elrohan, de ő a kés után ment, ami a lehető legrosszabb választás volt.

A kés közelébe se jutott. Bizonytalanul állt a lábán, és matatott, én meg megragadtam a vállát, és megpördítettem, mint egy búgócsigát. Jobbal képen törültem, nyitott kézzel, tenyerem éle éppen az orra alatt találta el. Felvonított, és mindkét kezét az orrához kapta, mire háromszor-négyszer hasba vágtam. Amikor kétrét görnyedt, kezemmel felülről megtámasztottam a tarkóját, és felfelé rántottam a térdemet, miközben lefelé nyomtam a fejét.

Kemény ütközés volt. Elengedtem, ő kábultan görnyedve maradt, lába kicsit behajlítva. A teste nem tudta, hogy kiegyenesedjen vagy összerogyjon. Megfogtam az állát, és meglöktem, ami eldöntötte a kérdést. Eldőlt, kiterült a hátán, és úgy is maradt.

Farmerja jobb zsebében vaskos pénzköteget találtam. Nem éhező öccseinek és húgainak akart rajta tejet venni, ez aztán nem. Majdnem kétszáz dollárral mászkált. Egyet visszadugtam a zsebébe a metróra, a többit a tárcámba tettem. Mozdulatlanul feküdt ott, végignézte az egész műveletet. Gondolom, el se akarta hinni, hogy ez történik.

Fél térdre ereszkedtem. Jobbját a bal kezembe fogtam, és odahajoltam az arcához. A szeme teljesen elkerekedett, meg volt rémülve, én meg örültem, mert azt akartam, hogy megrémüljön. Azt akartam, hogy tudja, mi is az a félelem, hogy pontosan milyen érzés.

– Figyelj rám – mondtam neki. – Ezek kemény, durva utcák, te meg nem vagy elég kemény és durva. Jobb, ha rendes munkát keresel, mert itt nem viszed semmire, túl puha vagy hozzá. Azt hiszed, könnyű itt kint, pedig keményebb, mint hinnéd, és még van időd meggondolni.

Jobb kezének ujjait egyenként hátrahajlítottam, amíg el nem törtek. Csak négyet. A hüvelykujját meghagytam. Nem sikoltott, meg se nyikkant. Gondolom, a rémület blokkolta a fájdalmat.

A kését magammal vittem, és beleejtettem az első utamba akadó csatornába. Aztán elsétáltam kétsaroknyit a Broadway-re, és fogtam egy taxit.

TIZENHÁROM

Nem hiszem, hogy aludtam egyáltalán.

Kimásztam a ruhámból, be az ágyba. Lehunytam a szemem, és elmerültem egy olyan álomban, amihez nem is kell teljesen aludni, amiről tudjuk, hogy álom. Öntudatom félreállt és nézte az álmot, mint egy megcsömörlött kritikus a színházban. Aztán csomó dolog összeért egy helyen, és tudtam, hogy nem fogok tudni aludni. Meg amúgy se akartam.

Úgyhogy a legforróbbra állítottam a zuhanyt, s a kád mellett álltam, a csukott ajtóval egy kis gőzfürdőt rögtönözve. Jó félóráig izzadtam ki testemből a kimerültséget meg az alkoholt. Aztán lejjebb vettem a víz hőmérsékletét, hogy kibírható legyen, és aláálltam. Befejezésként egy percig verettem magam jéghideg sugárral. Nem tudom, tényleg használ-e. Szerintem csak spártai szokás.

Megtörölköztem, tiszta öltönyt vettem fel. Leültem az ágyra, és felemeltem a telefont. Kiderült, hogy Alleghenybe visz az a járat, ami nekem kell. Öt negyvenötkor indul a LaGuardiáról, és kicsivel hét után ér oda, ahová készültem. Retúrjegyet vettem, előre nem lekötött visszaúttal.

Az 58. utca és a 8. sugárút sarkán a Childs egész éjjel nyitva van. Vagdalt húst és tojást ettem, jó sok kávét ittam.

Majdnem öt óra volt, amikor beültem egy Checker taxiba, és mondtam a sofőrnek, hogy vigyen a reptérre.

A repülő leszállt Albanyben is. Ezért tartott olyan soká az út. Pontosan időben ért földet. Néhányan leszálltak, néhányan fel, aztán a pilóta újra a levegőbe emelt bennünket. Arra sem volt időnk, hogy aludjunk még egyet, hisz alig emelkedtünk fel, már szálltunk is le. Az uticai kifutón kicsit döcögtünk, de szót sem érdemelt.

– Szép napot – mondta a stewardess. – Vigyázzon magára. Vigyázzon magára. Én úgy látom, az emberek azelőtt csak akkor használták ezt a frázist, ha elköszöntek. Aztán hirtelen mindenki ezt mondogatta, mintha az egész ország rádöbbent volna, hogy ebben a világban fontos az elővigyázatosság.

Eltökélt szándékom volt, hogy vigyázok magamra. Abban viszont már nem voltam olyan biztos, hogy szép napom is lesz.

Mire a reptérről beértem Uticába, fél nyolc körül járt. Pár perccel déli tizenkettő előtt felhívtam Cale Hanniford irodáját. Senki sem vette fel.

Próbáltam otthon, a feleségét meg is találtam. Bemutatkoztam, ő is. – Mr. Scudder, van valami, hm, fejlemény? – kérdezte tapogatózva.

– Egy s más – feleltem.

– Adom Cale-t.

Amikor Hanniford átvette, mondtam neki, hogy beszélni akarok vele.

– Értem. Olyasmi, amit nem akar telefonon?

– Olyasmi.

– Hát akkor el tudna jönni Uticába? Most nem nagyon tudnék New Yorkba utazni, hacsak nem feltétlen szükséges, de maga esetleg iderepülhetne délután vagy holnap. Nem hosszú út.

– Tudom. Már itt vagyok.

– Igen?

– Egy Rexall vegyesboltból hívom a Jefferson és Mohawk sarkán. Felvehetne, és együtt mennénk az irodájába.

– Természetesen. Tizenöt perc múlva?

– Remek.

Megismertem a Lincolnját, s ahogy lehúzódott a bolt elé, már mentem is oda. Kinyitottam az ajtót, és beültem. Vagy otthon is öltöny volt a természetes viselete, vagy vette n fáradtságot, hogy kiöltözzön a kedvemért. Sötétkék öltöny volt rajta, alig észrevehető csíkozással.

– Szólhatott volna, hogy jön – mondta. – Kimentem volna maga elé a reptérre.

– Legalább körülnéztem kicsit a városban.

– Nem rossz hely. New York-i mércével biztos nagyon csendes. Bár az nem feltétlen rossz.

– Nem, nem az.

– Járt már itt?

– Egyszer, de évekkel ezelőtt. A helyi rendőrség elkapott valakit, akit kerestünk, én jöttem és vittem vissza New Yorkba. Akkor vonattal jöttem.

– Milyen volt a repülőút?

– Kellemes.

Majd belehalt, hogy megkérdezze, miért jöttem, de jól nevelt volt. Ebédnél nem beszélünk üzletről, míg ki nem töltik a kávét, mi pedig nem tértünk az üzletre, míg az irodába nem érünk. A Hanniford Gyógyszeráru raktárháza a város nyugati szélén állt, ő pedig a belváros szívében vett fel. Sikerült végig elhúzni a társalgást. Útközben megmutatta a városban mindazt, amiről úgy gondolta, érdekelhet, én pedig pontosan úgy tettem, mint akit valamennyire érdekel. Aztán megérkeztünk a raktárházhoz. Heti öt nap dolgoztak, nem volt ott más kocsi, csak néhány pihenő teherautó. Egy kirakodó placc mellett állította le a Lincolnt, és felkísért a rámpán. Egy folyosón mentünk végig az irodájáig. Felkapcsolta a neont, egy székre mutatott, ő meg leült az íróasztal mögé.

– Nos – mondta.

Nem voltam fáradt. Arra gondoltam, hogy annak kéne lennem: előző éjjel nem aludtam, viszont sokat ittam. De nem voltam fáradt. Túl virgonc sem, de fáradt sem.

Belekezdtem: – Jelenteni jöttem. Annyit megtudtam a lányáról, amennyit csak lehet, és aminél többet magának sem kell tudni. Költhetném még az időmet és a maga pénzét, de nem látom értelmét.

– Nem tartott valami sokáig.

A hangja közönyös volt, kíváncsi voltam, hogyan érti. A hatékonyságomat dicséri, vagy bosszús, hogy a kétezer dollárjáért csak öt napomat vette meg?

– Ennyi éppen elég. Nem tudom, hogy bármennyivel is rövidebb lett volna-e, ha már az elején elmond mindent. Valószínűleg nem. Bár kicsit megkönnyítette volna a dolgomat.

– Nem értem.

– Megértem, hogy miért nem tette. Úgy érezte, tudok mindent, amit tudnom kell. És ha csak a tények érdekelnének, igaza is lett volna, de én olyan tényeket kerestem, amikből összeáll egy kép, és jobban jöttem volna ki, ha már az elején mindent tudok. – Nem értette, sűrű, sötét szemöldöke felszaladt szemüvegének kerete fölé. – Azért nem szóltam előre, hogy jövök, mert voltak elintézendő dolgaim Uticában. A hajnali géppel repültem ide, Mr. Hanniford. Öt órát töltöttem azzal, hogy olyasmiket derítsek ki, amiket öt napja maga is elmondhatott volna.

– Miféle dolgokat?

– Elmentem pár helyre. A városházán a népesség-nyilvántartóba. A Times-Sentinel szerkesztőségébe. A rendőrségre.

– Nem azért béreltem fel, hogy itt Uticában kérdezősködjön.

– Maga egyáltalán nem bérelt fel engem, Mr. Hanniford.

Szóval. A feleségével házasságot kötöttek. Ja, a dátumot nem is kell mondanom. Mindkettejüknek ez volt az első házassága. Nem szólt semmit. Levette a szemüvegét, és letette az asztalra maga elé.

– Elmondhatta volna, hogy Wendy házasságon kívül született.

– Miért? Ő maga sem tudta.

– Biztos ebben?

– Igen.

– Én nem. – Nagy levegőt vettem. – Az ichoni partraszállásnál két Uticából származó tengerészgyalogos halt meg. Az egyikük fekete volt, úgyhogy őt kizártam. A másikat Róbert Blohrnak hívták. Nős volt. Ő volt Wendy apja?

– Igen.

– Nem szórakozni akarok magával, Mr. Hanniford. Szerintem Wendy tudta, hogy törvénytelen gyermek. De talán nem is számít, hogy tudta-e vagy sem. Felállt és az ablakhoz ment. Én elgondolkodtam, vajon Wendy tudott-e az apjáról, és odajutottam, hogy tíz az egyhez, hogy tudott. Az apa volt a fő alak a személyes mitológiájában, egész életében az ő reinkarnációit kereste. Az iránta való ambivalens érzések abból származhattak, amit Hanniford és az anyja mondtak neki.

Egy ideig az ablaknál ácsorgott. Majd megfordult, és elgondolkodva rám nézett.

– Talán el kellett volna mondanom – szólalt meg végül. – Nem szándékosan titkoltam el. Akkor nemigen számított, hogy Wendy... törvénytelen gyerek. Olyan sok éve lezárt fejezet volt, eszembe se jutott, hogy meg kéne említenem.

– Megértem.

– Azt mondta, jelenteni jött – mondta. Eljött az ablaktól a székhez, és leült. – Folytassa, Scudder.

Visszamentem egész Indianáig, ott kezdtem. Wendy a főiskolán, akit nem érdekelnek a korabeli fiúk, csakis az idősebb férfiak. Viszonya volt több professzorával, zömében valószínűleg futó kapcsolatok, az egyik viszont több mint futó, legalábbis a férfi részéről. El akarta venni feleségül. A feleség tablettákat vett be, talán valódi öngyilkossági szándékkal, talán teátrális kísérletként házassága megmentésére. És talán maga sem tudta, melyik.

– Mindenesetre kisebb botrány kerekedett belőle. Az egész iskola tudott róla, attól függetlenül, hogy lett-e belőle hivatalos ügy. Ez a magyarázata, hogy Wendy miért hagyta ott a főiskolát alig pár hónappal a diploma előtt. Egyszerűen nem maradhatott.

– Hát persze hogy nem.

– Ez magyarázza azt is, hogy az iskola miért nem aggódott különösebben, amikor eltűnt. Ez nem fért a fejembe. Abból, amit maga mesélt kiderült, elég közömbösek voltak. Nyilván tudatni akarták magával, hogy elment, de azt már nem, hogy miért. Ugyanakkor tudták, hogy Wendynek jó oka volt távozni, s a hogyléte nemigen érdekelte őket.

– Értem.

– New Yorkba ment, mint azt maga is tudja. Szinte azonnal kikezdett idősebb férfiakkal. Az egyikük elvitte Miamiba. Megmondhatnám a nevét, de nem érdekes. Pár éve meghalt. Már nehéz megmondani, mekkora szerepet játszott Wendy életében, de azon kívül, hogy elvitte Miamiba, azt is megengedte Wendynek, hogy használja a nevét a lakáskérelemhez. Wendy az ő cégét írta be munkahelyeként, a férfi pedig igazolta, amikor a lakást kiadó ügynökség felhívta.

– A férfi fizette a bérletet?

– Lehet. Hogy teljesen ő tartotta el, vagy csak részben, azt csak ő tudná megmondani, márpedig hiába kérdeznénk. Ha a véleményemre kíváncsi, szerintem Wendy nem kizárólag vele állt kapcsolatban.

– Több férfi is volt az életében egyszerre?

– Úgy gondolom. Ez a bizonyos férfi nős volt, a kertvárosban lakott a családjával. Nem hiszem, hogy olyan sok időt tölthetett Wendyvel, még ha bármelyikük szerette is volna. És van egy olyan érzésem, hogy Wendy óvakodott attól, hogy túlságosan lekösse magát egy férfi mellett. Jócskán megrázhatta, amikor annak a professzornak a felesége beszedte a tablettákat. Ha az a férfi eléggé bele volt esve, hogy elhagyja miatta a feleségét, akkor valószínűleg Wendy is kötődött hozzá, vagy legalábbis azt hitte. Amikor az a kapcsolat szétesett, vigyázott, nehogy túl sokat invesztáljon magából bármelyik férfiba is.

– Szóval sokan voltak.

– Igen.

– És pénzt fogadott el tőlük.

– Igen.

– Ezt biztosan tudja? Vagy találgat?

– Tudom. – Meséltem kicsit Marcia Maiséiról, meg arról, hogyan jött rá arra, hogy Wendy miből tartja el magát. Azt már nem tettem hozzá, hogy Marcia maga is kipróbálta a szakmát.

Lehajtotta a fejét, válla kicsit megroggyant. – Szóval az újságok igazat írtak – mondta. – Prostituált volt.

– Egyfajta prostituált.

– Ezt meg hogy érti? Az olyan, mint a terhesség, nem? Valaki vagy az, vagy nem az.

– Szerintem inkább olyan, mint az őszinteség.

– Igen?

– Van, aki őszintébb, mint mások.

– Én az őszinteséget is mindig egyértelműnek véltem.

– Talán az is. Szerintem vannak szintek.

– És a prostitúciónak is vannak különböző szintjei?

– így mondanám, igen. Wendy nem az utcákat járta. Nem cserélgettefélóránként a pasikat, nem adta a pénzt a stricijének.

– Hát a Vanderpoel fiú nem az volt?

– Nem. Arra is rátérek. – Egy pillanatra lehunytam a szememet.

Aztán kinyitottam. – Biztosan persze nem lehet állítani, de kétlem, hogy Wendy prostituált akart lenni. Valószínűleg jó pár férfitól elfogadta a pénzt, mire ezt a címkét önmagára is felragasztotta.

– Nem értem.

– Mondjuk, hogy egy férfi meghívta vacsorázni, hazavitte, és az ágyban kötöttek ki. Kifelé menet ad neki egy húszdollárost. Mond valamit, hogy „Küldenék virágot vagy vennék ajándékot, de mi lenne, ha elfogadnád a pénzt, és vennél magadnak valamit, ami biztosan tetszik?” Talán az első pár ilyen alkalommal el sem akarta fogadni a pénzt. Idővel aztán már számított rá.

– Értem.

– Nemsokára már olyan férfiak is hívták, akiket még csak nem is látott. Sok férfi adja egymásnak lányok telefonszámát. Néha jótékonyságból. Máskor azért, mert azt hiszik, így növelhetik saját nimbuszukat. „Klassz kölyök, nem igazi kurva, de csúsztass oda neki pár dollárt utána, mert nincs munkája, és tudod, kemény dolog egy lánynak egyedül boldogulni a nagyvárosban.” És egy nap arra ébred, hogy prostituált lett, legalábbis a szótári definíció szerint, de addigra már annyira hozzászokott ahhoz az élethez, hogy nem érzi természetellenesnek. Amennyire én meg tudom ítélni, ő sosem kért pénzt. Ha nem tetszett neki a férfi, lemondta a randit. Még fejfájást is színlelt, ha találkozott valakivel vacsorára, és ott jött rá, hogy nem akar vele lefeküdni. Vagyis így kereste a pénzt, de nem a pénzért csinálta.

– Úgy érti, élvezte?

– Elviselhetőnek találta, az biztos. Nem rabolták el emberkereskedők. Találhatott volna munkát, ha akar. Visszajöhetett volna Uticába, vagy felhívhatta volna magukat pénzért. Azt kérdezi, nimfomániás volt-e? Erre nem tudok felelni, de hajlok arra, hogy nem. Szerintem kényszeres volt.

– Hogyhogy?

Felálltam, közelebb mentem az asztalához. Sötét mahagóniból készült, legalább ötvenévesnek látszott. Volt rajta egy itatóspapír bordázott bőrtartóban, egy kétfiókos irattartó, két bekeretezett fénykép. Figyelte, ahogy felveszem és megnézem mindkét fényképet. Az egyiken egy negyvenes nő volt, a tekintete üres, arcán bizonytalan mosoly. Éreztem, hogy ez a kifejezés nem ritkaság nála. A másikon Wendy volt, haja középhosszú, szeme csillog, fogai olyan fényesek, hogy simán eladhatna egy fogkrémet.

– Mikor készült?

– A gimnázium végén.

– És ez a felesége?

– Igen. Nem tudom, az mikor készült. Hat-hét éve, azt hiszem.

– Nem hasonlítanak.

– Nem. Wendy az apjára ütött.

– Blohrra.

– Igen. Bár én sose láttam. Mondják, hogy Wendy rá hasonlít. Az alapján, amit tudok, én nem tudnám se cáfolni, se megerősíteni, de így mondják.

Visszatettem Mrs. Hanniford fényképét a helyére az íróasztalra, aztán Wendy szemébe néztem. Az elmúlt pár napban intim közelségbe kerültünk, ő meg én, valószínűleg többet megtudtam róla, mint ő szerette volna.

– Az előbb azt mondta, maga szerint kényszeres volt. Bólintottam.

– Mitől?

Visszatettem a fényképet a helyére. Figyeltem Hannifordot, ahogy kerüli Wendy tekintetét. Sikertelenül. Belenézett a szemébe, és összerezzent.

– Nem vagyok pszichológus, pszichiáter vagy ilyesmi – mondtam. – Csak egy férfi, aki valaha zsaru volt.

– Tudom.

– Találgathatok. Azt tippelném, hogy mindig is az apját kereste. Valaki lánya akart lenni, aki viszont mindig le akart feküdni vele. Ami neki is megfelelt, mert apu is ezt csinálta, ágyba vitte anyut, teherbe ejtette, aztán elment Koreába, és többet nem hallott felőle. Ez a valaki másvalaki férje volt, de ez is megfelelt Wendynek, mert akihez vonzódott, az mindig másnak a férje volt. Elég rizikós volt aput keresni, mert ha nem vigyáz, apu túlságosan belezúg, és anyu bevesz egy csomó tablettát, és akkor tovább kell állni. Ezért volt biztonságosabb, ha apu pénzt ad. Mert onnantól fizeti-és-viheti üzlet lesz, apu nem kattan be, és anyu se vesz be semmit, ő pedig maradhat, ahol van, nem kell elmennie. Nem vagyok pszichiáter, nem tudom, a tankönyvekben így van-e. Sose olvastam a tankönyveket, és sose találkoztam Wendyvel. Csak akkor kerültem bele az életébe, amikor az már véget ért. Mindent megtettem, hogy behatoljak az életébe, de csak a halálában sikerült. Van valami innivalója?

– Tessék?

– Van valami innivalója? Mondjuk bourbon?

– Ó. Azt hiszem, van valahol egy üveg valami. Hogy lehet, hogy valaki nem tudja, van-e itala?

– Keresse meg.

Az arcán érdekes változás ment végbe. Azzal kezdődött, hogy arra gondolt, ki a fene vagyok, hogy parancsolgatok neki, aztán rájött, hogy ez lényegtelen, mire felállt, odament egy szekrényhez, és kinyitotta az ajtaját.

– Canadian Club – közölte.

– Jó.

– Azt hiszem, nincs mivel keverjem.

– Helyes. Csak hozza az üveget meg egy poharat. – És ha pohár sincs, az se baj. Hozta az üveget és egy vizespoharat, és klinikai érdeklődéssel figyelte, ahogy kétharmadig megtöltöm a poharat. Felét felhajtottam, aztán letettem a poharat az íróasztalra. Majd gyorsan fel is kaptam, nehogy nyomot hagyjon rajta, és tettem egy tétova mozdulatot, amit Hanniford dekódolt, és adott pár jegyzetlapot alátétnek.

– Scudder?

– Tessék?

– Maga szerint egy pszichiáter segíthetett volna rajta?

– Nem tudom. Talán járt is egyhez. A lakásban nem találtam semmit, ami erre utalt volna, de attól még lehet. Szerintem Wendy segített magán.

– Azzal, ahogy élt?

– Ühüm. Elég stabil élete volt. Kívülről talán nem úgy látszik, de szerintem az volt. Ezért vette be a Maiséi lányt szobatársnak. És ezért jött össze Vanderpoellal. A lakásnak nagyon belakott hangulata volt. Ízléses bútorok. Egy olyan hely, ahol lehet élni. Szerintem ezek a férfiak az életében egy szintet jelentettek, amin túl kellett jutnia, és ha jól tippelem, ezt tudatosan intézte így. Pillanatnyilag a férfiak jelentették számára a fizikai és érzelmi túlélést, és szerintem úgy számolta, hogy elérkezik egy pont, amikortól nem lesz rájuk többé szüksége.

Ittam még egy kis whiskyt. Az én ízlésemnek kicsit édes volt, meg kicsit sima is, de azért szépen lement.

– Tulajdonképpen többet megtudtam Richie Vanderpoelról, mint Wendyről – folytattam. – Az egyik ember, akivel beszéltem, azt mondta, a lelkészek fiai mind őrültek. Nem tudom, ez igaz-e, de a legtöbbnek szerintem is pokoli nehéz.

Richie apja az a nagyon merev fajta. Szigorú, hideg. Kétlem, hogy valaha is mutatott a fiú felé bármi melegséget. Richie anyja megölte magát, amikor a fiú hatéves volt. Testvér nincs, csak a kölyök meg az apja meg egy fonnyadt házvezetőnő a parókián, ami elmehetne mauzóleumnak is. A fiú úgy nőtt fel, hogy mindkét szülője iránt vegyes érzelmeket táplált. Ezen a téren az érzései nagyon hasonlítottak Wendyéhez. Ezért voltak annyira egymásnak valók.

– Egymásnak valók?!

– Igen.

– Az isten szerelmére, a fiú megölte!

– Egymásnak valók voltak. Wendy olyan nő volt, akitől Richie nem félt, ő pedig olyan férfi, akit Wendy nem nézhetett az apjának. Képesek voltak olyan családi életre, ami mindkettejüknek megadta az addig hiányzó biztonságot. És nem volt köztük szexuális kapcsolat, ami bonyolította volna a dolgot.

– Nem aludtak együtt?

Megráztam a fejem. – Richie homoszexuális volt. Legalábbis homoszexuálisként viselkedett, mielőtt beköltözött a lányához. Nem nagyon szerette, nem érezte jól magát úgy. Wendy lehetőséget jelentett, hogy elmeneküljön attól az élettől. Egy nővel élhetett, mégsem kellett bizonyítani a férfiasságát, mert Wendy nem szeretőnek akarta. Miután találkozott vele, Richie nem járt többé a melegbárokba. És azt hiszem, Wendy sem járt el férfiakkal esténként. Bizonyítani nem tudom, de előtte hetente többször ment el vacsorázni. Amikor én láttam, a konyha teljesen fel volt szerelve. Szerintem Richie főzött vacsorát kettejüknek szinte minden este. Pár perce mondtam, hogy szerintem Wendy tudatosan dolgozott az életén. Szerintem mindketten dolgoztak az életükön, méghozzá együtt. Talán végül le is feküdtek volna. Talán Wendy abbahagyta volna a szakmát, és keresett volna egy állást. Csak találgatok, ez mind csak találgatás, de ha ezt továbbviszem, azt mondom, végül össze is házasodnak, ami talán még működött is volna.

– Ez már nagyon hipotetikus.

– Tudom.

– Úgy mondja, mintha szerelmesek lettek volna.

– Nem tudom, hogy szerelmesek voltak-e. De szerintem kétség sem férhet hozzá, hogy szerették egymást.

Fogta a szemüvegét, feltette, aztán megint levette. Whiskyt töltöttem a poharamba, és belekortyoltam. Sokáig csak ült, a kezét nézte. Időnként felpillantott a két fényképre az asztalon.

Végül azt mondta: – Akkor miért ölte meg?

– Erre nincs válasz. Egyáltalán nem emlékezett a dologra, az egész összekeveredett a fejében az anyja halálának képével. Es maga különben sem ezt akarta kérdezni.

– Nem?

– Persze, hogy nem. Azt akarja tudni, mennyire a maga hibája. Nem szólt semmit.

– Valami történt, amikor utoljára látta a lányát. Nem akarja elmesélni?

Nem akarta, mocskosul nem, beletelt pár percbe, mire belemelegedett. Azzal kezdte, hogy milyen gyermek volt: nagyon okos, melegszívű és szeretetre méltó, és hogy ő mennyire szerette.

Aztán lassan folytatta: – Elég nehéz emlékezni, de azt hiszem, nyolcéves lehetett, amikor történt. Nyolc vagy kilenc. Mindig az ölembe ült, megölelt.. ölelt és csókolgatott, fészkelődött, és...

Elhallgatott. Nem szóltam semmit.

– Egyik nap, nem tudom, hogyan történhetett, de egyik nap az ölemben ült, én meg. ó, istenem.

– Csak nyugodtan, ráérünk.

– Felizgultam. Fizikailag felizgultam.

– Megesik.

– Tényleg? – Az arca olyan volt, mintha festett üvegablakból nézne. – Rá se... rá se bírtam gondolni. Undorodtam magamtól. Szerettem, ahogy az ember a saját lányát szereti, legalábbis mindig azt hittem, hogy ezt érzem iránta, és kiderült, hogy szexuálisan reagálok rá.

– Nem vagyok szakértő, Mr. Hanniford, de szerintem ez teljesen természetes. Fizikai reakció. Van, aki attól kap erekciót, ha vonatra ül.

– Ez több volt annál.

– Meglehet.

– Több volt, Scudder. Megrémültem attól, amit magamban megpillantottam. Megrémültem attól, hová vezethet, milyen kárt tehet Wendyben. Úgyhogy aznap tudatos döntést hoztam. Hogy még egyszer nem kerülök hozzá olyan közel. – Lesütötte a szemét. – Visszahúzódtam. Tudatosan korlátoztam iránta a szeretetemet, mármint a kimutatott szeretetemet. Talán azt is, amit éreztem. Nem volt annyi ölelés és puszi és babusgatás. Eltökéltem, hogy az az alkalom nem ismétlődhet meg. Sóhajtott, a szemembe nézett. – Mennyit sejtett ebből, Scudder?

– Kicsit. Azt hittem, továbbment a dolog.

– Nem vagyok állat.

– El se hinné, az emberek milyen dolgokra képesek. És nem is mindig állatok. Mi történt, amikor utoljára látta Wendyt?

– Ezt még soha senkinek nem mondtam el. Miért mondanám el magának?

– Nem kell. De akarja.

– Igen? – Újra sóhajtott. – Hazajött a főiskoláról. Minden úgy volt, ahogy máskor, csak ő volt kicsit más. Gondolom, addigra már kialakult az, hogy idősebb férfiakkal jár.

– Igen.

– Egyik éjjel hazajött. Egyedül ment el. Talán valakivel hazahozatta magát, nem tudom. – Behunyta a szemét, ahogy visszatekintett arra az estére. – Ébren voltam, amikor hazaért. Nem szándékosan vártam meg. A feleségem korán elaludt, én meg olvasni akartam még. Wendy úgy hajnali egy vagy kettő körül jött. Ivott. Nem dülöngélt, de kicsit azért részeg volt. Olyan oldaláról ismertem meg, mint még soha... ajánlatot tett nekem.

– Csak így?

– Megkérdezte, akarok-e dugni. És... obszcén dolgokat mondott. Leírta, mit szeretne csinálni velem. Próbált megfogdosni.

– Maga mit csinált?

– Pofon vágtam.

– Értem.

– Mondtam neki, hogy részeg. Mondtam neki, hogy menjen fel az emeletre, és feküdjön le. Nem tudom, hogy a pofon józanította-e ki, de az arca elkomorult, egyetlen szó nélkül megfordult és felment. Nem tudtam, mit csináljak. Gondoltam, felmegyek, mondom neki, hogy semmi gond, felejtsük el. Végül nem mentem. Úgy egy órán át még virrasztottam, aztán lefeküdtem. – Felnézett. – És reggel mindketten úgy tettünk, mintha mi sem történt volna. Egyikünk se hozta elő többé.

Megittam, ami a poharamban maradt. Most már minden passzolt, minden egyes darab.

– Azért nem mentem fel hozzá... mert förtelmesen viselkedett. Undorított. Ugyanakkor mélyen belül... izgatott.

Bólintottam.

– Nem bíztam magamban annyira, hogy bemerészkedjek a szobájába, Scudder.

– Semmi nem történt volna.

– Honnan tudja azt maga?

– Mindenkiben van valahol egy kis gonoszság. Azokkal szalad el a ló, akik nem vesznek tudomást erről. Maga látta, mi történik. Így rajta tudta tartani a fedelet.

– Talán.

Egy idő múlva megszólaltam: – Nem hiszem, hogy túlságosan hibáztatnia kéne magát. Én úgy látom, minden mozgásba lendült már azelőtt, hogy maga tehetett volna bármit is. Nem egyoldalú dolog volt, amikor reagált Wendy fészkelődésére az ölében. O viselkedett csábítóan, bár biztos vagyok benne, hogy akkor még maga sem tudta. Minden passzol: versenyzik az anyjával, próbálja megtalálni aput minden idősebb férfiban, akit vonzónak talál. Tudja, nagyon sok lány próbálja elcsábítani a professzorát, és a legtöbben igen hamar megtanulják elhárítani ezt. Wendy nagyon sikeres volt. Nyilván jó volt ebben.

– Vicces.

– Micsoda?

– Korábban úgy beszélt róla, mint áldozatról. Most meg úgy, mint egy gonosztevőről.

– Mindenkiben benne van mindkettő.

A repülőtér felé menet egyikünk se nagyon szólt. Hanniford nyugodtabbnak tűnt, mint előtte, de nem tudhattam, hogy ez csak felszíni nyugalom-e. Ha tettem valamit jót vele, akkor nem is azzal, amit megtudtam, hanem azzal, amit elmondattam vele. Egy pap vagy egy pszichiáter is meghallgatta volna, és valószínűleg többet is tud segíteni neki, de ő engem választott.

Felé fordultam: – Akármennyit is vállal belőle magára, egyvalamit tartson észben. Wendy jó úton volt afelé, hogy rendbe hozza az életét. Nem tudom, mennyi időbe telt volna még elérnie ezt, de szerintem egy évnél nem több.

– Ebben nem lehet biztos.

– Bizonyítani tényleg nem tudom.

– És ettől még rosszabb, nem? Tragikusabb.

– Tragikusabb. Nem tudom, hogy az jobb vagy rosszabb.

– Tessék? Ó, értem. Ez érdekes megkülönböztetés.

Az Allegheny-pulthoz mentem. Egy órán belül indult gép New Yorkba, bejelentkeztem. Amikor visszafordultam, Hanniford mellettem állt egy csekkel a kezében. Megkérdeztem, mire adja. Azt mondta, nem hoztam szóba a pénzt, és nem tudja, mennyi lenne a tisztességes fizetség, de elégedett a végzett munkámmal, akar adni nekem egy kis pluszt.

Én se tudtam, mennyi a tisztességes fizetség. De eszembe jutott, mit mondtam Lewis Pankow-nak. Ha valaki pénzt akar adni, fogadd el. Elfogadtam.

Csak a repülőn hajtottam szét a csekket. Ezer dollárról szólt. Még mindig nem tudom, miért is adta.

TIZENNÉGY

A hotelszobámban kinyitottam és átlapoztam egy szentekről szóló papírfedeles kislexikont. Megakadt a szemem Goretti Szent Márián, aki Olaszországban született 1890-ben. Amikor tizenkét éves lett, egy fiatalember kezdte kerülgetni, aki végül megpróbálta megerőszakolni, és megfenyegette, hogy megöli, ha ellenkezik. A lány mégis így tett, a férfi meg beváltotta fenyegetését: késsel halálra szurkálta. A lány huszonnégy órán belül belehalt.

Nyolc évnyi megátalkodott börtönélet után a gyilkos egyszer csak megváltozott, olvastam. Huszonhét éves volt, amikor kiengedték, és 1937-ben, karácsony napján sikerült neki Mary özvegy anyja mellett kapnia az úrvacsorát. Őt hozták példának azok, akik a halálbüntetést ellenezték.

Ebben a könyvben mindig találok valami érdekeset.

Átmentem a szomszédba vacsorázni, de nemigen volt étvágyam. A pincér felajánlotta, hogy a bifsztekem maradékát elvihetem. Mondtam neki, hogy ne fáradjon.

Inkább megkerültem a sarkot, bementem az Armstrongba, és leültem hátul a sarokasztalnál, ahol az egész elkezdődött, alig pár napja. Cale Hanniford kedden sétált be az életembe, most szombat volt. Az egész sokkal hosszabbnak tűnt.

Ami engem illet, kedden kezdődött a dolog, pedig valójában sokkal régebben, és a bourbonos kávét kortyolgatva azon töprengtem, milyen messzire lehet visszavezetni. Valahol egy ponton az események menete átcsapott elkerülhetetlenbe, csakhogy nem tudtam, melyik volt az a pont. Richie Vanderpoel és Wendy Hanniford találkozása napjának is egyfajta fordulópontnak kellett lennie, de a haláluk annál a dátumnál sokkal régebbre nyúlik vissza, és a találkozásuk csak arról szólt, hogy egymás végzetévé váltak. De talán sokkal-sokkal régebben kezdődött az egész. Talán akkor, amikor Róbert Blohr Koreában haldoklott, és Margaret Vanderpoel felvágta az ereit a kádban.

Talán Éva hibája. Minek kavart az almával. Veszélyes dolog megadni az embernek a jó és a rossz tudását. És a képességet, hogy sokkal többször hozzon rossz döntést, mint jót.

– Meghívja a hölgyet egy italra?

Felnéztem. Trina volt, civil ruhában, mosolya azonban elhalványult, ahogy az arcomat figyelte. – Hahó – mondta. – Hol jártál?

– Privát gondolatokat üldöztem.

– Egyedül akarsz maradni?

– Semmiképpen. Valamit mondtál valami italról?

– Volt egy ötletem, igen.

Intettem a pincérnek, és rendeltem egy whiskyt szódával neki és magamnak is. Beszélt pár furcsa vendégről, akikkel tegnap éjjel dolga volt. Egy ideig felszínesen társalogtunk, aztán felém nyúlt, és ujjával megérintette az állam hegyét.

– Hé.

– Hé?

– Rossz passzban vagy. Gondok?

– Rohadt egy napom volt. Ma északra repültem egy olyan beszélgetésre, ami nem volt túl felemelő.

– A munka, amiről múlt éjjel meséltél?

– Meséltem? Ja, gondolom, igen.

– Akarsz beszélni róla?

– Talán később.

– Jól van.

Egy darabig csak üldögéltünk, alig-alig szóltunk. A hely csendes volt, mint szombatonként általában. Közben bejött két kölyök, és a bárhoz mentek. Nem ismertem őket.

– Valami baj van, Matt?

Nem feleltem. A pultos eladott nekik pár hatos csomag sört, aztán kimentek. Nagyot fújtam, pedig észre se vettem, hogy visszatartom a lélegzetemet.

– Matt?

– Csak reflex. Azt hittem, ki akarják rabolni a helyet. Az idegeim.

– Aha. – Kezét a kezemre tette. – Későre jár – mondta.

– Igen?

– Egy kicsit. Hazakísérnél? Csak pár sarok.

Egy új épület tizedik emeletén lakott az 56. utcában, a 9. és a 10. sugárút közötti részen. A portás csak annyira tért magához, hogy rámosolyogjon.

– Van valami innivalóm – mondta Trina –, és jobb kávét tudok csinálni, mint Jimmie. Feljössz?

– Ha szabad.

Garzonlakás volt: egy nagyszoba, az alkóvban keskeny ágy. Megmutatta, hová akaszthatom a kabátom, és felrakott valami lemezt. Azt mondta, felteszi a kávét, mire én, hogy felejtse el a kávét. Italt töltött mindkettőnknek. Maga alá húzta a lábát egy piros, plüss szófán, én meg leültem egy rojtos, szürke fotelba.

– Klassz hely – mondtam.

– Majd az lesz. Kellenek még képek a falakra, és pár bútort majd le kell cserélni, de addig is megteszi.

– Mióta vagy itt?

– Október óta. A külvárosban laktam, de utáltam oda-vissza taxizni.

– Voltál házas, Trina?

– Majdnem három évig. Négy éve váltam el.

– Az exeddel találkozol?

– Azt se tudom, melyik államban él. Azt hiszem, a nyugati parton, de nem biztos. Miért?

– Csak úgy. Gyerek?

– Nincs. Nem akart. Aztán amikor szétesett minden, már örültem, hogy így volt. Neked?

– Két fiú.

– Az kemény.

– Nem is tudom. Néha az.

– Matt? Mit csináltál volna, ha ma kirabolják a bárt? Átgondoltam. – Valószínűleg semmit. Nemigen tehettem volna bármit is. Miért?

– Nem láttad magadat közben. Úgy néztél ki, mint az ugrani készülő oroszlán.

– Reflex.

– Az a sok év zsaruként.

– Valami olyasmi.

Cigarettára gyújtott. Fogtam az üveget, és teletöltöttem a poharunkat. Aztán a szófán ültem mellette, és Wendyről meg Richardról meséltem, jószerével mindent elmondtam. Nem tudom, hogy ő tette, a pia, vagy a kettő kombinációja, de hirtelen nagyon könnyű volt róla beszélni, és nagyon fontos.

A poharamba néztem: – Képtelen voltam eldönteni, mennyit mondjak el a pasasnak. Nyomasztotta, hogy vajon mennyit ártott a lányának azzal, hogy csak korlátok közt mutatta ki a szeretetét, vagy éppen mert túl frivol módon viselkedett anélkül, hogy ő maga tudott volna róla. És én se tudom jobban nála, melyik a jó válasz. De van más is. A gyilkosság. Ahogy a lánya meghalt. Mennyit mondjak el belőle neki?

– De hát azt már mind tudta, nem, Matt?

– Azt hiszem, tudta, amit tudnia kellett.

– Nem értem.

Mondani akartam valamit, de aztán hagytam. Italt öntöttem a poharunkba. Rám nézett. – Le akarsz itatni?

– Mindkettőnket le akarom itatni.

– Hát, azt hiszem, bejön. Matt.

– Nehéz azt is eldönteni, mi jogon tehet az ember valamit. Gondolom, túl sokat voltam a testületben. Talán nem kellett volna kiszállnom. Hallottál erről?

Nem nézett rám. – Valaki említette.

– Szóval, ha az a dolog nem történik meg, akkor is eljöttem volna előbb-utóbb? Ezen sokat töprengek. Nagy biztonságot adott. Nem úgy értem, hogy egzisztenciális biztonságot, hanem érzelmi biztonságot. Nem volt olyan sok a kérdés, ami meg volt, arra akadt nyilvánvaló válasz, ami – legalábbis akkor – nyilvánvalónak látszott.

– Hadd meséljek el egy sztorit. Talán tíz éve történt. Talán tizenkettő. Az is a Village-ben történt, egy húsz év körüli lánnyal. A saját lakásában erőszakolták és ölték meg. Nejlonharisnyát tekertek a nyakára. – Trina megborzongott. – Ez az eset nem volt olyan egyszerű, senki nem szaladgált az utcán véresen. Az a fajta ügy volt, amikor az ember csak ás és ás, ellenőriz mindenkit, aki valaha is akár csak rápisszegett a lányra, mindenkit az épületben, mindenkit a munkahelyén, minden férfit, aki bármilyen szerepet is játszott az életében. Jézusom, több száz emberrel beszélhettünk.

– Szóval volt egy tag, akit kezdettől fogva kiszemeltem. Nagydarab, erős gennyláda, az épület házfelügyelője. Előtte tengerész volt, rossz magaviseletért bocsátották el. Volt róla aktánk. Kétszer letartóztatták súlyos testi sértésért, de mindkétszer ejtették a vádat, mert a sértettek végül nem jelentették fel. Mindkettő nő volt.

– Ez elég volt, hogy aprólékosan leellenőrizzük. Amit meg is tettünk. És minél többször beszéltem vele, annál biztosabb voltam benne, hogy az a rohadék csinálta. Néha egyszerűen csak tudod.

– De volt alibije. A halál idejét órára meg tudtuk mondani, és a felesége hajlandó volt megesküdni egy egész rakás bibliára, hogy az a szemét egész nap ott volt vele. És nem volt semmink ellene, semmi, ami utalt volna rá, hogy a lány lakásában járt a gyilkosság idején. Az égvilágon semmi. Még egy rohadt ujjlenyomat se, és még ha lett is volna, nem jelent semmit, mivel ő a házfelügyelő, könnyen odakerülhetett az ujjlenyomata, amikor megjavított egy csapot vagy bármi. Nem volt semmink, a semmi árnyéka se, és csak azért tudtuk, hogy ő volt, mert egyszerűen tudtuk, de egy kerületi ügyész se lenne hajlandó ezzel a vádesküdtszék elé állni.

– Úgyhogy ellenőriztünk mindenki mást, aki esetleg tehette. És persze nem jutottunk sehová, mert nem is volt hová, az ügy lezáratlan akta lett, amiről tudtuk, annyit jelent, hogy sose lesz lezárva, ami gyakorlatilag annyit tesz, hogy már le is volt zárva, mert soha többé senki nem veszi a fáradtságot, hogy elővegye. Felálltam, átmentem a szobán. – Csakhogy mi tudtuk, hogy ő tette, és ettől megőrültünk. Meg se tudnám mondani, évente hányan úsznak meg gyilkosságot. Sokkal többen, mint bárki hinné. Viszont erről a Ruddle-ről tudtuk, hogy ő a mi emberünk, és mégse tehettünk semmit. Ez volt a neve, Jacob Ruddle.

– Szóval az aktára rákerült, hogy lezáratlan, de a társammal nem bírtuk kiverni a fejünkből. Egyszerűen nem bírtuk kiverni a fejünkből, nem volt olyan nap, hogy egyikünk fel ne hozta volna. Úgyhogy végül elmentünk ehhez a Ruddle-hoz, és megkérdeztünk, belemenne-e egy poligráfos tesztbe. Tudod, mi az?

– Hazugságvizsgálat?

– Hazugságvizsgálat. Teljesen őszinték voltunk vele, megmondtuk, hogy visszautasíthatja a tesztet, még azt is megmondtuk, hogy nem lehet felhasználni bizonyítékként, ami igaz is. Amúgy nem vagyok biztos benne, hogy ez jó így, de ez a törvény.

– Beleegyezett a tesztbe. Ne kérdezd, miért. Talán azt hitte, gyanús lenne, ha visszautasítaná, pedig tudnia kellett, hogy mi rohadt jól tudjuk, hogy ő ölte meg a lányt, és bármit tesz, nekünk mindig gyanús lesz. Vagy talán komolyan hitte, hogy át tudja verni a gépet. Szóval megcsinálta a tesztet, én meg elintéztem, hogy a legjobb kezelő üljön a gépnél, és pontosan azt az eredményt kaptuk, amire számítottunk.

– Bűnös volt?

– Kétség sem férhetett hozzá. A teszt sarokba szorította, mégsem tudtunk vele mit kezdeni. Mondtam neki, hogy a gép szerint hazudik. „Hát, biztos az ilyen gépek is tévednek néha”, mondta, „merhogy most tévedett”. És egyenesen a szemembe nézett, és tudta, hogy nem hiszek neki, és tudta, hogy az égvilágon semmit nem tehetek ellene.

– Istenem.

Odamentem és visszaültem mellé. Kortyoltam párat, egy pillanatra lehunytam a szemem, ahogy eszembe jutott a rohadék tekintete.

– Mit csináltál?

– A társammal ide-oda labdáztunk a kérdéssel. Ő a folyóba akarta dobni.

– Úgy érted, megölni?

– Megölni, cementbe önteni, és valahol beledobni a Hudsonba.

– Sose tettél volna ilyet.

– Nem tudom. Lehet, hogy belementem volna. Tudod, ő tette, megölte azt a lányt, és volt rá esély, hogy előbb-utóbb megismétli. A francba, ez még nem is minden. A tudat, hogy ő tette, a tudat, hogy tudja, mi tudjuk, hogy ő tette, és mégis haza kellett küldenünk. A folyó egyre inkább jó ötletnek látszott, és talán meg is tettem volna, ha nem jut eszembe valami még jobb.

– Micsoda?

– Volt egy barátom a drogosztályon. Mondtam neki, hogy kéne heroin, jó sok, de azt is megmondtam, hogy visszakapja.

Aztán egyik délután, amikor Ruddle és a felesége nem voltak otthon, bementem a lakásukba, és úgy teleraktam a helyet, ahogy csak lehet. Dugtam cuccot a törülközőtartó rúdba, egy dobozzal a vécétartály úszójába, tettem a szarból minden nyilvánvaló rejtekhelyre, ami csak eszembe jutott.

– Aztán visszamentem a haveromhoz a drogosoknál, és mondtam neki, tudom, hogy hol csinálhatna egy pokoli fogást. És ő meg is csinálta szépen, házkutatási engedéllyel meg minden, és Ruddle már a Dannemorában volt, mire feleszmélt.

– Elmosolyodtam. – A tárgyalás és az ítélethirdetés között meglátogattam. Csak azzal tudott védekezni, hogy fogalma sincs, hogyan kerülhetett oda a heroin, és az esküdtszék érthetően nem maradt fenn egész éjszaka, hogy ezen tépelődjön. Bementem hozzá, és azt mondtam neki: „Tudja, Ruddle, nagy kár, hogy nem csinálhatott hazugságvizsgálatot. Talán meggyőzné őket, hogy nem tudja, honnan van az áru.” És csak nézett rám, mert tudta, mi történt, és a változatosság kedvéért most ő nem tudott tenni semmit.

– Istenem.

– Tíz és húsz év között kapott terjesztési céllal való birtoklásért. Úgy három éve volt benn, amikor összeverekedett egy bennlakóval, és leszúrták.

– Istenem.

– A lényeg, hogy az ember azért eltöpreng, meddig mehet el az ilyenekben. Volt jogunk csapdába csalni? Nem hagyhattam, hogy szabadon járkáljon, és hogyan másként kaphattuk volna el? Ha meg nem ezt csináljuk, lett volna jogunk a folyóba dobni? Nehéz ezt megválaszolni. Valahol kell húzni egy határt, csak éppen nehéz megmondani, hol.

Kicsivel később azt mondta, ideje lefeküdnie.

– Megyek – mondtam.

– Hacsak nem akarsz maradni.

Jót tettünk egymásnak. Egy villanásnyi ideig az összes nehéz kérdés elbújt a sötét zugokban. Utána megkérdezte, maradok-e. – Csinálok majd reggelit.

– Jó.

Aztán álmosan: – Matt? Az a történet, ami az előbb meséltél. Ruddle-ről.

– Hm?

– Miről jutott eszedbe?

Azt hiszem, el akartam neki mondani az okot, valószínűleg ugyanazért, amiért elmondtam magát a történetet. De amit tennem kellett, annak része volt, hogy ne mondjam el neki, mint ahogy nem mondtam el Cale Hannifordnak sem.

– Csak a hasonlóságokról – feleltem. – Hogy akkor is egy lányt erőszakoltak és öltek meg a Village-ben, és az egyik ügyről eszembe jutott a másik.

Erre mormolt valamit, amit nem értettem. Amikor mélyen aludt, kicsusszantam az ágyból, és felöltöztem. Visszasétáltam a hotelhez, és felmentem a szobámba. Azt hittem, nem fogok tudni elaludni, de könnyebben ment, mint gondoltam.

TIZENÖT

A szertartás éppen elkezdődött, amikor odaértem. Becsusszantam a hátsó sorba, elvettem egy kis fekete könyvet a kupacból, és megkerestem, hol tartunk. Lemaradtam az invokációról és az első himnuszról, de a Tízparancsolathoz még időben voltam.

Magasabb volt, mint ahogy emlékeztem. Talán a pulpitus miatt. A hangja erős volt, szigorú, tökéletes meggyőződéssel harsogta a Tízparancsolatot.

És szólá Isten mindezeket az igéket, mondván:

Én az Úr, vagyok a te Istened, a ki kihoztalak téged Egyiptomnak földéről, a szolgálat házából.

Ne legyenek néked idegen isteneid én előttem.

Ne csinálj magadnak faragott képet, és semmi hasonlót azokhoz, a melyek fenn az égben, vagy a melyek alant a földön, vagy a melyek a vizekben a föld alatt vannak.

Ne imádd és ne tiszteld azokat; mert én, az Úr, a te Istened, féltőn-szerető Isten vagyok, a ki megbüntetem az atyák vétkét a fiakban, harmad és negyedíziglen, a kik engem gyűlölnek.

De irgalmasságot cselekszem ezer íziglen azokkal, a kik engem szeretnek, és az én parancsolatimat megtartják...

A padok nem voltak tele. Úgy nyolcvanan lehettek, jobbára korombeliek vagy öregebbek, és csak pár gyerekes család. Négyszer-ötször ennyien is befértek volna a templomba. Úgy tippeltem, a gyülekezet zöme az elmúlt húsz évben kivándorolt a kertvárosba, helyüket írek és olaszok vették át, akik helyére meg feketék és Puerto Ricóiak kerültek.

Tiszteld atyádat és anyádat, hogy hosszú ideig élj azon a földön, a melyet az Úr, a te Istened ád te néked.

Többen voltak ezen a napon, mint máskor? A lelkipásztort leírhatatlan személyes tragédia sújtotta. Előtte vasárnap nem celebrált istentiszteletet. Most jelent meg először hivatalos minőségében a gyilkosság és az öngyilkosság óta. A kíváncsiság többeket vonzott? Vagy otthon marasztalta őket a szégyenkezés és a zavarodottság, nem is szólva a hideg reggelről?

Ne ölj.

Ezek a parancsolatok egyértelműek. Nem tűrnek vitát. Nem az van leírva, hogy:

„Ne ölj, kivéve különleges körülményeket”.

Ne paráználkodj... Ne tégy a felebarátod ellen hamis tanúbizonyságot... Megdörgöltem a halántékomon egy lüktető eret. Lát engem? Eszembe jutott a vastag szemüvege, és úgy véltem, nem. Ráadásul leghátul és a padsor szélén voltam.

Szeressed azért az Urat, a te Istenedet teljes szívedből, teljes lelkedből, és teljes elmédből és teljes erődből. Ez az első parancsolat.

A második pedig hasonlatos ehhez: Szeresd felebarátodat, mint magadat. Nincs más ezeknél nagyobb parancsolat. Felálltunk és elénekeltünk egy zsoltárt.

Az istentisztelet jó egy óráig tartott. Az Ótestamentumból Ézsaiás könyvét olvasta, az Újtestamentumból Márkot. Aztán újabb zsoltár, ima, és még egy zsoltár. Az áldozatot bemutatta és megszentelte. Egy ötöst tettem a tálra.

Az igehirdetés, ahogy azt ígérte, arról szólt, hogy a pokolba vezető út jó szándékkal van kikövezve. Nem elég, ha a szerintünk legjobb és leghelyesebb cél érdekében cselekszünk, mondta nekünk Martin Vanderpoel, mert a legnemesebb cél is elárultatik, ha olyan tett által valósul meg, mely önmagában nem jó és helyes.

Arra már nem figyeltem oda, hogyan bontja ki ezt, mert gondolataimat megragadta a központi érv, és eljátszottam vele. Vajon melyik jobb: rosszat tenni jó célért vagy jót rosszért. Nem először töprengtem el ezen, és nem is utoljára.

Aztán álltunk, ő pedig széttárta a karját, palástja, akár egy óriási madár szárnyai, hangja vibráló és zengő.

Az Úr Jézus Krisztusnak kegyelme, az Istennek szeretete és a Szentlélek közössége legyen mindnyájatokkal, hogy lakozzék Krisztus hit által a ti szívetekben. Ámen.

Páran kisurrantak a templomból anélkül, hogy akár egy szót is váltottak volna Vanderpoel tiszteletessel. A többiek felsorakoztak kezet rázni. Sikerült a végére maradnom. Mikor aztán odakerültem, Vanderpoel pislogva nézett rám. Ismerős volt neki az arcom, de nem tudta felidézni, honnan. Aztán leesett neki. – Nahát, Mr. Scudder! Arra aztán nem számítottam, hogy meglátogatja az istentiszteletünket!

– Élveztem.

– Örömmel hallom. Nem hittem, hogy újra találkozunk, arról pedig nem is álmodtam, hogy egyszeri találkozásunk az Úr jelenlétének keresésére indíthatja.

– Elnézett a vállam fölött, ajkán halovány mosoly játszott. – Az Úr útjai kifürkészhetetlenek, nem gondolja?

– Úgy látszik.

– Hogy egy személyes tragédia ilyen hatással legyen egy magafajta emberre! Azt hiszem, később még felhasználom témának egy prédikációhoz.

– Szeretnék beszélni magával, Vanderpoel tiszteletes. Kettesben, ha lehet.

– Ajjaj – mondta. – Attól félek, mára nagyon be vagyok táblázva. Biztosan rengeteg kérdése van a vallásról, az ember állandóan tele van kérdésekkel, melyek azonnali választ követelnek, de.

– Nem a vallásról akarok beszélni, tiszteletes.

– Ó.

– A fiáról és Wendy Hannifordról.

– Már elmondtam magának mindent, amit tudok.

– Sajnos nekem kell elmondanom magának néhány dolgot, tiszteletes. És jobb, ha megejtjük ezt a beszélgetést most azonnal, mégpedig tényleg kettesben.

– Ó. – Az arcomat kémlelte, én pedig figyeltem az ő arcán játszó érzelmeket. – Rendben. De valóban van pár dolog, amit most el kell intéznem. Egy pillanat, és itt vagyok.

Megvártam, nem volt több tíz percnél. Aztán barátságosan megfogta a karomat, átkísért a templom hátsó részén, majd egy ajtón át be a parókiára. Abba a szobába mentünk, ahol már jártam. A kandallóban izzott az elektromos tűz, ő megint megállt előtte, és melengette hosszú ujjait.

– A reggeli istentisztelet után szeretek meginni egy csésze kávét – mondta. – Csatlakozik?

– Nem, köszönöm.

Kiment, majd kávéval tért vissza. – Nos, Mr. Scudder? Mi olyan sürgős? – A hangja szándékosan könnyed volt, de éreztem alatta a feszültséget.

– Élveztem a szertartást – mondtam.

– Igen, már mondta, és örömmel hallom. Mindazonáltal.

– De egy másik ótestamentumi szövegre vártam.

– Valóban, Ézsaiást nem könnyű megérteni. Költő és látnók. A mai részlethez van néhány igen érdekes kommentárom, ha érdekli.

– Arra számítottam, hogy a Teremtés könyvéből fog olvasni.

– Ó, tudja, azt csak Pünkösdkor kezdjük. És miért pont a Teremtés könyve?

– Tulajdonképpen annak is egy bizonyos része.

– Ó.

– A huszonkettedik fejezet.

Egy pillanatra behunyta a szemét, homlokát ráncolva koncentrált. Aztán kinyitotta a szemét, és mentegetőzve vállat vont. – Valaha jó fejem volt a fejezetekhez és versekhez. Az öregség egyik vesztesége. Kikeressem? Felmondtam neki: – És lőn ezek utána, az Isten megkísérté Abrahámot, és monda néki: Abrahám! S az felele: ímhol vagyok. És monda: Vedd a te fiad, ama te egyetlenegyedet, a kit szeretsz, Izsákot, és menj el Mórijának földére, és áldozd meg ott égő áldozatul a hegyek közül egyen, a melyet mondandók néked.

– Ábrahám megkísérlése. Az Isten majd gondoskodik az égő áldozatra való bárányról. Gyönyörű részlet. – Tekintetét le nem vette rólam. – Elég szokatlan, hogy valaki fejből tudja idézni az írást, Mr. Scudder.

– A minap volt okom rá, hogy elolvassam pont ezt a részt.

– Igen?

– Gondoltam, esetleg elmagyarázza nekem ezt a fejezetet.

– Egy más időpontban nagyon szívesen, de nem értem, miért annyira sürgős.

– Nem érti?

Rám nézett. Felálltam, léptem egyet feléje. – Szerintem meg érti. Szerintem ki tudná fejteni az érdekes párhuzamot Ábrahám és önmaga között. Elmesélhetné, mi történik, ha az Úr nem hálás az áldozati bárányért. Mesélhetne még arról, hogy a pokolba vezető út jó szándékkal van kikövezve.

– Mr. Scudder.

– Elmesélhetné, hogyan volt képes megölni Wendy Hannifordot. Es hogyan hagyhatta, hogy Richie haljon meg maga helyett.

TIZENHAT

– Fogalmam sincs, miről beszél.

– Szerintem meg van, tiszteletes.

– A fiam szörnyű gyilkosságot követett el. Biztos vagyok benne, hogy abban a pillanatban nem tudta, mit csinál. Én megbocsátottam neki érte, és imádkozom, hogy Isten is megbocsásson.

– Én nem a gyülekezet vagyok, tiszteletes. Én az vagyok, aki tudja mindazt, amiről maga azt hitte, senki sem fogja kideríteni. A maga fia nem ölt meg mást, csak saját magát.

Egy hosszú pillanatig csak ült ott, próbálta megemészteni. Kicsit lehajtotta a fejét. Imádkozó póz volt, de nem hiszem, hogy imádkozott. Amikor megszólalt, a hangja nem védekező volt, inkább kíváncsi, a szavaival meg szinte elismerte a bűnösségét.

– Miből... gondolja ezt, Mr. Scudder?

– Sok mindenből, amit megtudtam. És ahogy ezek összeillenek.

– Mesélje el.

Bólintottam. El is akartam neki mondani, mert mindvégig szükségét éreztem, hogy elmondjam valakinek. Cale Hannifordnak nem mondtam el. Trinának majdnem elmondtam, célozgattam rá, de végül mégsem tettem.

Egyes-egyedül Vanderpoelnak mondhattam el.

– Az ügy világos volt, mint a nap – kezdtem. – így látta a rendőrség, nem is lehetett másként látni. Csakhogy én nem a gyilkos után indultam. Én úgy indultam, hogy megtudjak valamit Wendyről és a maga fiáról, és minél többet megtudtam, annál nehezebben hittem el, hogy a fiú ölte meg.

– Az vallott ellene, hogy ott találták a járdán, véres volt, és hisztérikusan viselkedett. De ha ezt kizárjuk, azonnal összeomlik az elmélet, hogy ő lenne a gyilkos. A délután közepén, váratlanul megy haza a munkahelyéről. Nem így tervezte. Ezt még meg lehetett rendezni. Csakhogy gyomorrontást kapott, a főnöke győzködésére ment el.

– Hazaérve aligha volt ideje megerőszakolni, megölni a lányt, aztán kirohanni az utcára. Napközben nem viselkedett furcsán. Egyetlen dolog nem stimmelt vele, a gyomra. Az elmélet szerint hazaérve ott találta a lányt, aki valamivel annyira provokálta, hogy teljesen elvesztette az eszét.

– De mi volt az? Szexuális vágy? A lánnyal lakott, nyugodtan feltételezhetjük, hogy bármikor szeretkezhetett volna vele, ha akar. És minél többet megtudtam a fiáról, annál biztosabb lettem benne, hogy sosem szeretkezett a lánnyal. Együtt éltek, de nem aludtak együtt.

– Ezt honnan tudja?

– Onnan, hogy a fia homoszexuális volt.

– Ez nem igaz!

– Sajnos az.

– A férfiak közti viszony Isten szemében szentségtörés.

– Meglehet. Ehhez maga jobban ért. Richie homoszexuális volt. És nem tudta elfogadni. Azt hiszem, a szexualitás semmilyen formáját nem volt képes elfogadni. Nagyon-nagyon zavaros érzései voltak maga iránt, az anyja iránt, amik lehetetlenné tettek a számára minden igazi szexuális kapcsolatot.

Az álkandallóhoz sétáltam. Kíváncsi voltam, a tűz is hamis-e. Megfordultam, és Martin Vanderpoelra néztem. Meg sem mozdult. Még mindig a térdére tett kézzel ült a széken, szemét a két lába közt látszó szőnyegdarabra szegezve. Folytattam: – Richie a jelek szerint kiegyensúlyozottabb lett a Wendy Hanniforddal való kapcsolattól. Rendezte az életét, és azt hiszem, viszonylag boldog volt. Aztán egyik délután olyasmire megy haza, amitől megzavarodik. Na már most, mi lehetett az?

Nem szólt semmit.

– Mondjuk, besétál és egy másik férfival találja a lányt. De ennek semmi értelme, mert miért is kavarná fel ennyire? Tudnia kellett, a lány miből tartja el magát, hogy más férfiak járnak fel hozzá, mialatt ő dolgozik. Mellesleg a férfi ottlétének nyoma kellett volna maradjon. Nem szívódhatott fel csak úgy, amikor Richie elkezdett vagdalkozni a borotvával.

– És honnan szedte Richie a borotvát? Ő villanyborotvát használt. A mai húszévesek már nem régimódi borotvát használnak. Vannak srácok, akik ilyen borotvát hordanak maguknál, vannak srácok, akik kést, de Richie nem ilyen srác volt.

– És mit csinált utána a borotvával? A zsaruk abban maradtak, hogy kihajította az ablakon, vagy valahol eldobta, aztán valaki megtalálta és elvitte.

– Ez elég hihető, nem, Mr. Scudder?

– Na ja. Már ha tényleg borotva volt. De az is lehet, hogy kést használt helyette. Rengeteg kés volt a konyhában. Csakhogy én jártam abban a konyhában, és az összes szekrény és fiók be volt csukva, márpedig ha az ember felkap egy kést, hogy dührohamában leszúrjon valakit, akkor nem fogja szépen becsukni a fiókot. Nem, én csak egyféleképpen tudtam elképzelni a dolgot. Richie hazaérve már holtan vagy haldokolva találta Wendyt, és ez tette be neki a kaput. Nem bírta elviselni.

Újra beleállt a fejembe a fájás. Az ujjpercemmel megdörgöltem a halántékomat. Nem sokat használt.

– Azt mondta, Richie anyja akkor halt meg, amikor ő még nagyon kicsi volt.

– Igen – felelte.

– Azt viszont nem mondta el, hogy öngyilkos lett.

– Honnan tudta meg?

– Amikor dokumentumokról van szó, tiszteletes, bárki utána tud járni, ha veszi a fáradtságot. Nem is nagyon kellett kutatnom ezért az információért. Csak annyi kellett, hogy egyáltalán elkezdjem keresni. A felesége a fürdőkádban vágta fel az ereit. Borotvát használt?

Csak nézett rám.

– A maga borotváját, tiszteletes?

– Nem látom be, mit számít ez.

– Nem? – Vállat vontam. – Richie besétált és megtalálta a vértócsában fekvő anyját. Aztán tizennégy évvel később besétál a lakásába a Bethune utcában, és az ágyban holtan találja a lányt, akivel lakik. Őt is borotvával vagdalták össze, és ő is vértócsában fekszik.

– Gondolom, Wendy Hanniford bizonyos értelemben az anyját pótolta. Számos különböző kiegészítő szerepet játszottak egymás életében. Aztán Wendy hirtelen a halott anyjává változott, és Richie ezt nem bírta elviselni. Olyasmire vetemedett, amit szerintem előtte soha nem lett képes volna megtenni.

– Mire?

– Közösült vele. Ösztönös reakció volt. Még a ruháját se vette le. Ráugrott és közösült vele, utána meg lerohant az utcára, és teli tüdőből üvöltözött, mert a feje kis híján szétrobbant attól a tudattól, hogy közösült az anyjával, aki halott. Érti már, mi járt a fejében, tiszteletes? Azt hitte, hogy halálra dugta az anyját.

– Istenem – nyögte.

Elmerengtem, mondta-e már ezt valaha is ilyen hangon.

A fejfájásom egyre erősödött. Megkérdeztem, van-e aszpirinje. Elmondta, hol az első emeleti mosdó. A gyógyszeres szekrényben találtam aszpirint. Bevettem kettőt, és ittam rá fél pohár vizet.

Amikor visszamentem a nappaliba, ugyanúgy ült ott. Leültem a székre, és ránéztem. Még sok minden volt, amit végig kellett vennünk, azt akartam, hogy ne maradjon le.

– Ez elképesztő, Mr. Scudder – mondta.

– Az.

– Meg sem fordult a fejemben, hogy Richard ártatlan lehet. Azonnal feltételeztem, hogy ő tette. Ha igaz, amit maga mond.

– Igaz.

– Akkor ok nélkül halt meg.

– Magáért halt meg, tiszteletes. Ő volt az áldozati bárány.

– Csak nem hiszi komolyan, hogy én öltem meg azt a lányt?

– Tudom, hogy maga tette, tiszteletes.

– Honnan tudhatná?

– Tavasszal találkozott Wendyvel.

– Igen. Azt hiszem, ezt el is mondtam, amikor legutóbb itt járt.

– Úgy választotta meg az időt, hogy Richie munkában legyen. Azért akart találkozni a lánnyal, mert zavarta a gondolat, hogy Richie bűnben él vele.

– Ezt is elmondtam.

– Igen, elmondta. – Nagy levegőt vettem. – Wendy Hanniford igen erősen vonzódott az idősebb férfiakhoz, az olyan férfiakhoz, akik az apa szerepét tölthették be a számára. Ha egy férfit vonzónak talált, valósággal agresszív lett. A főiskolán jónéhány professzorát elcsábította.

– Találkozott magával, és vonzónak találta. Nem nehéz elképzelni, miért. Maga tekintélyt parancsoló férfi. Nagyon szigorú, nagyon félelmetes. Mindennek tetejébe maga volt Richie igazi apja, ő meg úgy élt Richie-vel, mint a testvérével.

– Szóval ráhajtott magára. Úgy vettem ki, hogy pontosan tudta, hogy szerezze meg, amit akar. Maga pedig igen kiszolgáltatott volt. Jó néhány éve özvegy. A házvezetőnője lehet, hogy nagyon jól végzi el a rábízott feladatokat, de a szexuális energiái lecsapolására semmiképp nem választotta volna. Legutóbbi ittjártamkor elmondta, visszanézve úgy érzi, hogy Richie érdekében újra kellett volna nősülnie. Szerintem valójában azt mondta, hogy a saját érdekében kellett volna újra nősülnie, és akkor nem lett volna olyan kiszolgáltatott Wendyvel szemben.

– Ez mind csak találgatás, Mr. Scudder.

– Ágyba bújt vele. Talán akkor először bújt ágyba valakivel a felesége halála óta. Nem tudom, és nem is érdekes. De Wendyvel ágyba bújt, és azt hiszem, élvezte, mert vissza-visszajárt hozzá. Tudta, hogy bűn, de ez nem változtatott a dolgon, továbbra is bűnben élt.

– Kétségtelen, hogy gyűlölte ezért a lányt. Még a halála után is direkt kihangsúlyozta nekem, milyen bűnös lélek volt. Akkor azt hittem, a fia tettét akarja igazolni. Már akkor sem gondoltam, hogy a fia tette, de azt hittem, maga így gondolja. Aztán elmondta nekem, hogy Richie beismerte a bűnösségét.

Nem szólt semmit. Letörölte homlokáról az izzadtságot, majd kezét a ruhájába törölte.

– Ennek még nem kellett feltétlenül jelentenie valamit. Talán csak bebeszélte magának, hogy Richie bűnbánóan halt meg. De akár be is vallhatta magának, mert a történtek után kellőképpen összezavarodott. Minden összekuszálódott. Az ügyvédjének azt mondta, Wendyt holtan találta a fürdőkádban. Csak egy kis töprengés, és arra juthatott, hogy ő maga ölte meg, még akkor is, ha nem emlékszik.

– Csakhogy minél többet megtudtam Wendyről, annál nehezebben tudtam elhinni, hogy valóban olyan gonosz lett volna. Nem kétlem, hogy rossz hatással volt egyes emberekre. De maga miért látta gonosznak? Erre egyetlen magyarázat lehetséges, tiszteletes. Olyasmire vette rá magát, amit maga szégyellt. És erre maga még szégyenletesebb dologra vetemedett. Megölte. Előre eltervezte az egészet. Magával vitte a borotvát. És utoljára még lefeküdt vele, aztán megölte.

– Hazugság – szólalt meg.

– Nem az. Még azt is meg tudom mondani, hogyan csinálta. A boncolás kimutatta, hogy nem sokkal a halála előtt Wendy mind orálisan, mind genitálisan közösült. Richie volt az utóbbi, tehát maga, tiszteletes, szépen levetkőzött, hagyta, hogy Wendy a szájával kielégítse, aztán előkapta a borotvát, és összekaszabolta őt, majd hazament, és engedte, hogy a fia felakassza magát érte.

Felkeltem és megálltam előtte. – Elmondom, mit gondolok. Szerintem maga egy mocskos állat. Tudta, hogy Richie pár órán belül hazaér a munkából. Tudta, hogy ő fogja felfedezni a testet. Azt nem tudhatta, hogy emiatt megzavarodik, de azt igen, hogy a zsaruk elkapják és keményen megszorongatják. Maga csalta csapdába.

– Nem!

– Nem?

– Hívni akartam... a rendőrséget. Névtelenül bejelenteni a bűntényt. Ők találták volna meg a testet, mialatt Richard még dolgozik. Tudták volna, hogy semmi köze hozzá, így Wendy valamelyik ismeretlen szexpartnerét kezdik el keresni. Sose gondoltak volna rá, hogy.

– Miért nem így cselekedett?

Erősen próbált lélegzethez jutni. – Elhagytam a lakást. A fejem kóválygott, nagyon... megrázott, amit tettem. Aztán megláttam a hazafelé igyekvő Richie-t. Ő nem vett észre. Láttam, ahogy felmegy a lépcsőn, és tudtam... tudtam, hogy késő. Már a helyszínen volt.

– Hagyta, hogy felmenjen.

– Igen.

– És amikor elment hozzá a börtönbe?

– El akartam mondani neki. Akartam... akartam mondani valamit. De... nem bírtam.

Előredőlt és arcát a kezébe temette.

*

Hagytam egy kicsit. Nem zokogott, egy hangot se adott, csak ült ott, és lelke valamelyik sötét zugába kémlelt. Végül felkeltem és elővettem a zsebemből egy kétdecis bourbonos flaskát. Lecsavartam a kupakját, és felé nyújtottam.

Nem kért. – Nem élek alkohollal, Mr. Scudder.

– Mondjuk, hogy ez különleges alkalom.

– Nem élek alkohollal. A házban sem tűröm meg.

Ezen elgondolkodtam, aztán úgy döntöttem, nincs abban a helyzetben, hogy parancsolgasson. Meghúztam.

– Ebből semmit nem tud bizonyítani – szólalt meg.

– Biztos benne?

– Találgatás. Ami azt illeti, a túlnyomó része az.

– Eddig nem cáfolt meg.

– Nem, sőt inkább megerősítettem, ugye? De le fogom tagadni, hogy bármit is mondtam magának. Az igazságnak még a morzsája sincs a kezében.

– Tökéletesen igaza van.

– Akkor nem értem, mire akar kilyukadni.

– Nem tudok bizonyítani semmit. Viszont a zsaruk majd igen, ha elmondom nekik. Eddig nem is volt okuk kutakodni. De ha beleásnak, valamit csak találnak. Azzal kezdik, hogy megkérik magát, számoljon be mindenről, amit a gyilkosság napján csinált. Maga persze nem tud. Ez még önmagában semmi, de arra elég, hogy tovább kutassanak. A lakás még mindig le van pecsételve. Nem volt miért ujjlenyomatokat keresni.

Most már van, és a magáét is megtalálják majd valahol. Biztos vagyok benne, hogy nem törölgetett.

– Elkérik majd a borotváját. Ha azóta újat vett, megkérdezik, miért. Átnézik a ruhatárát vérfoltok után. Gondolom, a ruháját levette, mielőtt megölte, de pár csepp vér úgyis rákerült valamijére, márpedig azt nem lehet kimosni.

– Darabonként összerakják az ügyet, és teljesen nem is kell, mert maga a kihallgatásnál pillanatok alatt megtörik.

– Talán erősebb vagyok, mint hiszi, Mr. Scudder.

– Nem olyan erős, mint amilyen merev. Megtörik. Össze se tudom számolni, hány gyanúsítottat kérdeztem már ki. Az ember elég jól meg tudja állapítani, ki törik meg könnyen. Maga egy pillanat alatt meg fog.

Rám nézett, majd elfordult.

– De nem is számít, hogy megtörik-e vagy sem, és az se számít, hogy erős bizonyítékokat szednek-e össze, mert csak annyi kell, hogy elkezdjenek keresni, és magának annyi. Nézze meg az életét, Vanderpoel tiszteletes. Ha csak elkezdik, magának vége. Többé nem állhat a pulpituson vasárnap délelőttönként az Igét hirdetve a gyülekezetének. Kegyvesztett lesz.

Pár pillanatig csendben ült. Elővettem a flaskát, és megint meghúztam. Az ő vallása tiltotta az ivást. Az én vallásom meg a gyilkosságot.

– Mit akar, Mr. Scudder? Meg kell mondjam, nem vagyok gazdag.

– Tessék?

– A rendszeres fizetést talán el tudom intézni. Túl sokat nem engedhetek meg magamnak, de.

– Nem kell a pénze.

– Nem zsarolni akar?

– Nem.

Értetlenül ráncolta a homlokát. – Akkor nem értem. Hagytam, hadd gondolkodjon rajta.

– Nem járt a rendőrségen? – kérdezett rá.

– Nem.

– Szándékozik?

– Remélem, nem lesz rá szükség.

– Nem értem, mit akar mondani.

Ittam még egy kortyot. Rácsavartam a flaskára a kupakot, és visszadugtam a zsebembe, majd a másikból elővettem egy gyógyszeres fiolát.

– Ezt a Bethune utcában találtam a gyógyszeres szekrényben. Richie-é volt. Jó egy éve íratta fel. Seconal. Altató. Nem tudom, hogy Richie-nek voltak-e alvásproblémái, de az biztos, hogy egyet sem vett be. Még tele van. Harminc tabletta. Szerintem azért vette, hogy ezzel legyen öngyilkos. Sokan megteszik ezt a csalóka kezdő lépést. Van, aki eldobja a tablettát, ha meggondolja magát. Más megtartja, biztos, ami biztos, hátha később mégis rászánná magát a dologra. És van olyan is, akit biztonságérzettel tölt el, hogy az öngyilkosság eszköze kéznél van. Az önpusztítás gondolata állítólag sok-sok rossz éjszakán átsegíti az embert. Odamentem hozzá, és letettem mellé a fiolát az asztalkára.

– Van benne elég – mondtam. – Ha valaki úgy döntene, hogy beveszi lefekvés előtt, nem ébredne fel.

Rám nézett. – Mindent kigondolt.

– Igen. Nemigen tudtam másra gondolni.

– Azt várja tőlem, hogy eldobjam az életemet.

– Az életének már vége, tiszteletes. Csak az a kérdés, hogyan fejezi be.

– És ha beveszem?

– Hagy egy búcsúlevelet. Vigasztalhatatlan a fia halála miatt, úgy érzi, nincs miért élnie. Ami nincs is olyan távol az igazságtól, ugye?

– És ha nem fogadom el?

– Kedd reggel bemegyek a rendőrségre.

Mélyeket lélegzett, aztán azt mondta: – Komolyan úgy gondolja, hogy olyan szörnyű lenne engem életben hagyni, Mr. Scudder? Tudja, értékes szerepet töltök be. Jó lelkész vagyok.

– Talán igen.

– Komolyan hiszem, hogy jót cselekszem. Talán nem óriásit, de valamicskét. Annyira érthetetlen, hogy szeretném tovább folytatni?

– Nem.

– És tudja, nem vagyok bűnöző. Valóban megöltem... azt a lányt.

– Wendy Hannifordot.

– Megöltem. Ó, igen, maga azonnal úgy látja, hogy előre kitervelt, hidegvérű cselekedet volt, ugye? Tudja maga, hányszor megesküdtem, hogy soha többé nem találkozom vele? Tudja maga, hány éjszakán át feküdtem ébren, démonokkal viaskodva? Tudja maga, hányszor mentem el hozzá a borotvával a zsebemben, gyötörve a vágytól, hogy megöljem, és a félelemtől, hogy ilyen rettenetes bűnt kövessek el? Tud maga ezekről bármit?

Nem feleltem.

– Megöltem. De bármi történik, soha többé nem ölök meg senkit. Tiszta szívvel ki tudja jelenteni, hogy veszélyt jelentek a társadalomra?

– Igen.

– Hogyhogy?

– Nem tesz jót a társadalomnak, ha a gyilkosok büntetlenül megússzák.

– De ha úgy teszek, ahogy mondja, senki nem fogja tudni, hogy ezért dobtam el az életemet. Senki nem fogja tudni, hogy ez a büntetésem a gyilkosságért.

– Én igen.

– Szóval maga a bíró és az esküdtszék egy személyben. Így van?

– Nem. Maga az, tiszteletes.

Lehunyta a szemét, és hátradőlt. Szívesen ittam volna, de hagytam a flaskát a zsebemben. A fejfájás nem tágított. Az aszpirin nem ért semmit.

– Az öngyilkosság az én szememben bűn, Mr. Scudder.

– Az enyémben is.

– Valóban?

– Abszolút. Ha nem az lenne, valószínűleg már évekkel ezelőtt megöltem volna magam. De vannak nagyobb bűnök is.

– Mint a gyilkosság.

– Például.

Rám szegezte a tekintetét. – Maga szerint gonosz ember vagyok, Mr. Scudder?

– Nem vagyok szakértő a témában. Jó és gonosz. Az ilyesmit nem egykönnyen bogozom ki.

– Feleljen a kérdésemre.

– Azt hiszem, jó szándék vezérelte. Amiről korábban beszélt.

– És azzal köveztem ki az utamat a pokolba?

– Én nem tudom, hová vezet az út, de jó sok roncs van a mentén, nem igaz? A felesége öngyilkos lett. A szeretője meghalt. A fia megőrült és felakasztotta magát olyasmiért, amit nem ő követett el. Hogy ettől maga jó vagy gonosz? Ezt magának kell eldöntenie.

– Kedden reggel elmegy a rendőrségre.

– Ha kell.

– A másik esetben hallgatni fog.

– Igen.

– Úgy. És mi a helyzet magával, Mr. Scudder? Maga a jó vagy a gonosz eszköze? Biztosan feltette már magának ezt a kérdést.

– Időnként.

– És a válasz?

– Kétértelmű.

– És most ebben a helyzetben? Amikor rákényszerít, hogy megöljem magam?

– Én nem kényszerítem.

– Nem?

– Nem. Csak engedem, hogy megölje magát. Szerintem egy szerencsétlen bolond, ha nem teszi meg, de nem kényszerítem semmire.

TIZENHÉT

Hétfő reggel korán keltem. A sarkon vettem egy Timest, aztán a szalonnás tojás és a kávé mellett elolvastam. Harlem keleti részén megöltek egy taxist. Valaki egy jégcsákányt vágott a hátába, a sofőrt az utastértől elválasztó üveg egyik nyílásán át. Most legalább mindenki, aki csak olvassa a Timest, még egy módszert tud, hogyan nyírhat ki egy taxist.

Nyitáskor átmentem a bankba, és Cale Hanniford ezer dolláros csekkjének a felét letétbe helyeztem. A másik felét kivettem készpénzben, majd elsétáltam pár sarkot a postáig, és vettem egy párszáz dolláros pénzesutalványt. A hotelszobámban megcímeztem a borítékot, bélyeget tettem rá, aztán felhívtam Anitát.

– Küldök pár dollárt.

– Semmi szükség rá.

– Vegyél valamit a srácoknak. Hogy vannak?

– Jól, Matt. Persze most iskolában vannak. Bánják majd, hogy nem tudtak beszélni veled.

– Telefonon amúgy sincs sok értelme. Arra gondoltam, hogy tudnék szerezni jegyet a péntek esti Mets-meccsre. Ha el tudnád őket hozni a Coliseumig, én hazaküldöm őket taxival. Már ha szerinted szívesen jönnének.

– Abban biztos vagyok. Elviszem őket, semmi gond.

– Jó, akkor utánanézek a jegyeknek. Annyira nem lehet nehéz szerezni.

– Elmondjam nekik, vagy várjak, amíg tényleg meglesznek a jegyek? Vagy te akarod elmondani nekik?

– Nem, mondd csak el. Hátha már be is terveztek valamit.

– Ha meccsre mehetnek veled, azért bármit lemondanak.

– Hát, ha fontos, akkor nem.

– A városba is visszamehetnének veled. Vehetnél ki nekik szobát a hotelben, ahol vagy, aztán másnap vonatra ülteted őket.

– Meglátjuk.

– Jól van. Amúgy hogy vagy, Matt?

– Jól. Te?

– Jól vagyok.

– George-dzsal még mindig.?

– Miért?

– Csak érdeklődöm.

– Még randevúzunk, ha erre vagy kíváncsi.

– Elválik Rosalie-tól?

– Nem beszélünk róla. Mennem kell, Matt, dudálnak értem.

– Jó.

– És szólj majd, mi van a jegyekkel.

– Jó.

A reggeli Postban nem volt benne, de délután kettő körül az egyik hírcsatornát hallgattam, és ott bemondták. Martin Vanderpoel tiszteletest, az Első Bay Ridge-i Református Templom lelkipásztorát holtan találta a házvezetőnője. A halál okaként, a későbbi boncolás függvényében, egyelőre altatótúladagolást neveztek meg. Vanderpoel tiszteletesről elmondták, hogy annak a Richard Vanderpoelnak az apja, aki nemrégiben felakasztotta magát, miután letartóztatták Wendy Hanniford meggyilkolásáért, melyet közös Greenwich Village-i lakásukban követett el. A beszámolók szerint Vanderpoel tiszteletest teljesen lesújtotta fia halála, s a jelek szerint ez a mélységes fájdalom vitte arra, hogy végezzen magával.

Kikapcsoltam a rádiót, és fél órán keresztül csak ültem ott. Aztán elsétáltam a szomszédba a St. Paulhoz, és száz dollárt csúsztattam a perselybe, a tizedét annak, amit Cale Hannifordtól jutalomként kaptam.

Egy darabig elüldögéltem hátul. Sok minden megfordult a fejemben.

Mielőtt kijöttem, négy gyertyát gyújtottam. Egyet Wendyért, egyet Richie-ért, egyet, szokás szerint Estrellita Riveráért. És persze egyet Martin Vanderpoelért.

TARTALOM

A szerző előszava a magyar kiadáshoz

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

TIZENHAT

TIZENHÉT