Az ördögi repülőgép

H. H. Gibsonnak

Évekkel ezelőtt elhatároztam hogy te leszel az elsők egyike akiknek könyvet kell ajánljak. De az idő repül, és sajnos könnyű elveszíteni a kapcsolatot valakivel aki több száz mérföldnyire él. Szóval ez nagyon későn jön, de remélem nem túl későn; mert ha ez a könyv esetleg rossz is, hogyha nem kerülök a te irányításod alá sok évvel ezelőtt, akkor talán sokkal rosszabb lenne.

Az eszes ezredes

Sir George Uppingdon ezredes, be kell vallanunk, a „Sir“-cím ellenére, nemhogy valódi lovag, hanem még csak valódi ezredes sem volt. Ez nem annyit jelent, mintha azt hitte volna, hogy a homokzsákok arra valók, hogy a tartalmukból betont keverjenek, vagy hogy egy megfigyelőállomás valami jelzőzászló-féle, amin félárbocra eresztett fogoly brigadérosok lógnak. De ennyi igaz: katonai gyakorlata mindössze arra szorítkozott, hogy a háború végső napjaiban még egy utolsó összeírás felszedte, és krumpli pucolás céljából Aldershotban alkalmazta.

A nem egészen dicstelen közjáték mellett, hogy a hadba vonuló csapatok gyomrát megedzze, karrierje egyáltalán nem volt olyan lenyűgöző, mint a rangját jelző főnévről gondolni lehetne. Ült egyszer Pentonvilleben, és Maidstoneban is eltöltött egy rövid vakációt. És bár a tiszteletreméltó iskolából, ahol kevéske számtanját megtanulta, már régen kimaradt, még nem kopott le róla a jól neveltség máza, sőt arisztokratikus modora, és idő múltán még tekintélyes vastag, hófehér bajuszt is biggyesztett hozzá, ami csaknem ugyanannyi értéket képviselt munkássága közben, mint az előbbi.

Ruházatát a régimódi hagyományokhoz való ragaszkodás jellemezte, ami szintén piócaszerűen csüngött rajta.

– Ezek az újfajta ötletek jók ugyan – mondta makacskodva –, de mi történik velük? Az ember csak egyszer ér el valamit, aztán mindenki felfigyel rá, és soha többé nem lehet használni. Melyikük ér csak annyit is, mint a régi jó bevált fogások?

Társa ezúttal – az éppolyan talentumos Mr. Sidney Immelbern, aki azonban csak Sidney volt „Sir” nélkül – elborongva nézett rá.

– Ez a te bajod, George – mondta. – Emiatt nem vagy igazán nagy ember. Még mindig nem érted, hogy lépést kell tartanunk a korral?

– Ezért nem kerültem eddig nagyobb bajba – válaszolta az ezredes megátalkodva. – Ha jól emlékszem, Sid, amikor utoljára tartottál lépést a korral, akkor Wormwood Scrubs-ba[1] lépegettél.

Immelbern mérgesen nézett maga elé. Volt idő, amikor úgy érezte, hogy George Uppingdon úri viselkedése minden jó ízlést nélkülöz.

– Hát – vágott vissza –, még miattad se lettünk milliomosok. Már majdnem két hónapja hogy kerestünk valamit, mikor azt az ausztráliait vágtuk meg nyolcszáz ruppóra Brightonban.

Immelbern bántó kijelentése megcáfolhatatlan volt, s így hosszú és kissé melankolikus csönd nehezedett a barátokra.

Még annak a világnak rugalmas képességeit tekintve is, ahol dolgoztak, különleges kombináció volt ez a kettő. Sidney Immelbernben semmi sem látszott az ezredes kedves modorából – közepes, durva és kissé keleties metszésű arca volt, ordító kockás szövetű ruhákat viselt, és sajátos istállószag terjengett körülötte. De nagyszerűen munkálkodtak együtt a múltban, és csak ilyen ritka, de emberi megnyilatkozások alatt, amilyet fentebb leírtunk, kételkedtek abban, hogy együttműködésük ezentúl is elhomályosíthatatlanul fog továbbcsillogni a jövőben, amikor csak alkalom adódik rá.

Viszont határozottan kellemetlen volt, hogy ez az alkalom csak nem akart adódni. Mert körülbelül nyolc héten át oly könyörtelenül kikerülte őket, hogy az már szinte előre megfontolt rosszakaratnak tetszett a sors részéről. Igaz, hogy az az amerikai ott a Savoyban reményteljes esetnek ígérkezett, de kiderült róla, hogy ama különös emberek közé tartozik, akik elvből nem ülnek le a kártyaasztalhoz. Az éppoly reményekkel kecsegtető leicesteri bőrkereskedőt pedig hazahívta a felesége, mielőtt ők kezelésbe vehették volna. A „bizalmi ember” hivatásához tőkére van szükség, elegáns megjelenéssel kell bírnia, pazarul kell bánnia étellel-itallal, és tudnia kell az aratásra várni. Ezért nem volt meglepő, hogy Immelbern és Uppingdon urak ijedten figyelték szerencséjük elapadását, s hogy időnként olyan komor pillanataik is támadtak, amelyek biztatóbb napokban sohasem zavarták meg közös barátságukat.

De az alkalom szinte szadisztikus örömmel kerülgette őket. A Palace Royal Hotel, ahol drága italukat szürcsölgették, maga volt a megtestesült élet és vidámság, a hely hangulata azonban nem tükröződött vissza arcukon. Az ebédet és koktélt élvező nagy üzletemberek, az aranyifjúság és választott hölgyeik között egyetlen magányos lelken sem látszott a világváros zsivajában eltévedt idegen áruló kifejezése, akit megszólíthatnának, barátsággal és ebéddel kizökkenthetnének bús magányából, és akit megfelelő időben gazdagságához mérten megvághatnának, hogy kellő arányban hozzájáruljon a bankbetétjükhöz. Úgy érezték, a szerencse örökre elhagyta őket.

– Hát ez – jelentette ki Uppingdon ezredes megtörve a csöndet –, disznóság.

– Igen – járult hozzá Immelbern is, és aztán ránézett –, mi az?

Az ezredes figyelmesen oldalt hajtotta a fejét. De a fontos az volt, hogy nem Immelbernre figyelt.

– Mi az, hogy mi az? – kérdezte szórakozottan.

– Mi az, amire olyan hülye arcot vágsz? – nyelvelt vissza Immelbern mérgesen.

– Az a fiatal fickó, aki most jött be – magyarázta az ezredes. – Mintha felismert volna.

Immelbern keresztülnézett a termen. Az egyetlen ember, akit kapcsolatba tudott hozni a társának elégtelen leírásával, tőlük néhány hellyel odébb foglalt helyet egy asztalnál – karcsú és veszélyesnek látszó, élesen metszett barna arcú, igen tiszta-kék szemű ifjú volt. Immelbern ösztönösen a kalapja után nyúlt.

– Valaki, akit egyszer becsaptál? – kérdezte sietve.

Uppingdon megrázta a fejét.

– Óh, nem. Ebben biztos vagyok. Amellett egészen kedvesen mosolygott ránk. Nem tudom, hova tegyem.

Immelbern lassan megnyugodott. Foszladozó nehezteléssel tekintett a fiatalemberre. És aztán fokozatosan, határozottan, bizonyos egyszerű következtetésre jutott.

A fiúnak pénze van. Efelől nem lehetett kétség. Körülötte minden, feltűnés nélkül, de egyhangúlag erre a sarkalatos tényre mutatott. Makulátlan ruháin a Savile Row feltűnésmentes és láthatatlan pecsétje volt. Selyeminge a St. James Street arculatát viselte. Ragyogóra tisztított, és a forgalom mocskától mentes cipője csodálatos szabású volt. Éppen leadta a rendelést a pincérnek, s közben cigarettát választott a kezdő számára ezüst, de Mr. Immelbern által határozottan, kétségtelenül platinának felismert tárcából.

Vannak olyan ösztönös megérzések, amelyek minden fizikai magyarázaton túl a jövőbelátás birodalmába tekintenek. A postagalamb ködben is hazatalál a fészkébe. Az arab tevéje rábukkan a vizet rejtő forrásra, és a disznó megleli a szarvasgombát. Így volt ez Immelbern megérzéseivel is.

Ha valamit ezen a világon ki tudott nyomozni, hát az a pénz volt. A galamb vágya a fészek, a tevéé a víz, és a disznóé a gomba iránt semmi sem volt Immelbernéhez viszonyítva a pénz irányában. Egy húron pendült vele. Finom kisugárzásai átrezegtek a téren, és megszólaltatták belsejének pszichikus antennáját, ami zárta a magasfeszültségű áramkört. És míg a fiatalembert nézte, aki Uppingdon ezredest „ismerni látszott”, ez az áramkör minden idegszálában ott lüktetett. Olyan közgazdaságilag explicit szavakkal összegezte megfigyeléseit, amit még La Bruyére sem tudott volna egy szótaggal sem rövidíteni.

– Gazdag – mondta Mr. Immelbern.

– Csak tudnám, hol találkoztam vele – morogta az ezredes, aki a saját gondolatmenetével bajlódott –, dühös vagyok, ha elfelejtek egy arcot.

– Maga vén bolond! – hörögte Immelbern, és közben kedvesen rámosolygott – kit izgat a maga memóriája? Arról van szó, hogy a pasas gazdag és ismeri magát. Ez csak megkönnyíti a dolgunkat! – sziszegte mérgesen, mert ilyenkor magázni szokta a társát.

Az ezredes feléje fordult és pislantott egyet.

– Miről beszélsz?

– Hát sose fog felébredni? – nyögte Immelbern, és szívélyesen kinyújtotta a cigarettatárcáját. – Itt ül vagy fél órája, és azon nyöszörög, hogy nincs egyetlen megjátszható esélye sem, amikor pedig megjelenik, fel sem ismeri. Kit izgat, hogy hol találkozott vele? És ha sohase találkozott vele? Köszönt magának, itt ül két yardnyira – és még azt kérdezi, hogy miről beszélek?

Az ezredes rábámult egy percig. Amint kifejtettük, született konzervatív volt. Sohasem sietett el semmit. Gondolkozott. Töprengett. Számított. Mr. Immelbern állandóan jelenlevő sarkalása nélkül épp olyan keveset tett volna, mint más konzervatív.

De a ráncok lassan eltűntek az arcáról, és méltóságos mosoly foglalta el a helyét.

– Van abban valami, amit mondtál, Sid – jegyezte meg.

– Rajta – parancsolta Immelbern durván. – Ugorjék. És ébredjen fel. Ha valaki tele pénztárcát dobna az ölébe… még megkérdezné, hogy mi az?

Uppingdon ezredes arisztokratikusan megvető tekintetet dobott feléje, és úriasan felkelt az asztaltól. Odament, ahol a fiatalember ült, és diszkréten köhögött.

– Bocsánatot kérek – mondta, és az ifjú felnézett a délutáni Sandown Park-i lóversenyfutam tanulmányozásából. – Bizonnyal udvariatlannak gondol most.

– Egyáltalán nem – felelte a fiatalember kedvesen. – Sejtettem, hogy dolga van, és nem akartam zavarni. Hát hogy van, kedves George?

Az ezredes elnyomta meglepetését. Keresztnevének használata olyan intimitást tételezett fel, ami majdnem veszedelmesnek látszott, de a fiatalember mosolygó arca még mindig nem szólaltatott meg semmiféle emlékeztető húrt az agyában.

– Hogy megmondjam az igazat, a szemem már nem olyan jó, mint valaha. Nem ismertem fel addig, amíg el nem haladt mellettem. Nahát! Mikor is láttuk egymást utoljára?

A fiatalember gondolkozott egy pillanatig.

– Biarritzban, 1929-ben, nem?

– Persze! – kiáltott Uppingdon lelkesen – pedig soha életében nem volt Biarritzban. – Istenem, hogy szalad az idő! Sose hittem volna, hogy nem ismerem fel, ha legközelebb látom, kedves…

Elhallgatott, és döbbent zavar rajzolódott ki az arcára.

– Jó Isten. – dadogta. – Még azt fogja hinni, hogy megbolondultam. Felejtett már így el valamit életében? A nyelvem hegyén volt a neve… már éppen ki akartam mondani… és akkor elfelejtettem! Várjon… ne segítsen – nem H-val kezdődött?

– Nem, kérem – válaszolta a fiatalember kedvesen.

– Egyik neve sem? – unszolta az ezredes reménykedve.

– Nem.

– Akkor biztosan J-vel kezdődik.

– Nem.

– Akarom mondani, T.

A másik bólintott. Uppingdon fejest ugrott.

– Lássuk csak… Tom – Thomson – Travers – Terrington…

Az ifjú mosolygott.

– Ne kínlódjék tovább. Simon Templarnak hívnak. Uppingdon keze a fejéhez tévedt.

– Tudtam! – Biztos volt benne, hogy soha életében nem találkozott Simon Templar nevű pasassal. – Milyen buta is vagyok! Drága fiam, azt se tudjam, hogyan kérjek bocsánatot. Átkozott dolog, hogy még a nevére sem emlékszem. Hát ezt jóvá kell tennem! Mit szólna egy italhoz? Vagy vár valakire?

Simon Templar megrázta a fejét.

– Nem… csak éppen benéztem.

– Nagyszerű! – mondta az ezredes. – Nagyszerű! Egyszerűen nagyszerű! – megragadta a fiatalember karját, és átvezette az asztalukhoz, ahol Immelbern várt. – Istenem, mily szerencsés véletlen. Simon, bemutatom Mr. Immelbernt. Sidney, ez régi barátom, Mr. Templar. Úgy éljek!

Simont a legjobb székbe ültették, fizettek az italáért, koccintottak, és minden elképzelhető szívességgel ittak az egészségére.

– Istenemre! – mondta az ezredes; megtörölte a homlokát és vigyorgott.

– Érdekes véletlen, Mr. Templar – jegyezte meg Immelbern, és elraktározta a nevet.

– A véletlen érdekes dolog – folytatta az ezredes. – Emlékszem, mikor Allahabadban voltam a West Nottinghams-iakkal, az ottani szállásmesterünk feleségét Ellennek hívták. Tulajdonképpen nem is a mi szállásmesterünk volt, hanem a Southwest Kentieké. Átkozott vacak társaság azok a Southwest Kentiek. Plushbottom generális volt velük, mielőtt kidobták volna a szolgálatból. Ami azt illeti nem Plushbottom generális volt a neve, de mi így hívtuk. Az egész dolog óriási botrány volt. A poonai gyakorlótéren nézeteltérése volt egyik altisztjével, majdnem ugyanazon a helyen, ahol Reggie Carfew szívinfarktusban meghalt, mert a felesége megszökött egy banktisztviselővel. És a legkülönösebb az egészben, hogy az ő feleségét is Ellennek hívták.

– Különös – ismerte a fiatalember is.

– Különös – mondta Immelbern, és vadul rálépett Uppingdon lábára az asztal alatt.

– Gyönyörű utunk volt akkor a Bremenen, Biarritzba… igaz? – mondta az ezredes, és megvonaglott.

Simon Templar mosolygott.

– Volt egy-két jó játszmánk, igaz?

– Úgy éljek! És a Kaszinóban!

– A Heliopolis!

– A lóverseny! – felelte az ezredes, és gyorsan arrébb vitte a lábát Immelbern nehéz sarkának hatóköréből.

Immelbern gondosan készülődni kezdett. Órát vett ki a mellényzsebéből, és vádlón nézett rá.

– Mellesleg, Sir George – jegyezte meg mint egy összeesküvő – nem szeretnék kényelmetlenséget okozni, de kezd késő lenni.

– Késő? – ismételte az ezredes elborult homlokkal.

– Tudja! – felelte Immelbern titokzatosan.

– Óh – mondta az ezredes elértvén a célzást.

Immelbern Simonhoz fordult.

– Nem akarok udvariatlan lenni, Mr. Templar – magyarázta –, de Sir George-nak ma délután sürgős üzleti megbeszélése lesz, és figyelmeztetni akartam rá. Valóban, George, nem akarok türelmetlenkedni, de már két óra felé jár, és ha ebédelni is akarunk…

– Hát ez igazán hallatlan! – ellenkezett az ezredes felbőszülve – éppen csak idehoztam Mr. Templart az asztalunkhoz, és máris arról beszél, hogy elszaladjak és faképnél hagyjam!?

– Velem ne törődjön – mondta Simon gyorsan. – Ha dolga van…

– Drága fiam, igenis törődni akarok magával. A többi szamárság. Máris túlságosan megbánthattam. Ez illetlenség. Iszunk, még egyet. Aztán együtt ebédelünk. Ez a legkevesebb.

Immelbern nem látszott boldognak. Olyan ember benyomását keltette, akit az udvariasság és kétségbeejtő sürgősség közti kétség mardos, akinek talányokban kell beszélnie, és aki megbocsáthatóan dühös a társának bárgyúsága miatt.

– De George…

– Elég! – mondta az ezredes, és felemelte a kezét. – Semmi sem érdekel. Mr. Templar régi barátom, és az én jótállásommal megelégedhetsz. És ami magát illeti, drága fiam – tette hozzá, Simon felé fordulva –, ha nincs más ebédmeghívása, semmiféle kifogást nem fogadok el.

Simon vállat vont.

– Nagyon kedves magától. De ha útban vagyok, hát…

– Erről – jelentette ki az ezredes fölényesen –, ne halljak többet. – Az órájára nézett, dobolt egy ideig az asztalon, majd ezt mondta: – Úgy van! Elmegyünk az én lakásomra, és ott ebédelünk. Akkor én és Mr. Immelbern még meg is beszélhetünk mindent, anélkül, hogy félbeszakítástól kellene tartanunk.

– De George…! – mondta Immelbern könyörgőn – nem akar rám hallgatni? Beszélhetnék egy percre magával egyedül? Mr. Templar meg fog bocsátani.

Megragadta a dörmögő ezredest a karjánál fogva, és szinte puszta erővel félrehúzta. Kimentek a folyosóra.

– Elcsípjük a fickót – mondta az ezredes, és dühödten gesztikulált.

– Tudom – válaszolta Immelbern, és összeszorított öklével a tenyerébe ütött. – Hacsak nem riasztja el azzal az ezredes-utánzással. Olyan régimódian csinálja, hogy szinte sírnom kell. Megtudta, kicsoda?

– Nem. Még a nevére sem emlékszem.

– Talán összetévesztette valaki mással – mondta Immelbern elgondolkozva.

Az ezredes elfordult, és visszasétált az asztalhoz. Immelbern morcosan követte.

– No, ezt elintéztük, hála Istennek – kezdte vidáman. – Ha kiürítette poharát, drága ifjú barátom, akkor megyünk.

Taxin az ezredes lakására hajtattak, amely a Clarges Streeten volt. Uppingdon lenyűgöző szívességgel gagyogott, de Immelbern szorosra csukta a száját, és olyan kifejezést öltött, mint akinek fogfájása van.

– Jó lesz bor és kaviárszendvics? – kérdezte az ezredes. – Ezt magam is el tudom készíteni. Vagy ha valami kiadósabbat parancsol, akkor beszerezhetem.

– Kaviár? Jó lesz. – mormolta Simon beleegyezően.

Volt elég kaviár, és egy üveg remek sherry, hogy eltöltsék az időt, míg az ezredes elkészíti a szendvicseket. A bor kifogástalan volt, és látszólag kimeríthetetlen mennyiségben állt rendelkezésükre. Csitító befolyása alatt még a komor Immelbern is felengedett, bár az étkezés vége felé ismét órájára nézegetett, és összehasonlítgatta a faliórával. Háromnegyed kettőkor elkapta társának szemét, az ezredes ki nem apadó emlékeinek felsorolása közben támadt szünet alatt.

– No, George – mondta mogorván –, ha ráér…

– Hogyne! – felelt az ezredes ragyogva.

Immelbern a vendégükre nézett és habozott.

– Hogy a dolgunkkal foglalkozzunk.

Simon letette a poharat és gyorsan felállt.

– Magukra hagyom önöket – mondta kedvesen. – Máris túl sokáig vettem igénybe az idejüket.

– Üljön le, drága fiam, üljön le – parancsolta az ezredes keményen. – A fene egye meg Sidney, állandó közbeszólásod kezd nevetséges lenni. Ha tovább is így beszélsz, azt leszek kénytelen hinni, hogy üldözési mániában szenvedsz. Már mondtam, hogy Mr. Templar régi barátom. Istenemre, és sértés, ha azt mondod házam vendégére, hogy nem bízhatunk meg benne. Bármiről van szó, nyugodtan beszélhetünk előtte is.

– De Sir George! Gondoljon a kockázatra!

– Marhaság – morogta az ezredes. – Csak képzelődsz. Sőt – folytatta, mintha hirtelen eszébe jutott volna – átkozott legyek, ha el nem mondok neki mindent.

Immelbern kinyitotta a száját, aztán újra becsukta, és fáradtan hátradőlt. Magatartása kifejezte, hogy már kimerült „egy valószínű őrültet hiábavalóan rábeszélni”, és most kezdi észrevenni, hogy semmi értelme sincs. Nem tehetett többet.

– Arról van szó kedves fiam – kezdte az ezredes –, hogy mindaz a titokzatosság, amivel Immelbern az egész dolgot körülveszi, és amiért annyira be van gyulladva, hogy elárulom, a körül forog, hogy mi szerencsejátékosok vagyunk. Lóversenyezünk.

– Ez még nem minden – vetette ellen Immelbern sötéten.

– Hát némi előnyünk van a többi fölött. Én a társadalmi életben, sok versenyló tulajdonosával tartom fenn a baráti kapcsolatot. Immelbern viszont, több trénert és zsokét ismer. Gyakran tévedhetetlen értesüléseket tudunk szerezni, ami annak az eredménye, hogy sok forrásból hallottakat teszünk össze, sőt nem egyszer tudjuk, hogy egyes futamok eredményét előre elhatározzák. Csak most annyit kell tennünk, hogy megkötjük a fogadást, és besöpörjük a pénzt. Ezt akarjuk csinálni ma délután is. Tudunk egy abszolút biztos nyerőt a mai kétórás Sandown Park-i futamban, és néhány perc múlva meg is tesszük.

Immelbern becsukta a szemét, mintha nem tudna tovább hallgatni.

– Ez elég ártatlannak látszik – mondta Templar.

– Persze – biztosította az ezredes. – Immelbern attól fél, hogy valaki megtudja, mit csinálunk – úgy értem, hogy valamelyik lótulajdonos, vagy tréner, vagy zsokéismerősünk, és akkor ezek a forrásaink eldugulnának. De Istenemre, szeretném tudni, hogy ki akadályoz meg abban, hogy tudjam, melyik barátomban bízhatom meg.

– Hát én nem szólok senkinek egy szót se – mondta Simon engedelmesen.

Az ezredes diadalittasan fordult Immelbernéhez.

– Na látod! Tehát semmi akadálya, hogy tovább is együtt maradjunk… hacsak Mr. Templarnak valami dolga nincs. A mi kis üzletünkkel néhány perc alatt végezhetünk. Azt hiszem, még bocsánatkéréssel is tartozol Mr. Templarnak!

Immelbern sóhajtott, néhány pillanatig mérges csöndben bámult a körmére, aztán ismét az órájára nézett.

– Öt perc múlva kettő – mondta. – Menynyit teszünk rá?

– Mondjuk ezret – felelt az ezredes lassan.

Immelbern felkelt és a telefonhoz sétált, ahol felhívott egy számot.

– Itt Immelbern beszél – mondta mártírhangon –, kétszáz fontot teszek Greenflyre.

Hallotta, hogy ismétlik a tételt, lenyomta a villát és újra tárcsázott.

– Szét kell szórnunk a fogadásokat, hogy a kezdőár le ne essék – magyarázta az ezredes.

Simon Templar bólintott és félig lecsukott szemmel hátradőlt a székben. A tárcsa kattogására, csörrenéseire, s Immelbern izgatott hangjára figyelt. Ötször ismételte meg a tételt, és az ötödik ismétlésnél Uppingdon félbeszakította.

– Legyen ezúttal kétszázötven, Sidney – mondta.

Immelbern beleszólt a kagylóba: Várjon kérem egy pillanatig – letakarta a kezével, és gondterhelten megfordult.

– Ezret mondott először, nem? Így ezerötven font lesz.

– Úgy gondolom, Mr. Templar is feltesz ötvenet.

Simon habozott.

– Körülbelül ennyi van éppen nálam.

– Ez ne bántsa, kedves fiam – nevetett Uppingdon ezredes. – Nálam van hitele, és úgy érzem, ki kell valamivel engesztelnem. Legyen száz, ha akarja.

– De Sir George! – nyögte Immelbern.

– Fene egyen meg, hagyd már abba – robbant ki az ezredes. – Már torkig vagyok vele… Legyen háromszáz – ebből száz a Mr. Templaré. És ha a ló mégsem nyer, akkor én fizetem.

Kissé feszült csönd ereszkedett le az utolsó tét bemondása után. Immelbern újra leült, és mogorván elgondolkozva rágcsálta egy meggyújtatlan szivarnak a végét. Az ezredes malmozott az ujjaival, mintha csak nehezen tudná a kellemetlen disputák emlékét lerázni. Simon Templar cigarettára gyújtott, és nyugodtan várt.

– Régóta csinálják ezt? – kérdezte.

– Talán két éve – válaszolta az ezredes. – Úgy éljek, elég sok pénzt nyertünk ezalatt… Tíz közül egy ló akad csak nagy átlagban, amelyik nem nyer… Emlékszem, egyszer Delhiben voltunk egy lóversenyen; akkor ejtette be az öreg Stubby Featherstone a Gangeszbe a sapkáját – később Cambrainál el is esett…

Újabb elkanyargó emlékezésbe merült, és Simon udvarias figyelemmel hallgatta. Gondolkoznia kellett, és hálás volt az ezredes szívességéért, hogy a társalgás terhét leveszi róla. Immelbern krónikus pesszimizmusában hallgatagon rágta a szivart, míg el nem telt vagy félóra. Akkor órájára pillantott, felkelt, és belevágott a házigazda egyik körülcirkalmazott mondatába.

– Az eredményeket most már megtudhatjuk – mondta hirtelen. – Vegyünk talán egy újságot?

Simon lassan fölállt. Eleget gondolkozott.

– Hadd menjek én – ajánlotta.

– Nagyon kedves magától, drága fiam. Mr. Immelbern elment volna. De Istenemre, nem baj. Menjen, és nézze meg mennyit nyert. Addig kinyitok egy másik üveget. Úgy éljek, erre iszunk egyet!

Simon vigyorgott, kisétált, és mikor az ajtó becsukódott mögötte, a két ember pillantása találkozott.

– Ha legközelebb azt mondja, hogy „úgy éljek!” akkor lepofozom a fejét – mondta Immelbern. – Miért nem jut már eszébe valami új?

Most azonban Sir George Uppingdon túl volt a megsérthetőség határán.

– Megfogtuk a fiút – jelentette ki örömmel.

– Remélem – felelte Immelbern sokkal óvatosabban.

– Tudom, hogy miről beszélek, Sid – folytatta az ezredes csökönyösen. – Komoly, fiatal, de amellett a konzervatív fajtából való fickó – olyan mint jómagam – és ez a legjobb fajta. Nem olyan rohangáló, időkkel lépést tartó, tűzijátékszerű ember. Bármibe fogadok, hogy egy óra múlva össze fog szedni egy ezrest, hogy feltegyük a holnapi futamra. Az ő fajtája lassan fog tüzet, de akkor jobban ég, mint akármilyen más.

Immelbern durva hangot adott.

Simon Templar megvette a Star-t, és izgalom nélkül a „Lapzártakor” jelentett hírekhez lapozott. Greenfly öt az egyhez nyert a kétórás futamban.

Mosolyogva sétált vissza a Clarges Streetre. Különlegesen kéjes mosoly volt, mert nem csak azért ment el, hogy megvegye az újságot, hiszen a hírben éppolyan biztos volt, mint Uppingdon és Immelbern együttvéve, hanem azért is, hogy szabadon mosolyoghasson és kiszellőztethesse a fejét. Ha arra kényszerült volna, hogy tovább is ott üljön Uppingdon szobájában, és szüntelen viselje azt a nehézkes és komoly álarcot, akkor a szája körül talán több izma elszakadt volna a túlságos megerőltetéstől.

– Halló Angyal – mondta mellette egy ismerősen álmos hang.

Kéz nehezedett a karjára, és gyorsan hátrafordulva hatalmas, gyerekarcú, keménykalapos embert látott, akinek állkapcsa, mint kérődző tehéné, ritmikusan mozgott.

– Pszt – felelte az Angyal. – Még meghallja valaki.

– Van még valaki, aki nem tudja? – kérdezte Teal főfelügyelő gúnyosan.

Simon Templar bólintott.

– Bármilyen különösen is hangzik, de van.

Higgye vagy ne, Claud Eustace, valahol ebben az óriási városban – a világért sem mondanám meg, hogy hol – maradt még két bizakodó lélek, akik nem ismerték fel a nevemet. Most bújtak elő a remeteségükből, és még nem hallották a legfrissebb híreket. A modern bűnözés Robin Hoodja – folytatta az Angyal szónokiasan –, a gonoszok ostora, a hit védője – tud még más fejcímeket is az újságokból? – visszajött, hogy elszabadítsa a poklot Anglia fölött… és két ember nem tudja.

– Maga túl boldognak látszik – felelte a detektív gyanakodva. – Kikről beszél?

– Uppingdon és Immelbern a nevük. Már biztosan találkozott velük korábban is. Sokat tudnak a lóversenyről, én pedig a „balek” vagyok, aki azonban nem lesz sokáig az. Pillanatnyilag ötszáz fonttal tartoznak nekem.

Claud Eustace Teal gyermeki kék szeme elgondolkozva nézte végig. És Teal főfelügyelő nem táplált magában illúziókat. Nem osztotta Uppingdon és Immelbern urak tudatlanságát. Évek óta ismerte az Angyalt, és tudta, hogy ismét visszatért. Tudta, hogy új kalózhadjáratok következnek London alvilágában, mint annyiszor a múltban: tudta, hogy a kettőjük közti harc is fel fog támadni, a vidám törvényenkívüli és a Törvény őre közötti végtelen küzdelem, s végre azt is sejtette, hogy életében a Bajnak új korszaka fog elkezdődni. És mégis egy röpke pillanatra, ritka mosoly érintette a száját.

– Gondoskodjék róla, hogy aztán fizessenek is – mondta, és továbbment a szokott szomorú és letargikus útján.

Simon Templar visszasétált a Clarges Streetre. Uppingdon beengedte, és még a melankólikus Immelbern is felugrott mikor beléptek a nappaliba.

– Nyert? – kérdezték kórusban.

Az Angyal kinyújtotta az újságot.

Megragadták, és kézről-kézre adva elragadtatott kifejezéssel vizsgálgatták a hasábokat.

– Öt az egyhez – lihegte Uppingdon ezredes.

– Ötezer font – suttogta Immelbern.

– A hetedik nyerő a sorozatunkban.

– Nyolcvanezer font négy hét alatt.

Az ezredes Simonhoz fordult.

– Milyen kár, hogy csak száz fontot tett fel – mondta pillanatnyilag elszomorodva. Aztán eszébe jutott a megoldás, és felragyogott az arca. – De hisz nevetséges. Ezt könnyen kiköszörülhetjük. A legközelebbi futamban velünk egyenlő nagy tétet rak fel. Immelbern, maradj nyugton! Már éppen elégszer szakítottál félbe. Templar, kedves fiam, ha a legközelebbi futamban szeretne velem együtt…

Az Angyal megrázta fejét.

– Sajnos, nem. Kis hazárdjátékot játszom, néha, de különben csak biztosra megyek.

– De ez biztos! – kiáltotta az ezredes.

Simon maga elé nézett.

– Semmi sem biztos, míg előre nem tudjuk az eredményét. A ló felfordulhat a pályán, a zsoké elájulhat. A kockázat, elismerem, alacsony, de megvan. Én kiküszöbölöm. – Egyszerre oly józan intenzitással nézett rájuk, hogy szinte lenyűgözte őket. – Furcsán hangzik, de én médium vagyok.

A két ember rábámult.

– Mi… mi? – dadogta az ezredes.

– Mit jelent ez? – kérdezte Immelbern pontosabban.

– Jövőbelátó vagyok – felelte az Angyal egyszerűen. – Például végignézem az induló lovak listáját az újságban, behunyom a szememet, és hirtelen magam előtt látom a nyerőket, mintha csak az esti újságot olvasnám. Nem tudom, hogyan lehetséges. Öröklött dolog. Az anyám is ilyen volt.

A két másik kételkedve bámult rá. Hitetlenkedtek, csodálkoztak, és az járt a fejükben, hogy esetleg nem értenek egy viccet, és talán udvariasan nevetniük kellene. És mégis, talán az Angyal hangjában valami, vagy a szemének értetlen kitágulása miatt, természetfeletti hideg huzat fújt végig a hátukon.

– Ejha! – ejtette ki az ezredes bizonytalanul, mert úgy érezte, hogy valamilyen hangot kell adnia, és az Angyal különösen mosolygott.

A párkányon álló órára nézett.

– Megmutatom, jó? Ma nem akartam semmilyen fogadást kötni, de ha már egyszer elindultam, akkor folytathatom is.

Felemelte a déli kiadást, amit a Palace Royalban olvasott, és hátsó oldalán a lóversenyprogramot tanulmányozta. Aztán letette az újságot és behunyta a szemét. Néhány másodpercig egyikük sem lélegzett a csendben, míg ő ott állt, arcát a kezébe temetve… A rettentő koncentrációban kissé ide-oda ingott a teste.

Az érthetetlen hideg fuvallat ismét végigszaladt a társakon, majd az Angyal hirtelen felegyenesedett, kinyitotta a szemét, és a telefonhoz sietett.

Elég lassan tárcsázta a számot. Megfigyelte Immelbern ujjainak mozgását, és éles füle mind az öt hívásnál gondosan megszámolta a visszatérő tárcsa kattanásait. Nem őrajta fog múlni, ha hibás számot hív.

A kagylót felemelték a másik oldalon. Egy hang szólott:

– Baby Face – mondta nyomottan.

Simon Templar mélyet lélegzett, és belülről gigantikus mosolyt nyomott el. Kifelé a szempillája se rezzent.

– Kétszáz fontot Baby Face-re Mr. Templar számára – mondta, és a másik kettőt sokkal inkább lenyűgözték a gondolataik, semhogy észrevegyék: milyen ügyesen utánozta Immelbern mély hangját.

Mosolyogva visszafordult hozzájuk.

– Baby Face – jelentette ki a tökéletes biztonság nyugalmával – fogja nyerni a Sandown Parki háromórás futamot.

Uppingdon ujjai a tekintélyes fehér bajszát simogatták.

– Úgy éljek! – mondta.

Fél óra múlva mind a hárman együtt mentek el az újságért. Baby Face nyert, tíz az egyhez.

– Ejha! – rikkantotta az ezredes, és kissé szédelegve bámult az eredményre.

Immelbern arcán majdnem babonás tisztelet ült. Nehezen tudta volna eltitkolni, mi megy végbe a lelkében. Egész életében ilyesmiről álmodozott. A ló, a Ló volt romantikátlan lényének egyetlen igaz szerelme. A Newmarket légköre ült a ruháján, istállószag áradt körülötte finom illatszerként, és szerencsés időben gazdag ember lehetett volna az ő törvénytelen útjain, ha minden jövedelme azonnal sosegyőző lovak lábán nem veszett volna el. Titkos vágyálmaiban, amelyek még a legflegmásabb lélekben is ott rejtőznek, mindig élt a vad és lehetetlen gondolat, hogy bárcsak egyszer egy héten át mindennap előre olvashatná a holnap nyerőit… s akkor olyan vagyonra tenne szert, amellyel mindörökre megszabadulna a „bizalmi ember“ piszkos játékától, és lenne rá ideje, hogy tökéletesítse azt a csalhatatlan nyerési rendszert, amin már kora gyermekkora óta munkálkodott.

És íme, a csoda most bekövetkezett ennek a gondtalan és elmélázó fiatalembernek a személyében, aki nem is látszik felfogni különös tehetségének potenciális millióit.

– Meg tudná ezt csinálni minden nap? – kérdezte rekedten.

– Oh, hogyne – felelt az Angyal.

– Minden futamban! – nyögte Immelbern érdesen.

– Miért ne? – kérdezte az Angyal. – Bár eléggé unalmassá teszi a futamot, és hamar belefárad az ember mindig csak fölvenni a pénzt…

Immelbern nagyot nyelt. Nem tudta elképzelni, hogyan lehet ilyenbe belefáradni. Úgy érezte, mintha fejbe csapták volna.

– Nos hát – mondta az Angyal könnyedén – most már mennem kellene…

Ezekre a szavakra valami történt Sir George Uppingdon ezredessel. Eleget szenvedett. Immelbern ugratásai még mindig visszhangzottak arisztokratikus mellkasának főúri űrében. És Immelbern még mindig félig-hülye kábulatában dadogott – ő, aki szinte dühítően dicsekedett az új ötletek iránt való érzékével és képességeivel.

Uppingdon ezredes szelíden, de igen erősen megfogta az Angyal karját.

– Várjon egy percig, kedves fiam – mondta, és gondosan megforgatta a szavakat nyelve körül.

– Ne legyünk ódivatúak. Lépést kell tartanunk a korral. Ez a maga médium képessége igazán csodálatos. Egy élet szerencséje van benne. Ha Immelbern ölébe tele pénztárca hullana, még ő kérdezné tőlem, hogy mi az. Hála Istennek, én nem vagyok ilyen. Úgy éljek, drága Mr. Templarom, kedves fiam, egyszerűen felhívom, hogy visszajöjjön a lakásomra, és megbeszéljük mit csináljunk evvel az isteni adományával! Úgy éljek!

Immelbern az egész beszélgetés alatt szinte alig hallott valamit örömében.

Majdnem két órával később történt, hogy a két barát felballagott a Strand melletti kis egyszobás irodába. Bútorzata egy székből, asztalból, telefonból és a sarokban álló írógépből állt. Már hetek óta nem takarítottak benne, de célját azért remekül ellátta.

A cég harmadik és igen fiatal tagja a széken ült, lábát az asztalra tette, nedves cigarettát szívott, és egy magazint lapozott. Megdöbbenve, és szinte ijedten nézett fel barátainak zajos belépésekor.

– Megcsináltam a szerencsénket! – sikkantott Immelbern, és a pattanásos fiatalembert visszataszító külseje ellenére átölelte.

Némi ránc borította el egy pillanatra az ezredes izzó ábrázatát.

– Mi az, hogy te csináltad meg? – kérdezte.

– Ha nem lettem volna ott…

– Ugyan, ki a fenét izgat ez? – mondta Immelbern – néhány hónapon belül milliomosok leszünk.

– Hogy-hogy? – kérdezte az ifjú értetlenül.

Immelbern csettintett egyet – ilyen egyszerűen. – Ugyanis van egy mad… méda…

– Médium – mondta az ezredes.

– Egy fickónk, aki a jövőbe tud látni. Szemére tapasztja a kezét, és úgy olvassa el maga előtt a befutott lovakat, mintha csak az esti újságban látnád. Ma délután négyszer egymás után megtette. Bevesszük magunk közé. Nehéz munkánk volt, míg rávettük – ma éjjel Franciaországba akart utazni –, el tudod képzelni, ilyen pasas, aki csak utazgat, amíg itt 1óversenyeznek?! Ötszáz fontot kellett adnunk, hogy lebeszélhessük róla. De megérte. Holnap kezdjük a mókát és ha Templar…

– Szóval így hívják, mi ? – kérdezte a pattanásos ifjú örömmel. – Már kezdtem csodálkozni miről van szó.

Rövid, meglepetéses csönd.

– Mi az, hogy miről van szó? – kérdezte végre az ezredes.

– Hát – magyarázta a vulkanikus arcú úr – mikor Sid délután minden esetben felhívott, már…

– Mi? – recsegte Immelbern. – Én hívtalak fel?

– Igen, és én bemondtam az elsőnek befutott lovat, mire maga azt mondta, hogy „kétszáz fontot Baby Face-re Mr. Templar számára” – „négyszáz fontot Celofánra, Mr. Templarnak” – folyton nagyobb és nagyobb téteket, s egyszer sem vesztett lovakra – hát már kezdtem csodálkozni, hogy miről van szó.

A beálló csend minden eddiginél hosszabb volt, és olyan dolgok izzottak a levegőben, amikre az angol nyelvben nincsenek szavak.

Az ezredes szólalt meg.

– Lehetetlen – mondta kábultan. – Tudom, hogy az óra lassú volt, mert magam állítottam hátrább öt perccel a start megkezdése előtt – és ez a fickó tíz perccel a futam előtt telefonált minden esetben.

– Akkor ő is hátrább tolta öt perccel, míg maga nem vett észre – válaszolt az ifjú okosan.

Az ötletet néhány rettentő másodperc múlva megemésztették.

– Úgy éljek! – mondta Sir George Uppingdon reszkető hangon.

Immelbern nem szólt egy szót se. Levetette a kabátját, felgyűrte az ingujját, és szeme vágyakozóan tapadt az ezredes arisztokratikus képére.

Az ördögi repülőgép

– Úgy látom – mondta Patricia Holm szomorúan –, már megint valami rosszban töröd a fejedet.

Simon Templar vigyorgott és kinyitott egy újabb sörösüveget. Biztos kézzel öntött belőle.

– Lehet, hogy igazad van, szívem. Más ember náthás lesz, én mindig bajba jutok.

– Még sohasem panaszkodtál miatta – mondta a lány szkeptikusan.

Az Angyal megrázta fejét.

– Pedig így van. Az utókor mint gonosz, rosszakaratú embert fog ismerni, aki a kegyetlen sors áldozata lett. Mindig jó szerettem volna lenni.

Az ösztönös jóság úgy sugárzik bennem, mint egy szentjánosbogár. De senki sem hiszi el. Mit tanácsolsz?

– Dolgozzál!

– Aha. Valami tiszteletreméltó munkát végezni, ugye? Például idős, lorgnonos[2] hölgyek számára gyapjúalsókat előállító gyárban, mi? És minden darabhoz mellékelnénk egy lorgnettet is. – Simon felemelte a poharát és mélyet húzott belőle. – Nem rossz ötlet, de minden ilyen terv kiviteléhez kezdőtőke kell. És rengeteg ideig kell várni, míg hasznot kezd hajtani. Amellett nem is hiszem, hogy olyan nagy hasznot hajtana. Durva számítás szerint is egy százötven centis kebelt körülérő gyapjúfonalból akkora mennyiség…

Monty Hayward, aki szintén jelen volt, elővette a dohányzacskóját, megtömte a pipáját, és közbevágott.

– Nekem is volt valaha tőkém – emlékezett vissza –, de nem sok hasznát vettem.

– Mennyit tudsz kölcsönadni? – kérdezte az Angyal reménykedve.

Monty lesöpörte a dohányszálakat öléből, és óvatosan kipróbálta a pipa szelelését.

– Már nincs egy vasam se, és ha volna, akkor se adnék neked belőle – mondta kedvesen. – Már csak azért sem lehet róla szó, mert egy Oscar Newdick nevű pasasnál van. Még sohase beszéltem erről?

Az Angyal tagadón rázta meg a fejét, és mélyebbre fészkelődött a székben.

– Mintha nem is téged hallanálak, Monty. Valakinek tényleg sikerült egyszer téged is becsapni?

Monty bólintott.

– Annak is lehet nevezni. Hat évvel ezelőtt történt, amikor még jóval fiatalabb és tapasztalatlanabb voltam. És amellett egész ügyesen csinálták. – Gyufát gyújtott, és elgondolkozva pöfékelt. – Ezzel a Newdick nevű fickóval a vonaton találkoztam, amikor épp hazafelé mentem. Hetente többször is láttam és aztán, hogy az idő unalmát elűzzük, beszélgetni kezdtünk. Mérnök volt és feltaláló. Gyrokopterekkel foglalkozott és Walmont közelében kis egy lóerős műhelye volt, ahol ezekkel kísérletezett. Rengeteg technikai dologról beszélgetett, én meg a magam szakmájáról fecsegtem – azt hiszem egyikünk sem értette meg a felét annak se, amit a másik mondott, tehát remekül ment a dolog.

Miután a pipája már remekül működött, Monty kezébe kerítette a sörnyitót, és ügyes átkaroló mozdulatot végzett a készlet irányában.

– Egy szép napon aztán Newdick meghívott, hogy ugorjak be hozzá, és nézzem meg a gyrokopterét. Szombat délután nem volt semmi dolgom, hát leszaladtam Walmontba, hogy megnézzem, mit csinál. Az egész felszerelés nem állt többől, mint néhány rozsdás polcból, és egy hosszú mezőből, ahol fel és leszállni szokott, azonkívül tényleg volt ott egy helikopter is, amit szerinte ő maga csinált. Mindent elmondott, hogyan működik, satöbbi, amiből egy szót se értettem, és aztán megkérdezte, hogy szeretnék-e repülni vele egyet? Mire azt feleltem, hogy köszönöm szépen, semmi kedvem sincs hozzá. Tudod milyenek ezek a gépek – közönséges repülőgép, de nincsen szárnya, és valami ventilátorszerű dolog tartja fönt az embert; – még akkor sem bíznék valami nagyon bennük, ha tudom, hogy rendes gyárban készülnek. Így még kevésbé éreztem kedvet rá, hogy régi drótokból és rozsdás vasdarabokból otthon készült vacakban kockáztassam a nyakamat. Viszont azonban annyira könyörgött, és olyan sértődött arcot vágott, hogy inkább elhatároztam, felmegyek vele, és legfeljebb egész úton imádkozni fogok, hogy darabokra ne menjen szét, mielőtt ismét földet értünk.

Az Angyal sóhajtott.

– Szóval ezért ilyen az arcod? – jegyezte meg mélységes örömmel. – Ha tudnád, mennyire izgatott mindig, hogy megtudjam…

– Ez az anyámtól ilyen – válaszolta Monty büszkén. – Nem, nem estünk le. Sőt, igen érdekes élményben volt részem. Vagy nagyon jó gép volt, vagy ő lehet nagyszerű pilóta, mert szinte mindent meg tudott tenni vele. Nem tudom, vajon voltál-e már valaha gyrokopterben – én csak ezt az egyet próbáltam ki, és tényleg minden előnyét észrevettem. Pontosan úgy szállt fel mint egy lift, és ugyanolyan simán is érkezett le. Sohasem értettem ezekhez a dolgokhoz sokat, de miután ilyen örvendetes példát láttam, tényleg úgy éreztem, hogy eljött a Légkorszak… vagyis, amikor mindenkinek lehet egy kis pázsitos területe és ilyen gépe, amin el lehet menni víkendre…

– És így – folytatta az Angyal feddőn – , amikor megkérdezte, hogy szeretnél-e befektetni egy kis pénzt abba a társaságba, amit ő fog alapítani, hogy húsz fontos gyrokoptereket árusítsanak, akkor előszedted a csekk-könyvedet és megkérdezted, mennyire van szüksége.

Monty nevetett.

– Valahogy így volt. A részletek nem számítanak, de három hét múlva ötezer font értékű részvényt vettem tőle.

– Na és a trükk? – kérdezte Simon, mire Monty vállat vont.

– Egyszerűen az, hogy a gép nem is az ő találmánya. Valóban ő építette, de vonalról-vonalra lemásolta egy másik létező gépről. Egyetlen csavart sem ő talált fel. Ezért a modell nem az övé, és nem volt joga rá, hogy gyárthassa. Tehát a társaság se alakulhatott meg. Persze, ezt nem ő mondta, és nem is ilyen formában. Szerinte: megtudta, hogy a dolog „véletlenül egyezik a másik szabadalommal”, megesküdött rá, hogy tényleg véletlen, és telesírta az irodámat, mikor rájött, hogy az egész munkája hiábavaló. Mondtam neki, hogy egy szót se hiszek az egészből, de evvel nem tudtam visszaszerezni a pénzemet. Nem volt bizonyítékom ellene, amivel beperelhettem volna. Mondta ugyan, hogy a találmánya új, és be is van jelentve a szabadalmi hivatalnál, de nem adta írásba, és a végén le is tagadta. Később beszéltem egy ügyvéddel, s ez is csak megerősítette a véleményemet, hogy nem tudnám rábizonyítani a csalást. Talán elítélték volna Newdicket, hogy megfelelő óvatosság nélkül magához vette a pénzemet, de akkor sem láttam volna vissza belőle egy centet sem.

– Magántársaság volt, ugye? – kérdezte az Angyal.

Monty bólintott.

– Ha más lett volna, nyílt piacra dobott részvényekkel, akkor másképpen végződött volna az eset – mondta.

– Mi történt a pénzzel?

– Newdick elköltötte – vagy legalább is ezt mondta. Kifizette a régebbi adósságokat, amik a kísérletezés alatt felgyűltek; a többit pedig gépekre és tervrajzokra adta ki. Visszaadott talán hét vagy nyolcszáz fontot, és meg is ígérte, hogy ördögien fog dolgozni, hogy kitaláljon valami újat, amivel visszafizethetné az egészet, de ettől kezdve aztán többet nem is láttam. Azóta talán másokat is bepalizott ugyanevvel a dologgal. – Monty filozofikusan elvigyorodott, az órára nézett és felállt. – Na, most már mennem is kell. Szombaton benézek hozzátok – ha addig nem tartóztatnak le.

Miután kiürítettek egy másik üveg sört, tényleg el is távozott, és akkor Patricia Holm gyanakodva nézte az Angyalt. Nem tévesztette szem elől azt a csöndes nyugalmat, amivel Monty Hayward beszámolóját figyelte, és már régóta ismerte Simon Templart. Az Angyal szájában friss cigaretta meredt fölfelé, kezét zsebre vágta, és olyan angyali ártatlansággal mosolygott a lányra, amit csak a kék szemében táncoló gúnyos mellékíz tudott meghazudtolni.

– Emlékszel, mit mondtam? – kérdezte a lány.

A férfi nevetett.

– Hogy rosszban töröm a fejemet? Édesem, mikor fogod végre száműzni ezeket a csúnya gondolatokat? Lelkemre vettem a tanácsodat. Talán igazad van a munkára nézve. Biztosan csinos lennék cilinderben és gyöngygombos kamásliban; el sem tudod képzelni, mennyire fel tudnék vidítani egy igazgatósági tanácskozást, ha a szívem-lelkem belevinném.

De Patriciát nem lehetett tovább áltatni, mikor másnap reggel az Angyal eltávozott. Hatalmas méretű ruhásszekrényéből kiválasztotta egyik legelegánsabb ruháját, gyönyörű színű, csodálatos szövésű öltönyt, amit súlyos napi munkával senki sem tudott volna kiérdemelni. Nyakkendője ragyogott, selyemharisnyája miatt minden kommunista epeömlést kapott volna jogos méltatlankodásában, és jobb szeme fölé vadonatúj szalmakalapot csapott, aminek láttára mindenki kételkedett volna, hogy ugyanennek rokona lehet az az alaktalan tökfedő, ami alatt májfoltos öregurak pepecselnek a kertjükben. Azonfelül előszedte istállójának büszkeségét is, a krém és vörös Hirondelt, amely már magába véve olyan gazdag emberre mutatott, aki ötezer fontot fizethet ilyen kocsiért, és aztán egy gallon benzint puffogtat el minden három-négy mérföldön.

– Hol lesz a temetés? – kérdezte a lány, és az Angyal szelíden mosolygott.

– Fiatal sportférfiú vagyok, akinek több a pénze, mint az esze, és biztos vagyok benne, hogy Newdick testvér örömmel fog üdvözölni – mondta, és utána megcsókolta a lányt.

Oscar Newdick nagyon is örült. A bolond jómód légköre, amit az Angyal olyan könnyen tudott fölvenni, mint más egy kabátot, egyik legfontosabb tulajdonsága volt, és sose használta becsületes célra.

De ezt Mr. Oscar Newdick nem tudta. Számára ilyen ember megérkezése imáinak beteljesülését jelentette. Monty Hayward sejtése Newdick működéséről, mióta bezsebelte tőle az ötezer fontot, bár közel járt az igazsághoz, de még sem volt teljesen pontos. Newdick nem tudott sok mást becsapni, csak hármat, és ezek közül is csak egy adott át neki száz vacak fontot. A helikoptergyártás trükkje kezdett nem kielégítő osztalékokat juttatni, és a múlt év egyetlen penny nyereséget sem hozott. Newdick nem hitt a fillérek felhalmozásában; ha már megvágott valakit, akkor szerette, ha nagyban sikerül, és tudott is várni rá. A százfontos befektető téves megítélésen alapult. A fiatalember, aki mesés gazdagságú és nagyszámú nagybácsikkal vezette félre, mikor eljött az idő „vágásra”, mindent letagadott, és az egész történet csak szépen kitalált mesévé foszlott. Így a várakozási idő lassanként kezdett minden határt meghaladni. Newdick csakugyan ezer meg ezer mérföldet utazott a külvárosi vonatokon, hogy áldozatokra akadjon, mert az utastárs ötlete valóban saját találmánya volt, és sikerült is tökélyre vinnie – de már sok hónap múlt el azóta, hogy harci körútjairól utoljára vitt haza reményteljes befektetőket.

Amikor Simon Templar megérkezett, Mr. Newdick épp bánatosan nézegette az összerozsdásodott vas- és géptömeget, s azt számítgatta, vajon mennyit kaphat érte az ócsakavastelepen. Úgy érezte, eljött az idő, mikor már az utolsó fillért is kisajtolta a találmányából. Elég szépen jövedelmezett, és meghozta a csekély befektetést is, de most már kezdett idegeire menni. Legjobb megoldásnak látszott, ha abbahagyja az egészet, és sokoldalú képességeit másra összpontosítja. Például valami jól menő biztosítási üzletre, amit ugyancsak jó kis tüzecske követne, már sokkal jövedelmezőbb megoldásnak látszott. Viszont a múltkori esetek, és a rájuk következő nyilvánosság miatt „fáradt volt” új megoldásokat kitalálni. Szóval épp ezekben az ihlettelen töprengésekben vergődött, mikor „hivatali” csengője megszólalt, és manna esett az Égből.

Be kell vallanunk, hogy Oscar Newdick nem ismerte fel azonnal a mannát. Először azt hitte, hogy az adóhivatalnok érkezett, vagy valami újabb felszólítás a kifizetetlen villanyszámla miatt. Odalépett a piszkos ablakhoz, és az országútra nézett, hogy ha feltevése helyesnek bizonyulna, a mögöttes mezőn át idejekorán elmenekülhessen. Aztán megpillantotta a kint álló impozáns autót.

Mr. Newdick, aki nagyvilági ember volt, tudta, hogy adószedők és gazemberek ritkán járnak kötelességük teljesítése közben ötezer fontos Hirondelen, és ezért könnyű lelkiismerettel, és kellő optimizmussal sietett az ajtót kinyitni.

– Halló, öreg mókus – mondta az Angyal.

– Uhm-helló – jegyezte meg Newdick.

– Csak benéztem, hogy lássam, hogy megy a jó öreg cég – folytatta az Angyal.

– Öööö, igen – válaszolta Newdick. – Hm, fáradjon be.

Habozását nem a szégyenlőssége, vagy megsértett önérzete okozta. Newdicket nem izgatta, ha öreg mókusnak hívják. Nem vágyott rá, hogy ezt ilyen gazdagnak látszó fiatalemberektől kikérje magának. Mindössze az történt, hogy kezdte felismerni a mannát, és lelkében ugyanazok az érzések viharzottak végig, mint a bibliai zsidókéban, mikor rájöttek, hogy csoda történt velük.

Az Angyal befáradt. Newdick irodája egy kis, gyenge berendezésű szobácska volt, alig nagyobb egy telefonfülkénél, amiben parányi, papírokkal és vékony porréteggel bevont asztalka álldogált – és alig látszott összhangosnak az ajtón hivalkodó sárgaréz táblával, amely büszkén hirdette, hogy ez a Newdick Helicopter bejegyzett Co. hivatali helyisége. Látogatóját azonban ez látszólag nem zavarta.

– Mit parancsol? – kérdezte Mr. Newdick.

Simon kissé katonás külsejű középkorú embert látott, akinek éles szeme tévelygés nélkül szegeződött rá. Már maga ez a karakter sok embert lefegyverezhetett volna, de Simon Templar elég régóta forgott tisztességtelen körökben, hogy tudja: másnak egyenest a szemébe nézni egyike a becsület legmegtévesztőbb jelének.

– Mert – mondta az Angyal, és elővette platina cigarettatárcáját –, engem érdekelnek a helikopterek. Már nem egyszer észrevettem a maga gyárát, mikor erre jártam, és úgy tudtam, hogy elég kicsi. De legalább remélem, ahhoz nem olyan kicsi, hogy egy másik társ is elférjen benne, ugye?

– Csak nem arról van szó – ismételte Newdick, aki nem hitt a fülének –, hogy be akar lépni a cégbe?

Simon bólintott.

– De mennyire! Sőt, ha a többi társ ki szeretne lépni, akkor az egész jó öreg mókát átvenném. Rengeteg sok időm van, és szeretek gépekkel játszadozni. Csak kell valamit csinálni, ha az ember nem akar elhülyülni, igaz? Amellett, nem olyannak látszik a dolog, mintha valami nagy forgalom volna itt; és én fel tudnám ébreszteni a jó öreg helyet. Csinálnék valami útmenti repülőteret, ha érti mire gondolok. Vacsorák, italok, tánc, csinos lányok… Hogyan?

– Nem mondtam semmit – felelt Newdick.

– Na, mit szól hozzá?

Newdick megvakarta az állát. A manna felismerését megemésztette. Az Égből esett. Igaz dolog volt. Még történnek csodák. A világ szebb, rózsásabb hely.

– Egyik megjegyzése ugyan – mondta – minden alapot nélkülöz. Ami azt illeti, elég nagy a forgalmunk. Vannak megrendelőink, összeköttetéseink, szerződéseink… – kezének beszédes mozdulatával az iparnak olyan területeit ölelte föl, amivel a be nem avatott nem lehet tisztában. – Mindazonáltal, ha feltételei kedvezőek, meghallgatom.

Simon bólintott.

– No, öreg mókus, mennyit gondol?

– Oh, ön mennyit gondol? – kérdezte Newdick. – Oscar Newdick vagyok, mellesleg.

– Aha. Na, és a többi partner, Oscar, vén hering?

Newdick kifordította a tenyerét.

– Csak névleges társak – magyarázta. – Néhány barátom, akiknek igen kis befektetett tőkéjük van – ami éppen csak hogy elég egy bejegyzett társaság technikai igényeihez. A konszern tulajdonképp az enyém.

Simon arca fölragyogott.

– Remek! Nagyszerű! Hát, ismétlem, Newdick, öreg helikopter, mennyire, taksálja?

– A névérték huszonötezer font körül van – mondta Newdick komolyan. – De ennél persze jóval többet ér. Jóval többet… Kétlem, hogy vajon ötvenezer font is megfelelő ár lenne-e. A szabadalmaim egymagukban többet érnek ötvenezernél. Hatvanezer aligha ingatna meg. Hetvenezer elég alacsony ár lenne. Nyolcvanezer…

– Az már rengeteg pénz – mondta az Angyal, lezárva Newdick önmagával folytatott árverését.

Newdick bólintott.

– De még nem látta a helyet – sem a gépeket. Körül kellene nézni, ha nem is akar venni.

Newdick szinte megremegett még a gondolatára is, míg ezt mondta.

Kivezette az Angyalt a hivatalból a fészerhez. Senki, aki az ócskavasak előbbi szomorú felülvizsgálását látta, nem hitte volna el hogy ez ugyanaz az ember, aki most annyi lelkesedéssel és szeretettel néz szét.

– Ez – jelentette ki Newdick – a műhelyünk. Itt láthatja a gépeink részleteit megmunkálás alatt. Ott állítják össze. Azok a gerendák különleges eszközök. Amott acéldrótok vannak…

– Nahát! – mondta az Angyal tisztelettel. – Sose hittem volna hogy ennyi dolog kell egy gyrokopterhez. Jól fel kell öltöztetni őket, míg kész vannak, he? Viszont van egy barátnőm, aki meg csak akkor érdekes, ha…

Newdick szórakozottan és türelmesen hallgatta.

Aztán a következő házikóba mentek. Newdick oly tisztelettel közeledett az ajtókhoz, mintha valami szobrot akarna leleplezni.

– És ez – mondta – a Newdick-féle helikopter!

Simon szétnézett.

– Hol vannak a munkások? – kérdezte.

– Ma szünnapjuk van – mondta Newdick, és feljegyezte magában: legközelebb kell néhány jól festő munkást szerződtetni. – Ez régi szokás nálunk. Drága anyám halálának évfordulóján mindig szünnapot adok. – Letörölt egy könnyet, és más tárgyra tért. – Nem akar repülni egyet?

– Marha jó ötlet – egyezett bele az Angyal.

A helikoptert kigördítették, és amíg fölmelegedett, Simon megmutatta pilótaengedélyét. Newdick nehézkesen gratulált. Csináltak egy tízperces túrát, és mikor leszálltak, az Angyal az ülésben maradt.

– Kipróbálhatom magam is? – kérdezte. – Szeretnék egyedül menni.

A gép jól be volt biztosítva, és Mr. Newdick csak egy pillanatig habozott. Szeretett volna jó embernek látszani.

– Hogyne. Csak próbáljon ki rajta minden fogást, és látni fogja, hogy remek kis gép.

Simon észak felé ment. Mire Newdick kis hangárja eltűnt szem elől, minden próbának alávetette a gépet ami csak eszébe jutott, és az eredmény csak megerősítette azt a benyomást, amit már a Newdickkel való együttrepüléskor szerzett.

Mikor megpillantotta a London Air Parkot maga alatt, leállította a motort, és tökéletesen függőleges vonalban leereszkedett, pontosan a Cierva hangárak előtt. Simon kiszállt és megfogta az egyik tesztpilótát.

– Eljönne velem egy rövid kis útra? – kérdezte. – Szeretnék mutatni valamit.

Míg a Newdick-féle repülőgép felé mentek, az ember arcára meglepett ráncok ékelődtek.

– Ez a maga gépe?

– Többé-kevésbé – felelte Simon.

– Olyan, mintha rosszul állították volna össze – mondta a pilóta aggodalmasan. – Nem volt baj vele?

Az Angyal megrázta a fejét.

– Azt hiszem, rá fog jönni, hogy egészen jól állították össze.

Bemutatta hogy mire gondol, és amikor visszatértek, a pilóta egyedül ment fel rá másodszor, hogy ő is kísérletezzen. Mások is kipróbálták. Gépészek vakargatták a fejüket és próbálták ki ismét. Telefonálgattak egész Londonon keresztül. Teljes két óra telt el, mire Simon Templar megérkezett Mr. Newdick hangárja elé, és megszabadította a feltalálót az emésztő izgalomtól.

– Már féltem, hogy lezuhant – mondta Newdick megindultan, és valóban, az a hit, hogy jótevője elpusztulhat, mielőtt átadta volna pénzének egy részét, többféle hideg verejtéket csapott ki Mr. Oscar Newdicken.

Az Angyal vigyorgott.

– Csak elszálltam Readingbe egyik barátomhoz – hazudott. – Nagyon tetszik a gépe. Ördögi jó! Menjünk beljebb és beszéljük meg a dolgot.

Mikor jóval később megtért Patriciához, vidám volt, de titokzatos. A legközelebbi napot Mr. Newdickkel töltötte, és a következő szombat nagy részét is, de nem mondott a lánynak semmit. Csak este, mikor sört töltött Monty Haywardnak, említette meg Newdicket, és akkor mind a kettejüknek elállt a lélegzete.

– Megvettem a repülőgép-társaságot – mondta könnyedén.

– Mit csináltál? – dadogta Monty.

– Megvettem az egész társaságot, szőröstül-bőröstül – felelt az Angyal –, negyvenezer fontért.

Egy ideig csöndben bámultak rá, míg ő nyugodtan tovább nyitogatta a palackokat.

– Ez az ember megőrült – mondta végre Patricia –, mindig gondoltam, hogy ez lesz a vége.

– Mikor csináltad? – kérdezte Monty.

– Ma intéztük el az utolsó részleteket – mondta az Angyal. – Oscar minden pillanatban itt lehet, hogy aláírja az iratokat.

Monty lázasan nyelte a sörét.

– Mondd, megveszed az én részvényeimet is? – kérdezte.

– De mennyire – válaszolt az Angyal szívélyesen. – Mondj egy árat. Oscar részvényei ugyan többséget jelentenek, de még mindig jól jön egy újabb csomó. Amint Patricia megparancsolta, dolgozni fogok. A gépet Templar Helikopternek fogjuk átkeresztelni. A történelemben úgy fognak megemlékezni rólam, mint aki Angliát a levegőbe repítette…

A kapu csengője szakította félbe festői leírását, és vágta el a többinek lelkében tolongó zuhatagos kérdések özönét.

Mr. Newdick állt a lábtörlőn, és úgy vigyorgott, mint egy fellelkesült róka. Simon átvette kalapját és ernyőjét, megragadta karját és bevezette a nappaliba.

– Fiúk és lányok – jelentette ki vidáman –, ez a mi kedves nagymamánk, Mr. Oscar Newdick. Ez Miss Holm, Oscar, öreg varangyos béka, és Mr. Haywardot azt hiszem, ismeri…

A feltaláló kinyújtott karja megmerevedett, és a mosoly eltűnt az arcáról. – Mi ez a játék? – követelte rekedten.

– Miféle játék, drága öreg fokhagymavirág – válaszolt az Angyal ártatlanul. – Csupán kedves véletlen. Mr. Hayward is eladja nekem a részvényeit. No, itt van az összes irat, és ha lenne szíves töltőtollával követni a szaggatott vonalat…

– Nem! – dadogta Newdick vadul. – Ez csapda!

Simon hátralépett, és szomorúan végignézte.

– Csapda, Oscar? Mi a fenéről beszél? Nagyszerű repülőgépe van, és nincs miért szégyenkeznie. Na, jöjjön, legyen jó fiú. Erősítse meg a Newdick-féle szívet. Ne hagyja cserben agyának gyermekét. Csak egy-két aláírásról van szó és kész. És negyvenezer fontról szóló csekk vár…

Töltőtollat nyomott a feltaláló kezébe, és Newdick félig hipnotizáltan aláírta. Az Angyal gondosan leitatta, és eltette egy fiókba, amit bezárt. Aztán átadta a csekket. A feltaláló megragadta, és úgy bámult a vonalakra és számokra, mintha, azt várná, hogy eltűnnek a szeme elöl. Az a természetes meggyőződése volt, hogy megbolondult.

– K… köszönöm – mondta megrázkódva, és alig tudott többről, mint hogy minél előbb elkerüljön onnan – hogy leüljön egy bank lépcsőjére, és kezébe temetett fejjel várjon reggelig, amikor is odatolhatja az üvegablak alá a csekket, és viszonzásul ropogós bankjegyeket láthat jeléül annak, hogy mégsem teljesen eszeveszett. – Hát most már mennem kell – nyögte, de az Angyal megállította.

– Ne siess Oscar – mormolta. – Nem zavarsz. Sőt, te vagy a díszvendég. Elsőrendű feltaláló vagy. Amikor megmutattam Cierváéknak amit csináltál, majdnem hanyatt estek.

Mr. Newdick fájdalmas kábultságban pislogott rá.

– Mit csinált? – hebegte.

– Ej hát, remek gyrokoptert építettél, ami egyenesen száll felfelé vagy lefelé. Semelyik másik se megy tökéletesen függőlegesen, mert a ventilátorszáraik forgása körbehajtaná a gépet, ha nem volna előremenő mozgása. Csak azt gondolhatom, hogy amikor megszerezted azokat a Cierva-terveket, meg rajzokat, és felépítetted a modellt, akkor úgy találtad, hogy nem megy egyenesen fel vagy le, és azt hitted, rosszul építetted. Tehát elkezdted kijavítani, és valahogyan rájöttél a dologra. Kár volt olyan gyorsan kijelentened Mr. Haywardnak, hogy minden részletét már eredetileg szabadalmaztatták, mert ha kicsit jobban körülnéztél volna, rájöhettél volna, hogy nem így van. – Simon Templar vigyorgott, és gyöngéden vállon veregette a megdöbbent embert. – De minden rendbe fog jönni, drága öreg keselyű, és ha még azt is megmondom, hogy Cierváék máris felajánlottak százezer fontot a gépért, akkor azt hiszem, te is itt maradsz egy pohár ünnepi sörre.

Mr. Oscar Newdick kisé megingott, és lenyelt egy gombócot a torkából.

– Én… én… nekem mennem kell – mondta. – Nem érzem jól magam.

– Vegyél be reggel egy kis hashajtót, és minden rendben lesz – tanácsolta az Angyal, és barátságosan az ajtóhoz kísérte.

A szerencsétlen pénzember

– A siker titka – jelentette ki Simon Templar büszkén –, hogy sohase végezzünk félmunkát. Ha tíz fontot akarsz kölcsönkérni, biztosan kidobnak, de ha felcsapsz a fejedre egy selyemcilindert, és bemész a Citybe, hogy egymilliós kölcsönt kérjél, akkor egymás sarkát tapossák le a bankárok a nagy tumultusban, hogy csinos csekkeket nyújtsanak át. A vacak kis tolvaj, aki zsebre vág egy pár ezüstkanalat, a rendőrök és az újságok sorfala között börtönbe kerül, míg azt a pasast, aki törvényes úton tudja megvágni az embereket, néhány százezer font erejéig, lovaggá ütik. A jól menő kalózhadjáratot ezekre az elvekre kell alapozni.

Ámbár kis beszédének magva nem igényelhetett volna semmiféle eredetiséget, Simon Templar abban a ritka helyzetben volt, hogy amit prédikált, véghez is vitte. Ezt már olyan régóta, akkora odaadással és szorgalommal csinálta, hogy az Angyal neve a többi nagy nevek mellé került a Walhallába. És ha voltak is még egyéb cápák a névleg jogos üzletek széles lagúnáiban – akik jobban ismerték választott harci nevén, mint az eredetin, s fel sem ismerték volna, ha elmegy mellettük az utcán – a nem-ismerőinek ez a kisebbsége olyan kincs volt az Angyal szakmájában, ami vigasztalására szolgált a népszerűségében előforduló ilyen vissza-visszatérő hiányok kihasználásában.

Mr. Wellington Titus Oates szintén olyan férfiú volt, aki nem végzett félmunkát.

A kövér, vörös arcú ember szakasztott mása lehetett volna egy városatyának vagy nagy vágóhídi mészáros mesternek, olyan szolid tekintetű, ami már előre lefegyverzett minden gyanakvást. Marhaság lenne – gondolták áldozatai tudatlanságuk első és költséges időszakában –, hogy ekkora ízléstelen gyémántköves nyakkendőtű tulajdonosa, ilyen kedélyes cimbora, aki ennyire élethű megtestesülése John Bull karikatúrájának – agyafúrt és furfangos csaló lehessen. – Még különleges keresztneveit is elhanyagolta. Ha amerikai lett volna, akkor biztosan Wallington T. Oates-nek írta volna magát, ahol a titokzatosság felhőibe burkolt T betű Thomastól kezdve Tamerlane-ig mindent jelenthetett. Az angol ember sokkal inkább visszahúzódó; magánügyeiben a keresztnév csak akkor bukkan fel, ha már legalább huszonöt éve ismered, s ezért anélkül, hogy különleges kíváncsiságot váltott volna ki, egyszerűen W. T. Oatesnek is nevezhette magát. De nem így volt. Névjegyére W. Titus Oatest nyomatott, és gyakran még az elsődleges W-t is elhagyta. Legjobban akkor volt megelégedve, ha egyszerűen Titus Oatesnek hívták, és ilyenkor örömmel teregette ki őseinek pedigrés családfáját, egészen a „Pápai Merénylet” elkövetőjéig, akit Aldgate-től Newgate-ig és Newgate-től Tyburnig korbácsoltak háromszáz évvel ezelőtt.

De amellett, hogy akadtak, akik ugyanezt az elbátortalanító kezelést szívesen alkalmazták volna Wallington Titus Oates-en, különben semmi másban nem hasonlított őséhez. Mert bár a történelemből ismert Titus Oates vesszőfutása előtt kalodába zártan állt a Tőzsdepalota előtt, azt nem jegyezték fel róla, hogy odabent bármi érdekelte volna; ezzel szemben viszont a jelenlegi Titus Oatesnek a részvények világa volt a boldog vadászmezeje.

Ha akadt valami, amit Titus Oates A-tól kezdve az összes elképzelhető betűkön keresztül X-ig jobban értett, mint bármi mást, az a részvények világa volt. Hossz és bessz voltak a barátai, és el lehet mondani, hogy álmában néha contangót táncolt. Mindez igen jövedelmezőnek bizonyult, olyannyira, hogy nemcsak három Rolls-Royce állt a rendelkezésére, hanem a zsebpénzéből még arra a költséges szórakozására is bőven juthatott, amit bélyeggyűjtésnek hívnak, s ami egyetlen öröme és munka utáni édes pihenése volt.

Mindez pedig nem azt jelenti, hogy Oatest a Cityben, mint a Törvény ügyes megkerülgetőjét ismerték. Sőt ellenkezőleg, igen tisztelt és befolyásos embernek számított. Mert csak az angol törvények csodálatos finomsága, hogy míg a versenylovakkal való állandó játék ocsmány bűn, és megtorlásul minden unalmas klubból kigolyózzák, sőt más kemény és általános megvetéssel is sújtják az embert, addig a részvényjáték nemes, és elismerésre méltán jogot formáló foglalkozás, ami a fent említett klubokba történő magas belépési díjat tetemesen csökkentheti. Feltéve, hogy az ember szelíden és simán játszik. Oates játéka elismerésre méltóan finom és sima volt. Bizonyos polgárok vágya, hogy egy kocsihoz kötözve végigostorozzák Aldgate-től Newgate-ig nem valami megtudott csalás tényén alapult, hanem azon, hogy a létkérdésüket jelentő kis befektetések értéke a piacon Oates fontos érdekei révén a semmivel lettek egyenlővé. Ezt már minden helyes gondolkozású ember nagyon elítélendő dolognak kellett, hogy tartsa.

A tőzsdei játék alapszabályai igen egyszerűek. Ha több helyről egyszerre bizonyos részvényből nagy mennyiséget dobnak piacra, akkor szétfut a hír, hogy a papír rossz, mire a kisrészvényes megijed és gyorsan elad, hogy mentse, ami menthető. Ezáltal a dolog csak rosszabbodik, és a részvény értéke a kínálat és kereslet törvénye szerint lefelé zuhan. Ha viszont egy fajta papírt nagy mennyiségben vesznek, ismét mindenki megtudja, hogy ez „jó dolog“; a kisember gyors aratást szeretne, és hozzáadja a saját súlyát a lavinához, mire a fent említett törvény szerint az ár felszalad. Ez minden spekuláció alapja. De Mr. Oatesnek külön módszerei voltak, hogy a beálló hatásokat meggyorsítsa.

– Senki sem mondhatja, hogy Titus Oates nem becsületes ember – szokta állítani kiskörű, bizalmas társaságának, amely bizalmát bírta, és nyereségeiben bizonyos arányban osztozott –, talán kissé ügyesebb vagyok, mint a többi, dehát ez az ő bajuk. Nem lehet tudni, hogy mások mire készülnek, viszont ők sem tudják, hogy én mivel fogok előállni. Ez már így van…

Ugyanerre gondolt egy reggel, míg a társaira várt, hogy megbeszélhessék annak a tervnek végső mozzanatait, amin már jó ideje dolgozott. Ez volt élete legnagyobb manővere, és olyasmi is akadt benne, ami már nagyon közel járt a meredély széléhez. De már említettük, hogy sohasem végzett félmunkát. A néhány hónapja tartó gazdasági depresszió, ami leszorította a piacot és nem engedte felmenni az árakat, bármilyen törvényes vagy törvénytelenhez közel járó eszközökkel ösztökélték is, rá kellemetlen volt, nemcsak az ő, hanem többi társa számára is. Most előrelátva az újabb föllendülés tüneteit, elkészült rá, hogy olyan mértékben fektet bele pénzt, ami sok hónap kudarcát van hivatva helyrehozni, s így az elvesztegetett idő miatt nem lehetett félmunkát végezni. Tudta; hogy néhány kemény nap van előtte.

Az ajtaján felhangzó tapintatos kopogás szinte megkönnyebbülést jelentett gondjára nézve. Új titkárnője lépett be, és a férfi szeme egy pillanatig leplezetlen örömmel futott végig karcsú alakján – különlegesen szép lány volt. Természetes méz szőke hajú, és épp ily csábítóan kék szemű – Oates úr álmaiban vágyakozva tekintett az ő egyáltalán nem vonzó személyére.

– Hammel és Costello urak – mondta.

Oates bólintott.

– Küldje be őket, kedves – végigmotozott a zsebein, előhúzott egy gyűrött ötfontos bankjegyet, és átnyújtotta a lánynak. – Vegyen magának néhány selyemharisnyát, ha elmegy ebédelni. Jó kislányok ajándékot kapnak. Jövő héten, ha már nem lesz ennyi munkám, egy este talán együtt vacsorázhatnánk, igen?

– Köszönöm, Mr. Oates – mondta lágyan, és édes mosollyal otthagyta a felizguló embert.

Ha majd együtt lesznek, megkéri a lányt, hogy Titusnak hívja – gondolta a férfi, és örömmel dörzsölte össze kezét a romantikus kilátásra. De még előbb sokat kellett végeznie; Hammel és Costello megjelenése visszahívta a zord jelenbe, ahol ki kellett vívnia a vacsorákat, selyemharisnyákat, a hozzáillő orchideákkal együtt.

Jules Hammel kis, kerek emberke volt, akinek kerettelen szemüvege bagolyszerű külsőt kölcsönzött. Úgy festett, mint valakinek igen fiatal nagybácsija. Abe Costellót hosszabb termettel áldotta meg az ég, sokkal ragadozóbbnak látszott, és felső ajka fölött olyan vékony ceruzavonalnyi bajuszkát hordott, amit jóleső önelégültség támasztott alá. Emiatt úgy tűnt, mintha mindig attól félne, hogy összetévesztik Clark Gable-vel. Valójában ilyen ártalmatlan személyekhez való hasonlatosságuk csak teljesen elképzelt volt – mert majdnem olyan ravaszak voltak, mint maga Oates, s talán csak kissé kevésbé skrupulózusak.

– Hát fiúk – törte meg a jeget Oates kedélyesen –, múlt este valami újabb dolgot találtam.

– Venni vagy eladni? – kérdezte Costello.

– Venni – felelt Oates. – Sőt meg is vettem. Úgy tudom, csak néhány darab van belőle az egész világon. Utána következő nap, hogy megjelent, kijavították mindet.

Hammel meglepődve gyújtott egy szivarra.

– Miről beszél?

– Egy német ötpfennigesről, amelyiken a Befreiungstag-ot fordítva nyomták, és B helyett P van rajta – magyarázta Mr. Oates. – Ezért a bélyegért akármikor kaphatok száz fontot.

Vendégei szánakozva összenéztek. Még egy ideig hallgatták Oates terjengős nézeteit gyűjteménye szépségeiről, amit a vérbeli gyűjtő lelkesedésével adott elő, de aztán Costello rátért a tárgyra.

– Na – mondta –, a Midorient lement huszonötre.

– Huszonnégyre – felelte Mr. Oates. – Felhívtam az embereimet még mielőtt bejöttetek volna, és mondtam nekik, hogy adjanak el újabb kötegeket. Vacsora után huszonhármon vagy huszonkettőn lesznek… Elég jól lenyomtuk.

– Mikor kezdünk venni? – kérdezte Hammel.

– Huszonkettőnél. És gyorsan kell csinálni. A táviratok holnap vacsoraidőben érkeznek, és a hír bent lesz a lapokban, mielőtt a Tőzsde zár.

Oates fel-alá sétált a szőnyegen, és előadta a helyzet tényeit hallgatóságának, amely azonban már ismerős volt minden részletével.

A Midorient Társaságnak hatalmas és kiszikkadt mezői voltak Mezopotámiában. Sok évvel ezelőtt szinte kimeríthetetlen mennyiségben öntötte a finom minőségű olajat, és a nyereség százszorosan meghaladta a befektetett összegeket. De egyszerre csak valami hirtelen, és korábban ismeretlen földtani okból az olajmezők kimerültek. A kétségbeesett fúrások nem hoztak eredményt. A termelés néhány száz hordóra terjedt, ami két százalékos osztalékot hozott – sem többet, sem kevesebbet. Ennek megfelelőn alakultak a piacon a részvények is. Azóta folytatták a fúrásokat, de minden eredmény nélkül, és valóban a legutóbbi héten a részvények mindig estek az állandó suttogás következtében. Így hát még az a mennyiség is, ami ideig-óráig fenntartotta az árakat, ki fog teljesen merülni. Ezek a rémhírek, mint az események mindentudó krónikásai megtudták, egészen Mr. Titus Oates ügyes és találékony tevékenységéig vezethetőek vissza.

Ennyi elég is volt, hogy a részvények leessenek arra a szintre, ahol aztán Oates, Costello és Hammel urak össze szerették volna vásárolni. De még további szervezésre volt szükség, s erre a kis csalásra alapította Mr. Oates a játékát.

Akkortájt egy Ischolskov nevű „angol” utazgatott Mezopotámiában, és fontos tudnunk, hogy ott tisztára Mr. Oates költségére és unszolására tartózkodott. Igyekezett megtudni és megismerni a fontosabb újságok tudósítóinak és a hírszolgálati irodák ottani embereinek nevét, s az ő feladata volt az is, hogy a jelzett időben egyöntetűen megfogalmazott, és a tudósítók nevével ellátott üzeneteket küldjön Londonba – arról, hogy a Midorient Co. mérnökei újra olajra bukkantak – sőt akkora mennyiségben, amihez képest az első legendás kiömlés csak kis szökőkútnak tetszett.

– Lássuk csak – mondta Oates. – Ma kedd van. Ma és holnap reggel huszonkettőn vagy annál is kevesebben veszünk. A részvények ára holnap délután kezd felmenni. Csütörtökön még magasabban lesznek. Péntek reggel negyvenöt-ötven körül fognak mozogni. Ott majd megakadnak. Az első rohamnak vége lesz, és mindenki új hírekre fog várni.

– És az igazgatók? – kérdezte Hammel.

– Persze ők is kapnak üzenetet, amit az ottani főmérnök ír alá. És ne feledd el, hogy én is igazgató vagyok. Minden fillérem ebben a vállalkozásban van. Össze fognak hívni egy soron kívüli ülést, de előre tudom, mit akarnak csinálni. Táviratozni fognak újabb részletekért, viszont úgy tudom rendezni a dolgot, hogy a választ ne kapják meg előbb, mint péntek délben.

Costello elsorvadt bajuszát simogatta.

– És mi péntek reggel eladunk – mondta.

Oates vidáman bólintott.

– Többet mint vettünk. Az egész készletünket kidobjuk. A hétvégén egész Anglia tudni fogja mi történt, és hétfőn tőzsdenyitáskor a részvények ára két penny lesz. Mindkét úton csak nyerhetünk.

– Nagy a kockázat – jelentette ki Hammel.

– Én viselem, nem? – kérdezte Oates. – Csak annyiban kell segítenetek, hogy gyorsítjátok a vételt és az eladást… ne látszódjon úgy, mintha egy ember dolgozna. Én viselek minden csapást. De nem járhatunk rosszul. Már azelőtt is használtam Ischolskovot – túl sokat tudok róla ahhoz, hogy átejtsen, és amellett jól is fog keresni rajta. Én is bent vagyok a Midorientben, és engem is oly súlyosan érinthet, mint a többit. Ettől kezdve ti vesztek és adtok el – de úgy, hogy egyetlen kötést se lehessen rám bizonyítani. És bármi történik, ne adjatok, amíg nem üzenek. Én leszek az első, aki a bajt megtudom, és az utolsó percig kitartunk.

Még egy óráig beszélgettek, ami után kései, de ünnepi ebédre vonultak.

Oates korán hagyta el az irodát aznap délután, és ezért még csak nem is gondolt új titkárnőjének munkájára. De ha bele is pillanthatott volna, akkor sem lett volna sokkal okosabb, mert Oates is azok közé tartozott, akik csak névleg ismerték az Angyalt, és ha észre is vette volna a napbarnított izmos fiatalembert, aki a Piccadilly Circusnál várt a lányra, csak féltékenységet, de semmi aggodalmat nem érzett volna.

– Igyunk egy koktélt, Pat – mondta az Angyal, mikor leültek Oddeninonál. – Van valami gonosz a szemedben, amiből új hírekre következtetek. – Mi történt Oates bácsival?

– Megkezdődött – mondta. – Hammel és Costello sokáig beszéltek vele ma délelőtt. Azt hiszem, ebéd után fejezték be, de eleget hallottam, míg ki nem mentek.

Gondosan beszámolt minden részletről, ami a beszélgetés alatt Oates irodájában történt, és Simon Templar elismerően mosolygott, összevetve ezt mindazzal, amit már úgyis tudott a lány előbbi jelentéseiből. Az egész összeesküvés épülete tisztán állott előtte.

– Ne feledd el, hogy holnap reggel rögtön leszereld azt a mikrofont az irodában. Baj lenne, ha Titus rájönne, neked pedig úgysem kell többet megtudnod… Hát ezt honnan szerezted?

– Oates bácsitól – felelte Patricia angyalian, miután a pincér távozott az ötfontos bankjeggyel.

Simon Templar elragadtatva nézte.

– Angyalom – mondta végre – erényeidnek nincs határa. Ha ilyen gazdag vagy, nem csak hogy még egyet iszunk, hanem még a Barcelonába is elvihetsz ebédelni.

Útközben vett egy Evening Standardot, és az étteremben kinyitotta.

– A Midorient huszoneggyel zárult – mondta. – Életünk alkonyán majd a Visszavonult Betörők Menhelyén a kapust el fogjuk nevezni Óónak, Ócska Oatesnek.

– Mennyit keresnénk, ha vele együtt vennénk és adnánk el? – kérdezte a lány.

Az Angyal mosolygott.

– Azt hiszem, sok pénzünkbe kerülne. Ugyanis Oates nem fog eladni.

Szívének hölgye értetlenül nézett rá. A férfi eltolta az étlapot és csöndesen ránevetett.

– Nem hallottad véletlenül, hogy Titus elhencegett a legújabb bélyegével? – kérdezte, és a lány bólintott. – Tudd meg, hogy én adtam el neki. Sohasem gondoltam volna, hogy öreg napjaimra bélyeggyűjtésre fogom adni a fejem, de ebben az esetben ez látszott a legjobb haditervnek. Titus máris meg van győződve róla, hogy én vagyok a világ legnagyobb bélyegfelkutatója, és ha meghallja, hogy sikerült előkerítenem egy kétpennys kék Mauritiust, akkor dorombolni fog örömében. Nem látom okát, hogy miért ne bűnhődjék meg a bűneiért, és a pénzéért, amit olyan ocsmány csalásokkal szerez. Ő bélyegeket gyűjt, de nekem még érdekesebb szenvedélyem van. Én különös embereket gyűjtök. – Az Angyal cigarettára gyújtott, és kék szeme táncolt a gyufa lángja fölött. – Most pedig figyelj ide.

Wallington Titus Oates örömmel gondolt péntek este a zárási árakra, mikor a telefon megszólalt.

Volt min örülnie. Ischolskov olyan ügyesen fogalmazta a táviratait, hogy a hír az előző nap minden újságjának első oldalán jelentkezett, és a piac megtette a többit. Az eredmény legoptimistább álmait is felülmúlta. Szerda éjjel a Midorient harminckettőn állt, és az utcai vételek folytán még két ponttal följebb szökött. Csütörtök reggel harmincnyolcon kezdődött, és délre elérte az ötvenet. Az egyik déli kiadás külön beszámolt az olajrészvényeken szerzett vagyonokról, a nap ragyogóan sütött, és a Midorient záráskor hatvanegyen állt. Sőt, mi több, az esti lapokban még csak halvány gyanú sem merült fel a hírek igaz voltáról. A Midorient igazgatói nyilatkozatot adtak ki, hogy további híreket várnak, s az ottani vezető megbízható ember, aki nem szokott túlozni, és hogy pillanatnyilag meg vannak elégedve az olajmezőikre visszatért fellendüléssel, ami csak ideiglenes visszaesést mutatott. Oates maga fogalmazta ezt a közleményt, és ha túlzott is kissé, ezt az optimista tévedést semmiféle elképzeléssel nem lehetett bűnös fogásnak minősíteni.

És mikor Oates felemelte a telefonkagylót, s felismerte a hangot, a pohár csordultig megtelt.

– Megvan a kétpennys kék M! – mondta az ismerős hang. – Gyönyörű! Az egyik létező legszebb példány – és csak kilencszáz fontba kerül.

Oates megragadta a hallgatót, és szeme azzal a földöntúli tűzzel égett, mint a gyűjtőé, aki az áhított példányt végre a keze közé keríti. Kevésbé volt ez primitív jelenség, mint a szagot érző véreb orrlyukainak tágulása.

– Hol van? – rikkantotta Oates idegesen. – Mikor láthatom? El tudja hozni? Magánál van? Hol van?

– Várjon csak, Mr. Oates – mondta az Angyal bocsánatkérően. – A tulajdonos nem adja ki a kezéből. Míg ki nem fizették, elő sem veszi a széfből. Azt mondta, hogy előbb a zsebében akarja érezni a csekket, mielőtt átadná nekem. Bolond öreg pasas, és talán attól fél, hogy cigarettára gyújtok a bélyeggel, vagy mi.

Oates megremegett az elfojtott izgalomtól.

– Hol lakik? – kiáltotta. – Majd én elintézem. Azonnal odamegyek. Hogy hívják? Mi a neve? Hol lakik?

– Dr. Jethero – válaszolta Simon egykedvűen. – Notting Hill, Matlock Gardens 105. Biztosan odahaza lesz – éppen most jöttem el tőle, és nem mondta, hogy elmegy hazulról.

– Dr. Jethero – Notting Hill – Matlock Gardens 105 – ismételte Oates, és sebesen írt egy papírlapra.

– De még meg kell jegyeznem, hogy talán erős volt, mikor azt mondtam, hogy bolond, pedig csak hóbortos – folytatta az Angyal. – Attól fél, hogy be akarnak törni hozzá ellopni a bélyegét. Ezért, ha be akar jutni hozzá, meg kell adnia a jelszót.

– Jelszót? – csodálkozott Oates.

– Igen. Mondtam, hogy mindenki ismeri Titus Oatest, de ez se volt elég neki,. Ha odamegy, azt kell mondania, hogy „Aldgate-től Newgate-ig, és Newgate-től Tyburnig korbácsoltak engem”; meg tudja jegyezni?

– Persze – méltatlankodott Mr. Oates –, ismerem a családom történetét. Titus Oates volt az egyik ősöm. Jöjjön el holnap reggel hozzám, kedves fiam – szép kis ajándékot fogok adni. Good bye.

Oates lecsapta a kagylót, és úgy ugrott fel, mint akit hátba ütöttek. Ujjongva és izgalomtól borzongva zsebre gyűrte a címet, megragadta csekk könyvét, és kirobogott az éjszakába. A taxiút végeérhetetlennek látszott, és mire megérkeztek oly elragadtatott állapotban volt, hogy egyfontos bankjegyet dobott oda a sofőrnek, s anélkül, hogy a visszajáró pénzre várna, felrobogott a lépcsőkön. A ház az a régi fajta Viktória-korabeli, minden csínt nélkülöző épület volt, amilyen minden modernizálási reményt kiszorít London nyugati feléből. A halvány utcai fényben észre sem vette, hogy az ablakok erősen rácsozottak, de ha észrevette volna is, akkor sem tartotta volna nagy jelentőségűnek.

Az ajtót fehérköpenyes ember nyitotta ki, és Oates majdnem keresztülesett rajta, mikor berobbant a hallba.

– Dr. Jetheroval akarok beszélni – lihegte. – Titus Oates vagyok.

Az ember becsukta az ajtót, és különösen tekintett rá.

– Titus Oates?

– Igen! – kiabálta a pénzember türelmetlenül. – Titus Oates. Mondja meg neki, hogy Aldgate-től Newgate-ig és Newgate-től Tyburn-ig korbácsoltak. És siessen!

Az ember nyugodtan bólintott, és óvatos távolságban haladt mellette, amit azonban Oates túlzott idegessége miatt nem vett észre.

– Igenis. Méltóztassék itt várni.

Oatest ritka bútorzatú szobába vezették, és otthagyták. Nagy erőlködéssel igyekezett legalább felszínes nyugalmat magára erőltetni – hiszen utóvégre ő Titus Oates, a City egyik hatalmassága, és ennek megfelelőn kell viselkednie. Jethero még félreérthetné izgatottságát. Ha bolond, vagy hóbortos, akkor finoman kell vele bánni. Oates fel-alá járkált a szobában, hogy ledolgozza izgalmát. Egy kis jodoformszag úszott a levegőben, de Mr. Oates ezt sem vette észre.

Lépések hangzottak fel, és az ajtó ismét kinyílt. Ezúttal szürkeszakállas, fehérköpenyes ember lépett be. Szemüveges, éles szeme, hidegen vizsgálgatta a tőzsdést. Oates összeszedte önuralmát.

– Titus Oates vagyok – mondta egyszerű méltósággal.

A szürkeszakállas ember bólintott.

– Engem keresett? – kérdezte, és Oates ismét erőt vett magán.

Aldgate-től Newgate-ig és Newgate-től Tyburn-ig korbácsoltak – jelentette ki, komolyan.

Dr. Jethero egy percig tovább figyelte, és az ajtó felé tekintett, ahol a másik fehérkabátos állt feltűnés nélkül – Oates észre sem vette ennek a furcsaságát.

– Igen, igen – mondta csillapítóan – és a Palace Yardon volt kalodában?

– Úgy van – felelte Oates élénken. – És a Tőzsde előtt is. Életfogytiglan elítéltek, de a forradalomkor kiengedtek, és visszaadták a vagyonomat.

Dr. Jethero csettintgetett a nyelvével.

– Értem. Kellemetlen dolog. Tessék, erre, Mr. Oates.

Felment a lépcsőn, és Oates boldogan követte. Az egész játék gyerekesnek látszott, de ha dr. Jethero ettől jobb kedvre derült, akkor ő mindent megtesz a bélyeg kedvéért. A fehérkabátos szolga követte őket. Dr. Jethero kinyitott egy ajtót a második emeleten, és félreállt, hogy előreengedje Oatest. Az ajtó felső tábláin rácsos ablak volt, amit Oates ismét csak a házigazda különcségének tudott be.

A szoba belseje volt az, ami miatt kezdte kissé kényelmetlenül érezni magát. Nem volt benne bútor, hacsak az egyik sarokban fekvő vastag matracot nem lehet annak nevezni, s mind a padlót, mind a falakat valami kipárnázott faberakás borította.

Oates körülnézett, és meglepve bámult házigazdájára.

– No – kérdezte –, hol van a bélyeg?

– Miféle bélyeg? – válaszolta Jethero.

Oates gondosan felvett önuralma kezdett lefoszlani.

– Hát nem érti? Én vagyok Titus Oates. Aldgate-től Newgate-ig és Newgate-től Tyburnig korbácsoltak. Nem hallotta, mit mondtam?

– Igen, igen, hogyne – mormolta a doktor kedvesen – maga Titus Oates. Kalodában volt, és záptojásokkal hajigálták.

– Na, hol a bélyeg? – kérdezte Mr. Oates.

Dr. Jethero megköszörülte a torkát.

– Egy pillanatra, Mr. Oates. Mindjárt beszélünk erről is. Előbb, kérem, vegye le a kabátját és a cipőjét.

Oates rábámult.

– Hát ez már túl sok – ellenkezett. – Titus Oates vagyok. Emlékszik… a pápai merénylet és…

– Mr. Oates – mondta az orvos ridegen –, vegye le kérem a kabátját és a cipőjét.

A fehérkabátos szolga zordan közeledett feléje, és hirtelen bizonytalan félelem kerítette hatalmába a pénzembert. Most már kezdte látni a másiknak különös viselkedését. Nemcsak hogy hóbortos vagy bolond, de egyenesen őrült. Őrjöngő és közveszélyes ember. Isten tudja, mire fog legközelebb vetemedni. Vad vágy szállta meg Oatest hogy kikerüljön a Matlock Gardens 105-ből – ami még annál is erősebb volt, hogy egy tökéletes kék kétpennys Mauritiust mondhasson a magáénak.

– Hagyja csak – felelte Oates könnyedén. – Nem is nagyon érdekel a dolog. Nem is gyűjtök bélyeget. Csak Titus Oates vagyok. Mindenki ismer engem. Remélem, megbocsát… dolgom van…

Az ajtó felé közeledett, de dr. Jethero ott állt.

– Senki sem akarja bántani, Mr. Oates – mondta, s akkor megpillantotta szemében a kétségbeesett fényt, és intett a segédjének.

Mr. Oatest hirtelen megragadták hátulról. Rettentően megijedve őrültként küzdött, és bár erős ember volt, a gyakorlott kezekben tehetetlen gyerekké vált. A padlóra fektették, és ügyesen ott tartották, míg a borzalomtól forgó ködön át dr. Jetherot nem látta egy injekciós tűvel közeledni. Még mindig összefüggéstelenül kiabált a pápai merényletről, mikor a tű a karjába szúrt…

Dr. Jethero lement a lépcsőn, és felhívott egy számot.

– Lefogtuk a nagybácsiját, Mr. Tombs – jelentette ki. – Eleinte sok bajt okozott, de most már elcsendesedett.

Simon Templar, aki a Tombs nevet már korábban is kedvenc álnevéül használta, láthatatlanul belevigyorgott a telefonba.

– Remek. Nem kellemetlenkedett nagyon?

– Szeretett volna erőszakoskodni, de aztán beadtunk neki egy injekciót, és mire felébred, már kényszerzubbonyban lesz. Valóban igen érdekes eset – felelt a doktor hivatásos lelkesedéssel. – Attól a képzettől függetlenül, hogy Titus Oatesnek hiszi magát, valami különleges bélyegről is kérdezősködött. Észlelte ezt már korábban is?

– Soha – válaszolt az Angyal. – Talán megtud erről többet is. Figyeljék szorgosan doktor úr, és hétfőn reggel hívjanak fel ismét.

Letette a kagylót, és vidáman Patricia Holm felé fordult, aki mellette állt.

– Titus biztos kezekben van. És most dolgom lesz.

– Mit csinálsz?

A férfi egy kis papírszeletet mutatott neki, amin valószínűleg táviratra szánt szavak sorakoztak:

Meglepő felfedezés stop okunk van

feltenni, hogy tényleg nagymennyiségű

olaj tört elő stop semmi szín alatt ne

adjanak el újabb értesítés nélkül.

– Dick Tremayne Párizsban van, és ő fogja ezt küldeni – felelte az Angyal. – Ugyancsak kapnak egy-egy példányt Abe Costello és Jules Hammel is ma éjjel; – biztosra akarok menni, és szeretném, ha ők is megjárnák Titussal együtt. Mi pedig körülbelül húszezret nyerünk az üzleten, ha a Midorient holnap reggel hatvanegyen áll, és eladunk.

– Biztos vagy benne hogy Jethero nem kerül bajba? – kérdezte a lány.

Simon Templar bólintott.

– Valahogy úgy érzem, hogy Titus befogja majd a száját, miután hétfőn beszélek vele – mondta, és fel kell jegyeznünk, hogy százszázalékosan igaza volt.

A Turk’s Lane kincse

Egy szép reggel Simon Templar tisztességtelenül csillogó szemmel nézett fel az újságjából, és a kissé elgondolkozó mosoly is alig érintette szájának szögletét. Azok a kevesek, akik vele együtt járták törvénytelen szokásainak útjait, csak egy következtetést vonhattak le abból, ha az Angyal ilyen elgondolkodó és szentségtelen mosollyal nézett fel egy napilapból.

– Úgy látom – mondta –, hogy Vernon Winlass megvette a Turk's Lane-t.

Mr. Vernon Winlass hitt a „Dolgok Elintézésében.” Az elintézés módja, amíg a törvény keretein belül maradt, nem nagyon érdekelte; csupán a bankszámlákon megmutatkozó jövedelem, a részvények osztaléka, az adó-visszatérítések, és a nagyvilági élet luxus-élvezeteinek körülményei mondhatták magukénak Mr. Winlass osztatlan és teljes szívű figyelmét. Ez pedig nem annyit jelent, hogy kapzsibb, vagy kevésbé volt skrupulózus, mint más üzletember. Az ő filozófiájában a gyengébb állt a falhoz: a figyelmetlent, a félénket, a butát, az egyszerűt és a habozót ügyetlenségük büntette, míg a jutalom azoknak jutott, akik ravaszabb és kegyetlenebb egyéniségek voltak. És fölállítván ezt az egyszerű szabályt, mint viselkedésének egyetlen vezérlő fonalát, Mr. Winlass „jogosan” állíthatta hogy hisz ő csak a civilizáció kiválasztó folyamatának egyik legtökéletesebb példánya, ahol a tisztelet és megbecsülés csupán azoknak jár ki, akik El Tudják Intézni a Dolgokat, függetlenül attól, hogy azok megérik-e vagy sem – a politikusok egyetlen kivételével, akiket a megválasztásuk természetesen mentesít ennek szükségessége alól.

Simon Templarnak nem tetszett Vernon Winlass, és jogtalan képességei jogos áldozatának tekintette azon az általános alapon, hogy egy-két szórványos esetet hallott arról, hogyan intézett el ez az úr dolgokat; viszont az a gondolat, hogy időt és figyelmet szenteljen a viharedzett üzletember ügyeinek, mindaddig mélyen elásva melegedett a lelkében, míg egy este aztán forráspontra nem hevült, amikor egy másik ügyből kifolyólag hazafelé tartott, és véletlenül elment a Turk's Lane mellett.

A Turk’s Lane kis kétemeletes házacskákból álló zsákutca. Ez a leírás oly rövid és általános, mintha csak egy fent említett üzletember mondta volna. Valójában oly régi idők furcsa maradványa volt, amit még itt-ott fel lehet fedezni Londonban magas, modern épületek és széles utcák közé ékelten, mintha csak egy új század nőtt volna ki körülötte a földből, anélkül, hogy észrevette volna ezt az ittfelejtett relikviát. A gyanútlan járókelő, ha éjszakának idején sétált volna errefelé, úgy érezhette, hogy a sötét utcában egyszerre két évszázaddal hátrébb került. Alacsony mennyezeteket látott volna, tölgyfagerendás házak kis, ólomkeretes ablakocskáit, a keskeny ajtók fölött himbálózó kovácsolt vaslámpát, a talp alatt csillogó kopott macskaköveket, s a fénytelen kirakatüvegekben elszórt ennivalók fölött égő naftafáklyák imbolygó fényét…

Winlass természetesen nem gondolt volna ilyesmikre, mert ennél sokkal érdekesebbet vett észre, éspedig azt, hogy a Turk’s Lane egy sor korai Viktória-korú, vételre kínált házra támaszkodik. Azt is megtudta, hogy az egész Turk’s Lane – a két végső házat kivéve, mely a lakók tulajdona volt – szintén eladó. Az egész tömb körülbelül háromnegyed acre területen feküdt, ami vidéken csak egy kis kert, de itt néhány hatalmas házat lehetne rá építeni, amelyikben hideg-melegvíz folyik, és legalább ötven további egykedvű és magas civilizációjú londoni számára nyújthat lakást. Azt is észrevette, hogy az előre elképzelt háztömb nagyszerű homlokzattal nézve a szomszédos forgalmas útra, amerre a nyugati terjeszkedés irányul, és aminek értéke évről-évre mind magasabb. Ezért megvette az egész sor viktoriánus épületet és a Turk’s Lane-t – a két végső ház kivételével –, aztán egybehívta építészeit.

A meg nem vásárolt két ház váratlan akadályt jelentett.

– Ha nem veszi meg azt a két épületet is, az egész hely értéktelen – mondták Winlass-nek. – Nem lehet olyan házakat építeni, mint ön kíván, ha két ilyen vén vacak ott áll a közepén.

– Bízzák rám, felelte Winlass – ÉN MAJD ELINTÉZEM!

Aznap, mikor Winlass megérett Simon Templar szerint egy kis megcsapolásra, elsétált a Turk’s Lane-be és megtudta, hogyan akarja az üzletember a problémáját elintézni.

Nem először járt ott az Angyal. Már régóta kedvelte ezt a festői kis helyet, mint ahogy mindig vágyat érzett az ilyen patetikus hátvédek iránt, amelyek oly meddő küzdelmet folytatnak az unalmas mechanikai modernséggel. Azonkívül egy barátja is élt ott.

Dave Roberts cipész volt. Öreg, őszhajú, szelíd szürkeszemű ember, akit a Turk’s Lane minden lakója Dave bácsinak hívott. Már régebben dolgozott ott minthogy a kezdetére bármelyikük vissza tudott volna emlékezni, sőt már az apja és nagyapja is ott űzte hivatását. Majdnem az mondható, hogy ő maga volt a Turk’s Lane, annyira hozzátartozott az ott megőrzött, elfelejtett időkhöz. A haladás, amihez Vernon Winlass tartozott, elmasírozott mellette. Ott ült a kis üzletében, és mikroszkopikusan kicsiny, régi világbeli olcsó árakon foltozta a szomszédság cipőit és csizmáit; boldogan mosolygott, és mindenkihez volt egy kedves szava. Filozófiája – ami ismét annyira eltért Vernon Winlasstól – itt kezdődött és végződött, s meg volt vele elégedve. A Vernon Winlasshoz hasonló úttörőknek természetesen öreg reakcionárius és vén bolond volt, de az Angyal számára boldogabb és tisztább napok tűnő emlékét jelentette, és Simon saját drága cipőiből is nem egy pár hozzá került – bár nem annyira azért, mivel javításra lett volna szükségük, hanem puszta szeretetből.

Simon elszívott egy cigarettát az alacsony mestergerenda alatt a bőr és viasz légkörében, míg Dave Roberts ott dolgozott az árral a lobogó gázláng alatt, és a Turk’s Lane-ben történő dolgokról mesélt neki.

– Igen, uram és Tom Unwinnak is mennie kellett. Winlass úr kidobta. Látta azt az új üzletet a Toméval szemben? Winlass telepítette oda, mihelyt a lakók kiköltöztek. Ugyanazokat a dolgokat árulja, mint Tom, csakhogy negyedannyiért – szinte ingyen adja. Persze, erre ráfizet, de ő megteheti. Tom azóta nem adott el egy darabot se. Úgy gondolta, hogy ha ez még néhány hónapig így megy, akkor koldussá válik, eladta tehát az ő házrészét Winlassnak és még örült is, hogy megteheti. Valószínűleg én leszek a következő, de engem nem fog kipiszkálni, hacsak rajtam múlik.

Az Angyal keresztülnézett az utcán a hivalkodó üzletre a Tomé mellett, s aztán visszatekintett a szelíd öregemberre, aki a bizonytalan fényben erőltette a szemét.

– Szóval most maga lesz soron?

– Azt hiszem, uram. Múltkor itt volt az egyik embere. „Adok ötszáz fontot a házért” – mondta – „és ha azonnal kiköltözik, akkor hatszázat kap; még hálás is lehet Winlass úrnak.” Én persze megmondtam neki, hogy nem akarok elmenni. Már gyerekkorom óta itt lakom, és most nem fogok elköltözni innen, az ő kedvéért hetvenéves fejjel. – „Tudja maga, hogy a makacsságával fontos építkezést tart fel?” – „Már bocsánatot kérek, uram – feleltem – de tudja maga, hogy most engem tart fel a talpalásban?” – „Jól van – felelte ez az ember –, ha van olyan bolond, hogy visszautasít kétszáz fonttal többet, mint amennyit a ház megér, akkor nemsokára örülhet, ha kétszázzal még kevesebbet fog érte kapni, mint azt Winlass úr parancsolja.”

– Világos – válaszolt az Angyal csöndesen. – És néhány napon belül már egy Winlass-féle cipész fogja maga mellett fillérekért javítani a cipőket.

– Nem tudnak úgy dolgozni, mint én – felelte Dave Roberts büszkén. – Ezekkel a gépekkel nem érnek utol. Miért adott nekünk a Jóisten kezet, ha nem ez a legjobb eszköz a világon?… De nem lepne meg, ha Winlass tényleg megpróbálkozna ilyesmivel. Nem adom el neki a házam. Megmondtam ennek a fickónak is, hogy adja át üdvözletemet az urának, akinek a parancsai nem izgatnak, sem bárkinek a modora, aki átadja. Ahogy maga beszél hozzám – mondtam neki – úgy nem beszélnek tisztességes emberrel, és ezért egyáltalán nem adom el a házamat, még ha hétezer fontot is kínálna. És azt is megmondtam neki, hogy most pedig tűnjék el, és adja át ezt az üzenetet Winlassnak.

– Értem – felelte az Angyal.

Dave Roberts befejezte a fűzést, és letette a cipőt a többi mellé a sorba.

– Én nem félek uram – mondta. – Ha az úr akarata, hogy elmenjek innen, hát akkor el fogok menni. De nem akarom Winlassnak átadni, és az Isten is azokat segíti, akik önmagukon segítenek.

Az Angyal újabb cigarettára gyújtott, és kibámult az ablakon.

– Dave bácsi – mondta gyengéden – eladná nekem a házat?

Hirtelen megfordult és az öregemberre nézett. Dave Roberts keze az ölében pihent, és a szeme párásan csillogott.

– Magának, uram?

– Nekem – felelte az Angyal. – Tudom, hogy nem akar elmenni, és az Úr akaratát sem ismerem, de magának mégis el kell mennie innen. Sőt ezt maga is tudja: Winlass talál majd módot arra, hogy kitúrja. Viszont én többet tudok kipréselni belőle, mint maga. Tudom, hogy nem pénzre vágyik, és ezért még valami jobbat ajánlhatok. Tudok egy kis falut nem messze Londontól, ahol pontosan ugyanilyen házat vehetek magának, és ott nyugodtan dolgozhat, anélkül, hogy többé zavarná valaki. Ezt adom cserébe, és még mindazt a pénzt, ami ebben a házban van.

Ilyen hirtelen és különös ötlete gyakran támadt, s most is a pillanat hatása alatt mondta ki, anélkül, hogy valami határozott haditerv fogamzott volna meg agyában. Tudta, hogy Dave Robertsnek mennie kell majd, hogy a Turk’s Lanenek el kell tűnnie, helyet adva Vernon Winlass kitervelt, higiénikusan gyártott tömegcikkű köbmétereinek: mindezt tudta, bármennyire mást is kívánt volna. De azt is sejtette, hogy Vernon Winlass hatszáz fontnál jóval többet fog fizetni érte.

Mikor később Patricia Holmmal és Peter Quentinnel találkozott, azok nem érthették félre az arcán ragyogó törvénytelen szándékot.

– Vernon testvér nem vehette meg az egész Turk’s Lane-t, mert egy részét én vettem meg – jelentette ki.

– Mi a csodának? – kérdezte Patricia.

– Befektetésnek – válaszolta az Angyal kegyesen. – A Pocsék Palotát csak Simon Templar úr különös engedélyével lehet majd felépíteni, és ez pénzbe fog kerülni.

Peter Quentin újabb palack sört vett elő.

– Hiszek neked – felelte szárazon. – Hogyan akarod becsapni őket?

– Hasonlítasz Claud Eustace Tealre – vágta vissza az Angyal sértően. – Nincs semmiféle csalásról szó. Igen tiszteletreméltó ingatlanügynök vagyok, és ha volna pénzed, most rágalmazásért beperelnélek. Mindazonáltal szeretném, ha kiderítenéd számomra, milyen különös kedvtelése van Vernon Winlassnak üres óráiban. Menj ki a nyomra holnap reggel Peter, és akkor talán többet is mondok.

Ha föltette azt, hogy még olyan keményfejű üzletembernek is, mint Vernon Winlass, van valami szenvedélye, Simon Templar nem ment túl a valószínűségek határán. Évszázadokon át gyűjtögettek sötétlelkű lovagok és később iparlovagok porcelánt, régi pénzt, pipát, első kiadásokat, sétabotot, dáliát, kitömött baglyot és más ilyen valószínűtlen dolgokat. Wellington Titus Oates, régi barátunk, mindenféle önkívületbe esett, ha olyan kis perforált papírdarabka került a kezébe, amin ingótrónú uralkodók képmása, és a Posta felírás díszelgett. Vernon Winlass, aki üzleti óráiban titkárok, altitkárok, segédtitkárok, küldöncök, hivatalnokok és boyok zápora elől sáncolta el magát, minden védelmi vonalát tágra nyitotta, ha valaki csak azt a bűvös szót suttogta a közelében, hogy: régi képek.

– Ezt az öreg vackot akkor találtuk, mikor a házunk padlását tisztogattuk – mondta az az ember, akinek sikerült keresztültörnie az erődítményeken – névjegyén Tombs kapitány állt, mert ez az álnév Simon Templarnak végtelen örömet szerzett. – Elvittem Busbyékhez, hogy megtudjam, ér-e valamit, és úgy látszik, egészen izgatottak lettek tőle. Azt mondták, legjobb, ha önhöz viszem.

Winlass bólintott.

– Igen, én sokszor vásárolok Busbynál – mondta hencegőn – ha valami jó kerül a kezükbe, rendszerint nekem küldik.

Kivették a képet a barna csomagolópapírból, és közelről megnézte. Az üveg töredezett és piszkos volt, s a széteső fakeretet dróttal kötözték össze, de a kép megpillantása hirtelen megrázkódtatást okozott. A régi kép legalább ötszáz fontot ért. Ezért Winlass undorral tekintett rá.

– Elég jó példánya egy közönséges metszetnek – mondta könnyedén. – Talán tíz fontot ér.

Tombs kapitány meglepődve nézett rá.

– Csak? A Busbyék pasasa azt mondta, hogy háromszáz még csak kezdő ár érte.

– Ah… hümm – felelte Winlass kételkedve. Újra rábámult a képre, és gondosan megjátszott öröm derült fel az arcán. – Teringettét, tényleg igaza van. Trükkös dolgok ezek a képek. Ha nem szólt volna, észre se vettem volna. De tényleg… mintha valódi lenne… Hát – mondta Winlass kedvesen – talán megveszem. Mit szól kétszázötvenhez?

– De Busbynál…

– Igen, igen – válaszolta Winlass türelmetlenül, de manapság, nehéz ilyesmiket eladni. Nincs pénz. Amellett, ha rendes árat akar érte, akkor meg kell tisztítani a képet, szakértőkkel megvizsgáltatni, satöbbi. És ez mind pénzbe kerül. És mire mindez elkészült, a végén kisülhet, hogy a kép nem ér semmit. Én hazárd lélek vagyok, s így csak sok gondtól és kiadástól menteném meg magát.

Tombs kapitány habozott, mire Winlass elővette a csekk-könyvét és töltőtollát.

– Nos? – kérdezte sürgetve – szeretném elintézni a dolgokat. Határozzon, uram. Mondjuk legyen kétszázhetvenöt, vagy kétszáz nyolcvan…

– Legyen kétszáznyolcvanöt – és a magáé.

Winlass majdnem vigyorogva írta alá a csekket, bár elég nagy összegről állította ki. Viszont tudta, hogy féláron vette a képet. Amikor Tombs kapitány elment, nekitámasztotta a tintatartónak és szinte ujjongott. Egy perccel később felkapta a hatalmas papírvágó kést, és dühödten nekiesett.

De a homlokán felhőző fájdalmas felháborodás mindössze a töredezett üvegnek és a széthasadt keretnek szólt. A kép legújabb kedvence volt, és úgyszólván elkerülhetetlennek látszott, hogy méltatlankodva ki ne keljen a rút környezet vandálos elcsúfító hatása ellen, akár a büszke anya, aki haraggal támadna arra aki sárral hajigálná meg szeretett ivadékát. Miután a rettenetes keretet leszedte és a papírkosárba hajította, ismét megtámasztotta a képet, és minden oldalról körülélvezte. Egy idő múlva megfordította, hogy biztonságba tehesse egy nagy borítékba – s akkor történt, hogy észrevette az írást.

Ugyanoly kikerülhetetlen kíváncsiság hajtotta az ablakhoz, hogy kibetűzze a szinte felismerhetetlen kaparást. A tintát az idő megrozsdásította, s a kézírás reszketően öreges és hegyes volt, de egy idő múlva már ki tudta venni a szavakat.

Feleségemnek; április havának 16-ik napján Thomas Roberts vargának házában szállám meg, és tűzhelye alá rejtém Turkes Lane-ben az hetvenezer aranyat, amit őfelségétől, az hercegtől loptam vala. Keressed meg, ha kezedbe jutna ez a levél és az Úr áldjon meg téged – John.

Winlass irodájában volt, aki már tíz éve viselte el ott kemény sorsát, de egyetlen alkalmazott sem tudott visszaemlékezni előző esetre, amikor Winlass ekkora erővel robbant volna ki az irodájából. A hatalmas autó nem vitte elég gyorsan a Turk’s Lane felé, egyik-oldalról a másikra dobta magát és előrehajolva néha szinte kutyaszerű türelmetlenséggel vakkantott.

Dave Roberts nem volt az üzletben, amikor Winlass berontott. Szeplősarcú fiatalember jött előre az öregember munkakötényében.

– Robertssel szeretnék beszélni – mondta Winlass, és igyekezett elrejteni a remegő izgalmát. A szeplős ifjú megrázta fejét.

– Nem lehet beszélni vele. Nincs itthon.

– Hol találhatom meg? – üvöltötte Winlass, és dühösen nézett pöttyös arcára.

– Nem találhatja meg – válaszolt a fiatalember flegmán. – Nem akarja, hogy háborgassák. A cipőit tetszik megjavítani?

– Nem! – dörmögte Winlass türelmetlenül táncolva. – Robertssel akarok beszélni. Miért nem találhatom meg? Miért nem akarja, hogy háborgassák? És egyáltalán ki a fene maga?

– Roberts bácsi unokaöccse vónék, uram – felelt Peter Quentin, fantasztikus, de meggyőző vidéki nyelvjárással – megvettem a bácsi üzletét, és most má itt vagyok és a bácsi nem gyűn vissza és most ez van, uram.

Winlass barátságos vigyorgásba húzta a vonásait.

– Óh, szóval maga Roberts unokaöccse? – kérdezte gigantikus szívélyességgel. – Nagyszerű! És megvette az üzletét is? Remek. Tessék egy szivar, kedves uram, tessék!

A fiatalember átvette a dohányrudat, leharapta a végét, és a papírgyűrűvel együtt a szájába dugta – amitől Winlass szíve mélyéig megrendült. De senki sem tudta volna ezt a borzongást megkülönböztetni attól a mosolytól, amivel meggyújtott egy gyufát.

– Kösz, uram – mondta Peter Quentin – hát most osztán megjavíthatom a cipőjit?

Később bevallotta az Angyalnak, hogy a megfelelő tájszólást alkalmazni nagy erőfeszítésébe került, majd belebicsaklott a nyelve, de Vernon Winlassnak éppen elég baja volt, hogysem ezt észrevegye.

– Kedves uram – mondta Winlass – a cipőmnek nincs javításra szüksége. De szeretném megvenni a gyönyörű házat.

Az ifjú megrázta fejét.

– Nem akaródzom eladni, uram.

– Még ezer fontért sem? – kérdezte Winlass számítgatva.

– Még ezerér’ se.

– Még kétezerért sem? – kérdezte Winlass esdeklőn.

– Nem, uram.

– Sőt még – ajánlotta Winlass olyan erőlködéssel, ami már majdnem fizikai fájdalmat okozott, – ha háromezret mondanék, akkor sem?

A fiatalember feje továbbingott.

– Nemrégiben vettem meg, uram. Valahol melózni kell. Még akkor se annám el én, nem én, még ha négyezret anna érte, akkor se, mer naon teccik.

– Ötezer – nyögte Winlass megmakacsodott kínban.

Az árverés egészen hétezer-ötszáz fontig emelkedett, mielőtt Peter Quentin megszabadította volna Winlasst a további szenvedéstől, és magát a nyelvészeti akrobatikától. A csekket kiállította, rögtön alá is írta, s Peter is odabiggyesztette viszonzásul a saját nevét arra a sokkal komplikáltabb okmányra, amit Winlass a mellényzsebéből húzott elő; mert Mr. Winlass hitt A DOLGOK ELINTÉZÉSÉBEN.

– Remek – nevetett, miután a formalitásoknak eleget tettek – most kedves uram, mennyi idő alatt hurcolkodhat ki innen?

– Tíz perc alatt, – válaszolta Peter Quentin azonnal, és állta is a szavát.

Az Angyallal egy közeli szállodában találkozott, és büszkén mutatta elő a zsákmányt. Simon Templar megnézte, és felemelte a poharát.

– Így vesznek el a gonoszok – mormolta. – Gyerünk a bankhoz, még mielőtt bezárnak.

* * *

Három nappal később történt, amikor Hampshirebe mentek, hogy beiktassák Dave Roberts bácsit az új házába. Egy kis falunak egyetlen utcájában volt az üzlet, és az utca pontos mása volt a Turk’s Lane-nek egy kis völgyben, a körben emelkedő hegyek között. Ugyanolyan tölgyfagerendák, kovácsolt vaslámpák lógtak a bejárat fölött, hogy éjjel megvilágítsák az utat, ugyancsak a kis, fénytelen ablakú üzletecskék kínálgatták szétszórt sorokban áruikat egymással szemben; s a dübörgő forgalmú országút is öt mérföldre innen vezetett, ahol azt sem tudták, hogy ez a falucska egyáltalán létezik.

– Remélem, itt boldog lesz, Dave bácsi – mondta az Angyal, és nem kellett szavakba öntött köszönetre várnia.

Vidáman utaztak hazafelé, és már Guildfordban voltak, mielőtt bevallotta volna, hogy megtett egy versenylovat a newmarketi futamban. Mikor megvette az újságot, látta, hogy nyert, és megálltak ünnepelni a Lyonban.

– Vannak jó pillanatok is a bűn világában, Pat, – jegyezte meg, mikor újra elindította az autót. Aztán megpillantotta a lány arcának kifejezését és rábámult. – Mi történt, szívem, megártott az utolsó pohár Martini?

Patricia nyelt. Átlapozta az Evening News többi oldalát is, mialatt a férfi a gyújtással törődött, és most átadta neki az újságot.

– Ugye az ígérted Dave bácsinak, hogy minden pénzt megfizetsz neki, amit a házában találsz?

Simon átvette a lapot és elolvasta a cikket.

KINCSEK A HÁZBONTÁSNÁL.

Winlass szerencséje.

London, amely sok különös titkot tartogat, tegnap ismét feladta egy háromszáz éve őrzött kincsét.

Körülbelül tízezer fontra értékelik azt a régi aranypénz és ékszertömeget, amit a Turk's Lane-ben egy öreg házat lebontó munkások találtak.

Mr. Vernon Winlass, a ház tulajdonosa…

Az Angyal nem érezte szükségét, hogy tovább olvassa. Néhány pillanatig még beszélni sem tudott, mintha csak némán született volna.

És aztán igen lassan, a régi angyali mosoly megjelent az ajkán.

– Azért azt hiszem, lesz még ennyi pénzem a bankban – mondta vidáman, és az autót ismét visszafordította Hampshire felé.

A szerető testvérek

– Még soha életében nem látott ilyen testvéreket – mondta a fecsegő Mr. Penwick. – Abból is elég örömet szereznek, ha valakivel elbánnak, de ha egymással tolhatnak ki, az a győztes számára vörös betűs nap.

A testvérek közti széthúzás – sajnos – nem új dolog a világon. Jákob és Ézsau, Káin és Ábel szintén veszekedtek némely tekintetben, már ahogy az akkori korlátolt időkben szokták. Ám Walter és Willie Kinsall, akiknek korában egy tál lencsének már nem sok értéke volt, sokkal nagyobb arányban utálták egymást.

Az egyenlőtlenségnek ez az aránya persze az évek múltán velük együtt nőtt. Mikor a négyéves Walter felfedezte, hogy a kéthónapos Willie szüleinek sokkal több idejét és figyelmét köti le, s erre játék – tomahawkjával akarta lefejezni, kölcsönös féltékenységük még csak embrionális állapotban volt. Mikor a hétéves Willie rájött, hogy ha fennmarad éjszaka, midőn a tizenegy éves Walter már mélyen alszik; ellophatja bátyjának zsebeiből a cukrokat, filléreket, kötéldarabkákat, gumizsinórokat – akkor megtorló intézkedései még csak kezdeti szakot értek el. De mikor a húszéves Walter úgy találta, hogy utánozni tudja Willie kézírását, mégpedig oly ügyesen, hogy ezáltal akkora összegeket tud kivenni Willie bankbetétjeiből, amelyeknek eltűnése mindörökre megfejthetetlen titok maradt a szenvedő fél számára, akkor már el lehetett mondani, hogy kettejük küzdelme kezdte megpillantani azokat a magaslatokat, ahová később volt hivatva fejlődni.

A fiatalkor durva becsapásai időközben persze finomabb és kevésbé feltűnő törvénytelen módszereknek adtak helyet, amint a múló évek nagyobb agyafúrtságot és több gyakorlatot kívántak meg. Még személyes érintkezésüket is fűszeres szívességgel burkolták be, ami ugyan egyiküket sem tudta becsapni.

– Látogass meg a hétvégén a nyaralómban, jó? – ajánlotta a huszonhét éves Willie.

Walter meglátogatta, és éjszaka lesettenkedett a dolgozószobába, hogy végignézze öccsének levelezését, ami olyan jó betekintést nyújtott üzelmeibe, hogy képes volt elcsípni orra elől azt a megbukott cipőjavító üzletet, amit potom áron vesztegettek.

– Ebédeljünk ma együtt – hívta meg a harmincöt éves Walter a testvérét.

Willie akkor érkezett meg, amikor Walter nem volt odahaza, és rávette a félrevezetett titkárt, hogy az irodában engedje várni. Az asztalon fekvő levelekből szerzett értesülés folytán sikerült a portugál Kelet-Afrikában felajánlott bányaengedélyt megszereznie bátyjának orra elől.

A locsi-fecsi Penwick bácsi még sok ilyen anekdotát tudott mondani, aminek célja az volt, hogy vitán felül leszögezze a Kinsall-fivérek testvéri szeretetét egymás iránt.

– Még az apjuk is megelégelte őket – mondta Penwick. – Pedig nem volt kényes ember. Biztosan hallott Sir Joseph Kinsallról, a dél-afrikai milliomosról, ugye? Ő az apjuk. Ha jól tudom, most Malagában él. Az ügyvédje voltam, mielőtt ki nem dobott volna. Sőt még nálam van az utolsó végrendelete. Mivel a kontinensen él, nem tud az én szerencsétlenségemről. Én meg azért tartottam meg utolsó akaratát, mert vissza fog helyezni. Rémes volt, amikor utoljára Angliában járt. Először mindent egyformán akart szétosztani közöttük. Aztán ezt összetépte, és egész vagyonát Walterre hagyta. Később egy végsőt készíttetett. Nem tudta eldönteni, melyik a nagyobb gazember. Emlékszem, egyszer…

Amire Penwick egyszer emlékezett, azt mindig el is mondta. Bőbeszédűsége csak részben volt természetes tulajdonsága, részben az a rengeteg rózsaszínű gin támasztotta alá, amit Simon Templar fizetett neki.

Az angyal egy westlandi bárban találkozott először Penwickkel, és ezután még számtalan más bárban talált rá. Sohasem volt szíve, hogy megingassa az öreg kedvenc álmát, hogy a visszahelyezése csak idő kérdése; ám kérdés, vajon Penwick maga is hitt-e benne egyáltalán? A gin volt a végzetes gyengéje; s vizenyős szemének, reszkető kezének és nekivörösödött orrának többszöri látása után nehéz volt elhinni, hogy valaha is elfoglalhassa régi helyét a szakmában. Mindazonáltal Simon Templar gyakran kereste társaságát, mert egyrészt nem volt sznob, másrészt gondolnia kellett a saját hivatására is.

A be nem avatott talán azt hiszi, hogy egy huszadik századi kalóz élete nem más, mint drámai izgalmú kalandok sorozata, amit csak néha szakít meg nehezen kiérdemelt pihenő: ettől azonban mi sem áll távolabb. Az Angyal munkája sohasem szünetelt. Jobban tudta, mint bárki más, hogy a sült galamb nem repül az égből a szánkba, és míg hagyott ugyan helyet bizonyos százalékban a drámai kalandoknak is, a közbeeső idő bizony azzal telt el, hogy nyomokat szedjen fel, az útjába kerülő pletykából értékes fonalakat hámozzon ki, és hogy kitervelje az utat-módot, amivel aztán az izgalmat is megszerezheti. Egy jövedelmet ígérő nyom közben egész sereg értéktelent végigjárt, de egyetlen egy sem volt, amit el hagyott volna menni maga előtt, mert sohasem tudta, míg a véletlen és az ihlet nem tudatta vele, hogy melyik vezet nagyvadhoz, és melyik csak fűrészporral kitömött játékbabához.

Penwick fecsegése már érdekesebb dolognak ígérkezett. Az ügyvédeknek sok titkuk van, és amikor kidobták őket, hogy lefelé vezető útjukat a borókából csapolt nedű olajozza – amit soha nem tudnak olyan mennyiségben beszerezni, mint szeretnék, akkor a próbálkozó lelkületű, modern kalóznak – aki korlátlan mennyiségben tudja ellátni őket ginnel – mindig lehet rá eshetősége, hogy előbb vagy később olyan visszaemlékezést fog hallani, ami egy napon hasznára lehet.

Több hét múlt el, míg Penwick hasznot nem hajtott, pedig Simon egyáltalán nem gondolt rá, amikor Patricia Holm egy reggel felnézett az újságból és azt mondta:

– A barátod, Sir Joseph Kinsall meghalt.

Az Angyal, aki az ablakpárkányon cigarettázott és a Green Park napsütötte bokrai közé bámult, első pillanatban nem árult el nagyobb érdeklődést.

– Nem az én barátom, hanem a szomjas Penwickké – mondta, és gondolatban végigszaladt rajta, miket mondott neki az ügyvéd. – Mutasd csak.

Elolvasta a félhasábos hírt, hogy Sir Joseph tegnap tíz óra tájban erős tüdőgyulladás áldozata lett. Jól ismert londoni ügyvédi iroda van állítólag végrendeletének birtokában, és a hatalmas vagyonáról történt intézkedéseket bizonyára még délután jelenteni fogják.

– Legalább Walternek es Willienek lesz min veszekedni – jegyezte meg Simon, és nem gondolt az esetre többet, míg csak az esti kiadásból meg nem tudta, hogy egy 1927-ből eredő végrendelet szerint a Kinsall-milliókat egyenlő arányban kell felosztani a két testvér között.

Úgy látszott, ez lezárja a dolgot, és Simon is aszerint döntött, hogy sir Joseph megtalálta az egyetlen megoldást a két kedves örökös között, akikkel az istenek megáldották. Jellemző vállrándítással intézte el az esetet, mint értéktelen nyomot, amilyen már sok keresztezte tizenkét éve folytatott törvényen kívüli ösvényét, és éppen a félötös futam eredményeire akart nagyobb figyelmet fordítani, amikor reszketeg kéz ragadta meg a kabátujját, és hátratekintve Mr. Penwicket vette észre, aki igen molyrágta és vén kabátban, s a használaton kívüliségbe helyezéstől elszürkült öreg cilinderben tántorgott.

– Hello – mormolta Simon, és automatikusan gint rendelt – kinek a temetésén volt?

Penwick megragadta az eléje tett poharat, egy hajtásra kiitta a felét, és az ujjába törölte a száját.

– Öreh fiú – mondta komolyan, ghatuháljon nekem. Vissza foknak helyehni.

Kétségtelenül igen részeg volt, és az Angyal közömbös figyelembe mélyedt.

– Nagyszerű – mondta udvariasan –, mikor tudta meg?

– Most már vissza kell fohadniok – mondta Penwick úr –, meht nálam van a Kinshall-véghendelet. – Asztigmatikusan az Angyal újságjába döfködött. – Látta az újságban? Azt mondják a pénzt fel kell osztani Waller és Wille köhött, meht a végrendelet huzonhétben készült. Pah! – Penwick pattintott az ujjával. – Bah! Az máh hég éhvénytelen. Nálam van, amit kihencszázhahmincháromban csinált. Tehát vissza kell helyezniük. Nem lehet kidobni olyan ügyvédet, akinél milliókat érő véghendelet van…

Simon ernyedtsége egy pillanat alatt eltűnt – mintha rá sem jött volna. Hirtelen ijedséggel nézett körül, de a szoba szerencsére üres volt, és a felszolgáló lány a kolleginájával nevetgélt a másik sarokban.

– Várjunk csak egy percig – mondta keményen, és egy minden lehetséges hallgatózótól távol eső asztal felé vezette a bizonytalan Penwicket –, ezt mondja el még egyszer.

– H… hogyne – mondta Penwick, kiürítve poharát, és újabbért nézett körül. – Nálam van Kinshall utolsó véghendelete. Ez minden mást éhvénytelenít. Éppen az Ügyvédi Kamahába mentem, hogy mehmondjam nekik, de betéhtem egy kicsit ünnepelni. Most máh azt hiszem, elkéstem, mert becsuktak – kitárta a karját, mintha illusztrálná, hogy a tagok szétszóródtak a világ minden tája felé –, váhnom kell hholnapig. Inkább igyunk egy másikat. Ezt én fizetem.

Kikaparászott a zsebeiből két fél- és hatpennyst. Az asztalra tette, és elrévedezve rájuk bámult, aztán egyszerre, mintha csak felfogná letagadhatatlan összegüket, kezébe temette arcát, és könnyekbe tört ki.

– Nincs máh – zokogta – nincs. Nincs több pénzem. Adjon kölcsön egy fontot, öheg fiú, és akkoh fizetek ittalt.

Mr. Penwick – mondta Simon lassan – magánál van az a végrendelet?

– Hát pehsze. Mondtam öheg fiú, hogy a Kamahába akahtam menni megmutatni, hogy visszaállítsanak. Kéhem, hendeljen még egy ittalt.

Simon felemelte a saját poharát és ivott.

– Mr. Penwick, eladná az okmányt?

Az ügyvéd megdöbbent, de reszkető szemöldöke felemelkedett.

– Eladni, öheg fiú? Lehhhetetlen. Szabbály. Nem szabad elahni véghendeletet. Adjon kölcsön tíz shillinhet…

– Mr. Penwick – mondta az Angyal – mit tenne, ha minden évben kapna ötszáz fontot?

Az ügyvéd hatalmasat nyelt, és eksztatikus fény tört át a könnyein, mint napsugár az áprilisi záporon.

– Gint vennéh – mondta. – Hengeteg palackot, hohdót és palackot. Egész kádat megtöltenék vele…

– Évente ötszáz fontot adok magának, ha eladja nekem a végrendeletet – folytatta az Angyal –, a rendes aláírt, lepecsételt, kézírásos példányért – ebben a pillanatban. Nem kell izgulnia az etikett miatt. Szavamat adom, hogy nem pusztítom vagy rejtem el; csak néhány napra kölcsön szeretném kérni.

Egy órával később lovagiasan hazaszállította Penwick elernyedt testét a volt ügyvéd lakására, mert sajnos, nagyon hamar összeesett, olyan iramban ünnepelték meg a visszaiktatásának lehetőségét. Simon a saját lakására ment, és beszámolt Patriciának a vételről.

– De nem nagy a kockázat? – kérdezte a lány aggódva. – Penwick nem fogja tudni a titkot tartani… és egyáltalán, mit akarsz vele?

– Kloroformon kívül semmi sem foghatja be Penwick száját, az igaz – ismerte el Simon is – , de időbe kerül, míg a dolog veszélyes lesz, és én akkorra már készen leszek. Az évi ötszáz pedig csak a fele lesz a kizsarolt összegnek.

Patricia cigarettára gyújtott.

– Segíthetek?

– Elégedetlen titkárnő leszel, akinek nagyvilági vágyai vannak, de erkölcsei nincsenek – mondta. Neked való, könnyű szerep.

Willie Kinsall még sohasem hallott Patricia Holmról.

– Milyen? – kérdezte a gépírótól, aki bevitte a névjegyét.

– Csinos – felelt a lány cinikusan.

Willie Kinsall egy percig habozott, aztán kijelentette, hogy fogadja.

Mikor megpillantotta a lányt, be kellett ismernie, hogy a leírás helytálló. Patricia különben is gyönyörű volt, de Willie kedvéért élénk vörös rúzst használt, és úgy sminkelte ki magát, ami az Angyal véleménye szerint megfelelt Willie ízlésének.

– Parancsol, drágám? – kérdezte – nem hinném, hogy már, hm…

– Nem, még nem találkoztunk – felelt a lány hidegen. – De majd később lehet. Én Walter testvérének a titkárnője vagyok… vagy voltam.

Willie kérdőjellé változott.

– Ő küldte ide?

Patricia hátravetette a fejét, és keményen nevetett.

– Hogy ő küldött ide? Ha tudná, hogy itt vagyok, megölne!

– Miért? – kérdezte Willie Kinsall óvatosan.

A lány az íróasztal sarkára ült, cigarettát vett a dobozból, és formás lábát himbálta.

– Idefigyeljen gyönyörűségem – mondta. – Azért jöttem, hogy kapjak valamit. A maga testvére kidobott csak azért, mert egy kis hibát csináltam, és szeretném, ha valaki elintézné őt. Amit magáról mondott néha, abból veszem ki, hogy nem nagyon rajonganak egymásért. No hát, azt hiszem olyasmit tudnék mondani magának, amiért megveszne… ha maga fizet érte.

Kinsall az asztalon dobolt ujjaival, és elgondolkozva húzta össze a szemét. Semmiféle módon nem lehetett volna gyönyörűnek elképzelni, de máris rokonszenvet érzett olyan csinos lányok iránt, akik így szólították. A patkányarcú tizenhat éves fiú képe nem enyhült meg a harmincnyolc évesben: éppolyan csontos és nem kevésbé patkányszerű volt, és amikor csillogó szemeit összeszűkítette, majdnem eltűntek a mélyen ülő szemhéjak alatt.

– Kár, hogy elvesztette az állását, drágám – mondta őszintén –, miféle hibát csinált?

– Felnyitottam egy levelet, ennyi az egész. Hát hiszen én nyitom ki mindegyiket az irodájában, de ezt „szigorúan bizalmas”-nak jelezték. Reggel kissé későn mentem be, és annyira siettem, hogy nem néztem meg, mi van a borítékon. Éppen befejeztem az olvasást, mikor Walter megérkezett, és szinte őrjöngeni kezdett. Rögtön kidobott – csak tegnap történt.

– Miről szólt az a levél? – kérdezte Kinsall.

– Az apjuk végrendeletéről – mondta a lány, és Kinsall hirtelen felegyenesedett. – Az a pasas írta, aki már kétszer meglátogatta… hallgatóztam a kulcslyuknál amikor beszélgettek – mondta a lány szégyenkezés nélkül –, és megtudtam, hogy az újságokban leírt végrendelet nem az utolsó. Az apja még később készített egyet, és ennél az ügyvédnél van. Walter akarja megvenni tőle. A levelet az ügyvéd írta, és az volt benne, hogy elhatározta: Walter tízezer fontos vételi ajánlatát elfogadja.

Willie szeme előbújt időleges besüppedtségéből. A beszéd utóbbi része alatt már elhagyta a normális állapotot, és most szó szerint kidülledt. Néhány másodpercig szólni sem tudott, aztán kirobbant.

– A piszkos disznó! – lihegte.

Ez volt azonnali ösztönös reakciója, de a többit megérteni már hosszabb időbe került. Ha Walter tízezer fontot akar fizetni a végrendeletért… Tízezer fontot! Megdöbbentő, hihetetlen összeg. Ha ezt megéri, csak arról lehet szó, hogy nagy összegek forognak kockán – és Willie csak egy utat láthatott, ami ezt okozhatta. A második végrendelet kitagadta Waltert, és a Kinsall-milliókat ráhagyta, Williere. És Walter meg akarta venni és elpusztítani – hogy kitaszítsa a jogos örökségéből.

– Hogy hívják ezt az ügyvédet? – kérdezte Willie rekedten.

Patricia mosolygott.

– Gondoltam, hogy akarja tudni – mondta. – Megadhatom a nevét és a címét is, de pénzbe fog kerülni.

Willie az órára nézett, nyelt, és a fiókba nyúlt a csekk-könyvéért.

– Mennyibe? – kérdezte. – Ha értelmes árat mond, megfizetem.

A lány füstfelhőt fújt ki, és fontolgatva ránézett.

– Ötszáz font – mondta végre.

Willie rábámult, még nagyobbat nyelt, és megrázkódott. Aztán rettentő agónia kifejezése jelent meg ragadozó arcán és felemelte a tollát.

Patricia megvizsgálta a csekket, és eltette a táskájába. Aztán felvett egy ceruzát, és maga elé húzta a jegyzettömböt.

Willie felkapta a papírdarabot, és egy pillanatig reszketve nézett rá. Majd lihegve felugrott, és a sarokban álló fogashoz robogott a kalapjáért.

– Bocsásson meg – nyögte –, most mennem kell. Dolgom van. Jöjjön el legközelebb.

Míg oda nem érkezett a taxiban a címhez, amit a lány adott, szinte idegösszeomlást szenvedett, ha az útkereszteződésnél meg kellett állni, vagy valami lassan mozgó jármű került az útjukba. Fel és alá ugrált az ülésen, levette a kalapját, kivette az óráját, megnézte a kalapját, fel akarta tenni az óráját, megtörölte a homlokát, kidugdosta a nyakát az ablakon, izgett-mozgott, izzadt, lihegett és nyögött türelmetlenségében, ami már majdnem a delírium határán járt. Mikor végre megérkeztek a bayswateri ház elé mely céljuk volt, szinte kiesett a kocsiból, reszkető kézzel előrántott egy csomó pénzt, felét a sofőr kezébe, felét az útra szórta, szitkozódva felrobogott a lépcsőn, és olyan erővel esett neki a csengőnek, hogy majdnem keresztülnyomta a falon. Míg füstölögve várakozott, ismét kivette az óráját, elejtette, el akarta kapni, eltévesztette, és aztán örült sikoltással vadul az utca közepére rúgta, mikor az ajtó kinyílt, és egy kíváncsi lány dugta ki a fejét.

– Itthon van Penwick úr? – kérdezte Willie.

– Azt hiszem – felelte a lány – tessék bejönni.

Az invitálás szükségtelen volt. Willie Kinsall úgy robogott el a lány mellett lihegve, mintha minden gyakorlat nélkül most futott volna egy kilométert. Kínzó feszültségben várakozott, míg a szoba ajtaja ki nem nyílt, és egy magas ember nem lépett be.

Szinte fölöslegesnek látszik megmagyaráznunk, hogy ezt az urat nem hívták Penwicknek, de erről Willie Kinsall nem tudott. A férfi tényleg körülbelül negyven éves ügyvédnek látszott, ami csak azt bizonyítja, hogy milyen hatásokat tudott Simon Templar egy rend sötét ruhával, keménygallérral, fekete nyakkendővel, aranykeretes szemcsiptetővel és a hajába szórt fehér porral elhitetni.

Willie Kinsall még annyit sem törődött a formai dolgokkal, hogy diplomatikus megszólításon törje a fejét.

– Hol van – kérdezte remegve – az a végrendelet, maga gazember?

„Penwick“ felemelte a szemöldökét.

– Nem hinném, hogy… ah… már találkoztunk volna.

– Kinsallnak hívnak – mondta Willie, és úgy ugrált, mint szöcske a forró vaslapon – és a végrendeletre van szükségem – amit a disznó csaló testvéremnek akar eladni. És ha nem kapom meg, egyenesen a rendőrségre megyek!

Az ügyvéd egymásra tette ujjhegyeit.

– Miféle bizonyítéka van, ah… Kinsall úr – kérdezte szelíden – a végrendelet létezéséről?

Willie megállt egy pillanatra. És fájdalmas nyögéssel a blöfföt is szélnek eresztette. Tudta, hogy nincs bizonyítéka.

– Jó – mondta. – Nem megyek a rendőrségre. Megveszem. Mennyit kér érte?

Simon összeszorította ajkát.

– Kétlem, hogy a végrendeletet eladhatom-e még. Walter úr csekkje már a bankomban van, és csak arra várok, hogy átírják, mielőtt átadnám.

– Marhaság! – kiáltotta Willie, de sokkal csúnyább szót használt. – Még nincs Walternél. Adok ugyanannyit, mint ő… és az ő pénzét sem kell visszaadni. Nem merne a bíróság elé menni, hogy megmondja, ő adta magának.

Az Angyal megrázta fejét.

– Nem hinném – mondta erényesen –, hogy megtörném a szavamat húszezer fonton alul.

– Maga tolvaj és csaló! – üvöltötte Willie.

– Akárcsak ön – felelte az időleges Penwick kedvesen – amellett, legjobb, ha készpénzben fizet. Elmehet a bankjába, és mindjárt el is hozhatja. Nem kellemetlenkedni akarok, de Walter bátyja egy órán belül itt lesz, és ha ön kedvezőbb ajánlatot akar tenni…

Meg kell jegyeznünk, hogy Willie elment. Úgyszólván még nagyobb gyorsasággal és izgalommal, mint ahogy megérkezett. Simon Templar pedig a telefonhoz ment, és felhívta Patriciát.

– Remek munkát végezhettél – mondta. – Mennyit kaptál?

– Ötszázat – felelte a lány vidáman. – Nyílt csekket szereztem tőle, és rögtön beváltottam a bankjában. Éppen most készülök elmenni… néhány ruhát venni, mihelyt lemostam a festéket az arcomról.

– Vegyél egy szelíd bolhát is – mondta az Angyal –, és kereszteld el Willienek. Jó lesz háziállatnak.

Még el se telt az egy órás határidő, mikor a csengő ismét megszólalt, és Simon kinézve Walter Kinsall alakját pillantotta meg. Maga engedte be a vendéget.

Walter Kinsall kissé magasabb és kövérebb volt, mint a testvére, de arcának patkányszerűsége és apró, fényes szeme öccsének tökéletes hasonmása volt. Ennél a pontnál azonban külső hasonlatosságuk véget is ért, mert Walter viselkedése nem volt hisztérikus.

– No, Mr. Penwick – mondta vigyorogva – kifizették a csekkemet?

– Mostanra már biztosan – felelt az Angyal. – Ha vár egy pillanatig, felhívom a bankot és megkérdezem.

Ezalatt az idősebbik Kinsall a kezét dörzsölgette. Megelégedetten gondolt rá, hogy keresztneve, bár ugyanolyan kezdőbetűjű, mint az öccséé, mégis első helyen van a telefonkönyvben, és az idős ügyvéd, amikor Sir Joseph Kinsall valószínű örököseit kereste, őt hívta fel először. Hogy mi történt volna, ha neveiknek ábécés sorrendje fordított lenne, arra Walter ebben a pillanatban gondolni sem mert.

– A csekket átírták – jelentette ki az Angyal, és Walter ismét vigyorgott.

– Akkor, Mr. Penwick, most már csupán az van hátra, hogy…

Simon homloka ráncokba szaladt.

– A helyzet kissé bonyolult – kezdte; és Walter arca hirtelen elsötétedett.

– Hogy az ördögbe érti azt hogy „bonyolult”? – recsegte. – Megkapta a pénzét. Csak nem akar…

– Ugyanis – magyarázta Simon –, itt volt a testvére.

Walter egy ideig gutaütötten bámult rá, aztán fenyegetően lépett egyet előre.

– Maga piszkos kétszínű…

– Várjunk egy pillanatig – mondta az Angyal –, azt hiszem, itt van Willie.

Elment az ideiglenesen elkábult Walter mellett, hogy kinyissa a kaput. Willie állt a lépcsőn és keskeny, patkányszerű arcából úgy lihegett, mintha most menekült volna el egy éhes macska karmai közül. Belenyúlt a zsebébe, és hatalmas kötet bankjegyet vett elő, amit az Angyal kezébe gyömöszölt, mialatt végigmentek a folyosón.

– Megvan a pontos összeg, Mr. Penwick – mondta. – Nem voltam sokáig oda, ugye? Akkor, most ideadja majd a…

Ebben a pillanatban történt, hogy belépett a szobába, amit Simon Templar erre a célra bérelt ki, és meglátta testvérét – érthető, hogy nem tudta befejezni a mondatát.

Egy ideig tökéletes csend uralkodott, míg a két szerető testvér ocsmány ridegséggel bámult egymásra. Simon Templar elővette a cigarettatárcáját, és kényelmesen kiválasztott egy cigarettát, míg Willie vörösen izzó szemmel méregette Waltert, és az szinte habzó szájjal füstölgött Williere. Aztán az Angyal felkattintotta öngyújtóját, és a halk hangra, mintha az őket szorító láthatatlan kényszerzubbonyt levarázsolták volna róluk, a kettő egymás felé lépett, és szinte egyforma hangon kiáltott fel.

– Te ronda zsaroló! – vicsorgott Walter.

– Te utolsó cápa! – pattogta Willie.

És aztán, mintha a testvéries bókok izzó kicserélése után úgy érezték volna, hogy a társaság harmadik tagja elhanyagoltnak érezheti magát, megállították dühödt egymás felé vonulásukat, és feléje fordultak.

Kifejezések suhantak keresztül a lelkükön, és formálódtak az ajkukon – csúnyábbak, rosszabbak, mint amilyeneket valaha is összefüggő sorokba kovácsoltak életük folyamán. És aztán, ismét egyszerre, észbekaptak, hogy ezeket a szavakat nem lehet kimondani, és a jogos kirobbanástól megfosztva újabb perzselő csöndbe merültek.

Walter tért először magához. Kinyitotta fájó torkát és reszkető szavakat dobott belőle.

– Penwick – mondta –, bármit ajánlott fel ez a taknyos disznó, én kétszer annyit adok.

– Háromszor annyit – felelte Willie lázasan. – Négyszer… ötször, sőt ami rám maradt, annak húsz százalékát magának adom…

– Én a huszonöt százalékát – sikoltotta Walter vadul. – Huszonhét és fél…

Az Angyal fölemelte kezét.

– Egy pillanat, fiúk – mormolta. – Nem lenne jobb, ha először ismernék a végrendelet tartalmát?

– Ismerem – dörögte Walter.

– Én is – üvöltötte Willie –, harminc százalék…

Az Angyal mosolygott. Hosszú, lepecsételt borítékot húzott elő a belső zsebéből, és kinyitotta.

– Talán félrevezettelek benneteket – mondta, és eléjük tartotta az okmányt.

Nehezen lélegezve közelebb jöttek, és elolvasták:

Én, Joseph Kinsall, ezennel minden vagyonomat és tulajdonomat kivétel nélkül a Királyi Londoni Kórházra hagyom, abban a hitben, hogy ott jobban fogják felhasználni, mint két értéktelen fiam.

A néhai Joseph Kinsall keze írásában volt, rendesen lepecsételt, aláírt és tanúkkal aláíratott állapotban.

Simon összehajtogatta, és gondosan ismét eltette. Willie Walterre nézett és Walter Williere. Életükben először tökéletesen és egyöntetűen összhangban voltak. Kettejük agya csak egyet gondolt. Mély lélegzetet vettek és megfordultak…

Szerencsétlenségükre egyikük sem volt nagyon erős. Simon Templar viszont az volt; és megígérte Mr. Penwicknek, hogy a végrendeletet nem fogja baj érni…

A játékos ember

Claud Eustace Teal kövér könyökét az asztalra fektette, és egy friss szelet rágógumiról csavarta le a rózsaszínű papírt.

– Mert csak ennyiről van szó – mondta – , és a dolog nagyon egyszerű. Az embernek ötlete támad, kiveti a hálót és elfog valakit. Aztán hosszú, unalmas munka következik, míg össze lehet szedni a bizonyítékokat. Így dolgozik az igazi detektív, és Sherlock Holmesnak is ez lett volna a feladata, ha a Scotland Yardra kerül.

Simon Templar megértően elvigyorodott, és intett a pincérnek a számláért. A zenekar ásított és újabb táncszámba kezdett, de a záróra lassan közeledett, és a poharakat már leszedegették az asztalokról. Két óra felé járt, és a személyzet a holnapi napra gondolt.

– Talán igaza van Claud – felelte az Angyal kedvesen.

– Tudom, hogy igazam van – folytatta Teal álmos hangján. És aztán, amikor Simon egy ötfontost csúsztatott a tálcára, elmosolyodott. – De azért maga szeret ugratni minket.

Kivitorláztak az asztalok között, és felmentek a lépcsőn a szálloda folyosójára. Ez a találkozás azok közé a ritka esetek közé tartozott, mikor Teal, anélkül, hogy kényelmetlen gondolatai lennének, élvezni tudta az Angyal társaságát. Élete néhány hete viszonylagosan kellemesen telt.

Semmiféle újabb törvénytelen angyali működésről nem hallott, és ilyenkor nagy meglepetéssel beismerte önmaga előtt, hogy kevés olyan dolog van ami jobban szórakoztatná, mint egy „csevegő-est” azzal a vidám kalózzal, aki több rejtélyt adott fel a Scotland Yardnak, mint amennyit az valaha is meg tudott oldani.

– Legközelebb látogasson meg ha egy eseten dolgozunk, Angyal – mondta Teal a folyosón valóban megdöbbentő szívélyességgel, amit nagyrészben a bornak kell betudnunk –, majd meglátja, hogyan csináljuk valójában.

– Szívesen – felelt az Angyal, és ha mosoly is látszott a szemében, az minden gúny nélkül volt.

Sima fekete fejére helyezte puha kalapját, és közömbös tekintettel szétnézett. Három ember szállt ki a liftből, és nagy hangon, kissé bizonytalanul indultak a kijárat felé. Kettőjükön kalap és kabát volt, az egyik magas, vékony, fekete bajszú férfi, a másik kis, vörös arcú, keretetlen szemüveges ember volt. A társaság harmadik tagja, aki házigazdájuknak látszott, vastag, körülbelül ötvenöt éves, kopasz, kerek fejű férfi volt, és kissé dagadt orra azt a benyomást keltette a nézőben, hogy valószínűleg többet ivott a többinél. Valójában úgy is volt. Mindhármuk körül az a zilált és kissé tragikus légkör terjengett, ami az iparbárókat körülveszi, ha este kirúgnak a hámból.

– A nagyorrú alak Lewis Enstone – mondta Teal, aki mindenkit ismert –, és a City leggazdagabb embere lehetne, ha nem szeretné túlságosan az italt.

–És a másik kettő? – kérdezte az Angyal unottan, mert már ismerte őket.

– Kisebb fiúk ugyanabból a fajtából. A magasabbik Abe Costello, és a másik Jules Hammel. – Teal elgondolkozva rágta a gumit – és ha valami történik velük, akkor szeretném majd tudni, hol volt maga abban az időben – tette hozzá figyelmeztetően.

– Semmi közöm sem lesz hozzájuk – felelt az Angyal szemérmesen.

Cigarettára gyújtott, és érdeklődés nélkül figyelte az ünneplőket. Hammelt és Costellót Titus Oates korábbi felbukkanása révén ismerte, de a társaság harmadik, és jobban „beállított“ tagja új volt előtte.

– Értitek, fiúk, ugye? – kaszált a kezével Enstone patetikusan, és aztán átölelte vendégeinek vállát, ami nagy mértékben hozzájárult egyensúlyának megtartásához – Üzlet az egész. Nem vagyok kőszívű ember. Szeretem a feleségemet meg a gyerekeimet, az Isten áldja meg őket. Ha valamit tehetek értetek, csak szóljatok.

– Rendes ember vagy, vén fiú – mondta Hammel, elhomályosuló szemmel.

– Ebédeljünk kedden együtt – ajánlotta Costello –, addig talán már mondhatunk olyasmit, ami érdekelne.

– Jó – felelte Enstone révetegen. – Kedden ebéd… Hukk!

– És ne feledd el a gyerekeket – mondta Hammel bizalmasan.

Enstone nevetett.

– Erről nem feledkezem meg! – Esetlen pantominnal ökölbe szorította a kezét, kinyújtotta a mutatóujját, és a hüvelyket függőlegesen feltartva Hammel szeme közé célzott. – Fel a kezet! – jelentette ki komolyan, és aztán egyszerre további nevetés vett rajta erőt, amihez barátai kissé erőltetett kacagással társultak.

A banda sok kézrázás, hátba ütögetés és alkoholos nevetés közepette elbúcsúzott a kijáratnál, aztán Lewis Enstone óvatosan és megfontolt léptekkel visszafelé indult. Teal hatalmasat harapott a gumin, és undorral összeszorította a száját.

– Itt lakik? – kérdezte az Angyal.

– Igen – felelt a detektív –, akkor is itt lakott amikor kiderítettük, hogy egy fillér sincs a nevén. Emlékszem, egyszer…

Hosszú anekdota elmesélésébe merült, amibe személyes keserűség vegyült. Simon Templar jól idomított fél füllel figyelt csak rá, ami hirtelen érdeklődéssé hegyeződött, ha a történet kaland csiráját hordozná magában, de különben nyugodtan cigarettázott, és szórakozottan a levegőbe bámult. Agya képes volt erre a tökéletes kettéosztottságra, és most másra is kellett gondolnia. A történet folyamából kihámozta, hogy Teal egyszer pénzt vesztett a tőzsdén, ahol Enstone spekulált, de ebben a szerencsétlenségben semmi olyat nem látott, ami felkeltse érdeklődését, és a detektív keserű emlékeinek felidézése volt olyan jó alkalom, mint bármilyen más, hogy aktuális áldozata elleni hadjáratában újabb részleteket dolgozzék ki.

– …így a fele pénzemet elvesztettem, a többi pedig aranyszélű, merített papírú kötvényekben maradt – fejezte be Teal zordan, és Simon utolsót szívva cigarettájából, a csikket egy hamutartóba dobta.

– Köszönöm a tippet, Claud – mondta könnyedén. – Megértettem, ha legközelebb meggyilkolok valakit, szeretné, hogy pénzember legyen.

Teal morgott, és megszorította az övét.

– Csak ne gyilkoljon meg senkit – mondta szíve mélyéből. – Most már haza kell mennem – holnap korán kelek.

Az utcai ajtó felé mentek. Bal oldalt elhaladtak a portás információs asztala mellett, ahol néhány unott és álmos liftes fiú állt. Simon éppolyan közömbösen vette őket észre, mint ahogy a szőnyeg színét megpillantotta, de egyszerre csak rájött, hogy már nem olyan álmosak többé. Elfojtott izgalmat érzett a levegőben, és aztán az egyik gyerek hangosabban mondott valamit, mire Teal megállt, és gyorsan feléje fordult.

– Mit mondtál? – kérdezte.

– Enstone úr agyonlőtte magát.

Teal homloka összeráncolódott. Az újságoknak meglepetés és első oldali csemege lenne, de az ő számára esetleges éji nyugalmának megzavarója, ha magára veszi a felelősséget. Aztán vállat vont.

– Jobb ha megnézem – mondta, és bemutatkozott.

Sebtiben a liftek felé vezették. Teal bedobogott a legközelebbibe, és az Angyal arcátlanul követte. Hisz kedvesen meghívták a legközelebbi esetre… Teal zsebre vágta kezét, és hegyszerű nyugalommal bámult a lefele repülő akna falára. Simon gondosan elkerülte a szemét, és jóleső megdöbbenést érzett, mikor a detektív szinte kedvesen szólt hozzá.

– Mindig gondoltam hogy valami baj van azzal a fickóval. Talán azért lőtte agyon magát, hogy reggel ne fájjon a feje.

Úgy látszott, mintha egy pénzember halála, akármi okozta is, olyan áldás a földre, amiért a detektív titokban hálás lehetett. Ezt az érzést engedte felszínre jutni, de a továbbiakban áthatolhatatlanul fensőbbséges és megközelíthetetlen maradt. Elküldte a boyok hadseregét, és a milliomos lakosztályához ment. Minden csöndes és nyugodt volt. Teal parancsolóan kopogott, és egy perc múlva sápadt, izgatott arc nézett ki a keskeny nyíláson. Teal ismét bemutatkozott, és az ajtó szélesebbre tárult. A felhevült arc félreismerhetetlen életnagyságban helyettes szállodaigazgatóvá változott. Simon követte a detektívet, és igyekezett hasonlóan hivatalosnak látszani.

– Rettentő botrány lesz felügyelő úr – mondta az igazgatóhelyettes.

Teal komoran nézett rá.

– Itt volt, amikor történt?

– Nem. Lent voltam az irodában…

Teal megkapta a szükséges értesülést, s aztán félretolta. Jobb oldalt másik ajtó nyílt a szobából, és itt egy idősebb, de éppoly izgatott arcú embert találtak, akinek elfojtott megrendültsége hasonlított az elsőéhez, de annál bizonyos mértékben öntudatosabbnak látszott. Még a fekete kabát és csíkos nadrág, a szürke barkó és a nyugodt kéz nélkül is rögtön fel lehetett volna ismerni benne azt az embert, aki fölényesen több egy szálloda igazgatóhelyettesénél – egy úr helyettese.

– Kicsoda maga? – kérdezte Teal.

– Fowler vagyok uram. Mr. Enstone komornyikja.

– Itt volt?

– Igenis.

– Hol van Enstone?

– A hálószobában, uram.

Visszafelé indultak a szobából, és az igazgatóhelyettes vezette őket. Teal megállt, és udvariasan megkérte: – Lesz szíves majd a szobájában várni… ha szükség lenne önre? – mire az igazgatóhelyettes gyorsan eltűnt.

Lewis Enstone halott volt. Hátán feküdt az ágy előtt, feje félig baloldalra fordult, annyira, hogy a gyilkos golyó behatolását és kimenetelét is látni lehetett. Pontosan a jobb szemébe lőtt, és nem volt kellemes ránézni a nagy kaliberű golyó szakította helyre… A revolver jobb kezének ujjai alatt hevert.

– Hüvelykujj a ravaszon – jegyezte meg Teal hangosan.

Az ágy szélére ült, kesztyűt húzott fel; piros arca nyugodt és mozdulatlan maradt. Simon körülnézett a szobában. Közönséges, csinos hely volt, kevés, de drága bútorral. Mindkét ablaka csukott. A sarokban álló asztalkán a rendetlenség egyetlen jele, sebtiben kibontott papírcsomag maradékai. Barna csomagolópapír, spárgadarabok, és sima keménypapír doboz – üresen. – A milliomos nem jutott tovább az öltözködésben, minthogy levetette a nyakkendőjét és kigombolta a gallérját.

– Mi történt? – kérdezte Teal.

– Az úrnak két barátja volt itt vacsorára – magyarázta Fowler. – Costello és…

– Ezt tudom. Mi történt, mikor visszatért?

– Azonnal lefeküdt, uram.

– Nyitva volt ez az ajtó?

– Kezdetben. Megkérdeztem az urat, hogy mikor keltsem, és ő nyolcra kérte. Aztán érdeklődtem, segítsek-e a vetkőzésnél, de ő elbocsátott. Becsukta az ajtót és visszamentem a nappaliba.

– Annak az ajtaját nyitva hagyta?

– Igenis. Rendet kellett teremtenem a vacsora után. Aztán hallottam a lövést.

– Ismer valami okot, hogy miért lett Enstone öngyilkossá?

– Ellenkezőleg, uram… úgy tudom, múltkori vállalkozása nagy szerencsével járt.

Teal bólintott.

– Hol a felesége?

– Mrs. Enstone és a gyermekek Madeirában voltak. Holnapra vártuk őket.

– Mi volt abban a csomagban, Fowler? – kérdezte az Angyal.

Az inas az asztalra pillantott.

– Nem tudom, uram. Azt hiszem az úr valamelyik vendége hozta. Észrevettem a vacsoraasztalon, mikor a kabátjaikat behoztam, és Mr. Enstone a visszatérése után bevitte a hálószobába.

– Nem hallott róla semmit?

– Nem. Nem voltam bent. Miután a kávét felszolgáltam, értésemre adták, hogy üzleti ügyeket kívánnak megbeszélni.

– Miben töri a fejét? – kérdezte Teal komolyan.

Az Angyal bocsánatkérően mosolygott, és miután legközelebb volt az ajtóhoz, amikor újabb kopogtatás zavarta meg a csöndet, kinyitotta, hogy egy szürke hajú, fekete táskás embert engedjen be. Mialatt a rendőrorvos megvizsgálta a halottat, kisétált a nappaliba. Kedélyes vacsora maradványait látta – szivarvégeket a kávéscsészékben, kiloccsant borcseppeket a terítőn, rengeteg hamut, étel és füstszagot érzett a levegőben – de ezek a dolgok nem érdekelték. Nem is volt egészen biztos benne, hogy mi érdekelné – de körbejárt a szobában, és a „személyiség” jegyeit próbálta felkutatni, ami hosszabb tartózkodás után még olyan karaktertelen szobán is, mint egy szállodai, meglátszik. Fényképek lógtak a falon és az asztalkákon, legtöbbje a családja kebelén trónoló Levis Enstonet ábrázolta, ami egy ideig elszórakoztatta az Angyalt. Egyik asztalon különös tárgyat talált. Kis falapon egy tucat fából faragott madár állt körben. Nyakuk mozgatható volt, és a fatalp alatt hat rövid kötéldarab futott a nyakukhoz, amelyek lejjebb egy csomóba voltak kötve, és ugyanott nagyobb fagolyót is húztak a zsinegre. Ezek a madzagok és a golyó tartották egyenesen a madarak nyakát, és Simon rájött: ha úgy mozgatja a falapot, hogy a fagolyó körben mozogjon alatta, s ezáltal a köteleket egymásután kifeszítse és meglazítsa, akkor a madarak élénken kapkodtak körben a láthatatlan és látszólag kimeríthetetlen magtartalékra, igen ügyes mechanikai nyalánkság kinyilatkoztatása közben.

Még mindig elgondolkozva játszadozott, amikor felfedezte, hogy Teal áll mellette. A detektív kerek rózsás arcán szinte mulatságos hitetlenség ült.

– Maga így tölti a szabadidejét? – kérdezte.

– Igen ügyes dolog – felelte az Angyal józanul. Letette a játékot és Fowlerre nézett. – Ez az egyik gyereké?

– Enstone úr ma este hozta haza, hogy holnap Annabel kisasszonynak adja – felelte az inas. – Mindig talált ilyen játékokat. Nagyon jó apa volt, uram.

Teal csöndben rágcsált egy pillanatig, majd ezt mondta: – Végzett? Hazamegyek.

Simon békésen bólintott és a lifthez kísérte. Mialatt lefelé mentek, megkérdezte.

– Talált valamit?

Teal pislogott.

– Mit kellett volna találnom?

– Azt hittem a rendőrség szereti, ha nyomra bukkan – mormolta az Angyal ártatlanul.

– Enstone öngyilkosságot követett el – felelte Teal laposan. – Miféle nyomra volna szükség?

– Miért követett el öngyilkosságot? – kérdezte az Angyal gyermetegen.

Teal egy ideig válasz nélkül kérődzött. Ha bárki más kérdezett volna tőle ilyesmit, egyszerűen letorkolta volna. Ugyanezt szerette volna most is megtenni, de legyőzte magát. Ismerte Simon Templar gonosz humorérzékét, de azt is tudta, hogy az Angyalra akkor legérdemesebb hallgatni, ha a leglehetetlenebb dolgokat kérdezi.

– Jöjjön he holnap – mondta Teal végre – , és akkor megmondom.

Simon Templar hazament és jóízűen aludt. Lewis Enstone öngyilkos lett – ez tény. Az ablakok jól be voltak zárva. Mindenféle kötéllétrás komplikált trükköt kizárt az a két vagy három másodperc, ami a lövés és az inas berohanása között eltelt. De talán Fowler maga… Viszont miért ne lenne mégis öngyilkosság? De az Angyal vissza tudta idézni a búcsúzkodás minden szavát és mozdulatát, amelyek közül egyik sem utalt még távolról sem az öngyilkosságra. Az egyetlen furcsaság az érthetetlen némajáték volt – az ökölbe szorított kéz, a kimeresztett ujj, és a revolver kakasát durván utánzó hüvelykujj – ez a lehetetlen vicc, ami miatt Enstone hülyén kacarászni kezdett, társainak szívélyes csatlakozásával… A lélektani probléma lenyűgözte. Az egész összevegyült a barna csomagolópapírral, a kemény dobozzal, a falapon szemcsipegető madarakkal, fényképekkel… és ez a kibogozhatatlan szövevény kaleidoszkopikus forgatagban özönlött ezer felállításban az álmain keresztül.

Másnap fél egy körül már félig-meddig azt várta, hogy Teal nem fogadja, de miután felküldte a névjegyét, néhány perc múlva besétálhatott.

– Rájött már, miért követett el Enstone öngyilkosságot? – kérdezte.

– Nem – válaszolta Teal röviden. – Megtudtuk, hogy nyereséggel spekulált. Talán másik cégben már nem járt olyan szerencsével; ennek még utánanézünk.

– Beszélt már Costellóval és Hammellel?

– Mondtam nekik, hogy beszélni szeretnék velük. Minden percben itt lehetnek.

Teal géppel írt papírlapot vett fel, és elmerülten tanulmányozta. Szeretett volna most ő kérdezni, de nem mert. Eddig semmiféle okot sem tudott kimutatni, hogy miért lett Enstone öngyilkos, és ezért dühös volt. Személyes sértésnek vette, hogy az Angyal feltette azt a kérdést, anélkül, hogy mindjárt válaszolt volna is rá, és büszkesége megtiltotta, hogy felvilágosítást kérjen tőle.

Simon cigarettára gyújtott, és zavartalanul füstölt, míg Costellót és társát be nem jelentették. Teal elgondolkozva bámult az Angyalra, mialatt a tanúk leültek, de aztán különösképpen nem szólt arról, hogy a rendőri kihallgatás nem nyilvános.

Majd a fekete bajszos, magas emberre nézett.

– Enstone öngyilkosságának okát akarjuk kideríteni, Mr. Costello – mondta. – Mióta ismeri?

– Nyolc vagy kilenc éve.

– Van fogalma róla, miért lett öngyilkos?

– Nem felügyelő úr. Több pénzt keresett, mint valamennyiünk. Amikor múlt éjjel vele voltunk, nagyszerű kedvében találtuk – a családja hazafelé tartott, és olyankor mindig boldog volt, hogy újra láthatja őket.

– Vesztett valaha pénzt az ő révén?

– Nem.

– Tudja, hogy ezt kivizsgálhatjuk?

Costello finoman mosolygott.

– Nem értem, miért mondja ezt, felügyelő úr. Ügyeim mindenki előtt nyíltan állnak.

– Keresett mostanában pénzt?

– Nem. Sőt vesztettem – felelt Costello rögtön. – Én, amint bizonyára tudja, a Nemzetközi Gyapjú-ban vagyok érdekelve.

Cigarettát és öngyújtót vett elő, és Simon szeme a szerkezetre rögződött. Szokatlan alakú volt, és ügyes módon láng helyett izzó meleget bocsátott ki. Saját kívülállóságáról teljesen megfeledkezve, az Angyal megszólalt:

– Ez valami új dolog? Még sohasem láttam ilyesmit.

Teal hátradőlt, és úgy nézett az Angyalra, hogy az már magában véve minden közbeszólót hamuvá égetett volna, de Costello megforgatta öngyújtóját és azt mondta:

– Az én találmányom… magam csináltam.

– Bárcsak én is tudnék ilyesmit készíteni – felelt a Angyal elismerően – bizonyára nagy gyakorlata van ilyenben.

Costello habozott egy másodpercig, és csak azután mondta:

– Gyerekkoromban villamossági szaküzletben dolgoztam – magyarázta röviden, és visszafordult Teal asztalához.

Egy idő múlva a detektív a kis, szemüveges emberhez intézett kérdéseket, aki eddig minden életjel nélkül üldögélt a székben, csupán szemüvege mögött csillogó szeme vándorolt a beszélgetés alatt szüntelenül egyikről a másikra.

– Ön Costello úr társa? – kérdezte Teal.

– Igen.

– Tudna többet mondani Enstone dolgairól, mint amennyit már Costello úrtól megtudtunk?

– Nemigen.

– Miről beszélgettek tegnap a vacsoránál?

– A társulásról. Én is a Nemzetközi Gyapjúban dolgozom. Enstone egyik vállalata viszont a Kozmopolita Textil. Az ő részvényei magasan álltak, míg a mieink nem voltak olyan jók, és úgy gondoltuk, ha rá tudjuk venni a társulásra, akkor nekünk is jobban menne.

– Mit mondott Enstone?

Hammel kitárta a kezeit.

– Úgy hitte, hogy nem nyerne sokat rajta. Tudtunk ugyan egyet-mást felajánlani, de szerinte nem elegendőt.

– Nem veszekedtek?

– Ugyan. Ha az összes üzletemberek, akik megtagadták egymásnak a fúziót, mind ellenségek lennének, akkor a Cityben két ember se lenne köszönő viszonyban.

Simon megköszörülte a torkát.

– Mi volt az első fontosabb munkaköre, Hammel úr? – kérdezte.

Hammel odanézett, anélkül hogy a feje megmozdult volna.

– Fő-eladó voltam egy midlandi cégnél.

Teal nemsokára befejezte a beszélgetést, anélkül, hogy további értesüléseket megtudott volna; gyorsan kezet fogott a két emberrel, és kiterelte őket. Amikor visszatért, úgy nézett le az Angyalra, mint éhes kannibál a legújabb misszionáriusra.

– Miért nem áll be maga is hozzánk? – kérdezte mérgesen. – Az új rendőr akadémia megnyílt, és a főnök szívesen látna ilyen embereket.

Simon úgy fogadta a támadást, mint páncélkocsi a hólabdát. A szék karfáján ült, és kék szemében izgalom csillogott.

– Maga vén fajankó – vágott vissza –, olyan ember maga, mintha a tanfolyamon megtanulta volna, hogyan kell gyilkosságot kideríteni?

Teal nyelt, mintha nem hinne a fülének. Megragadta a szék két karfáját, és gutaütéshez közel álló önmegtartóztatással beszélt, mintha elhatározná magát, hogy minden esélyt megad az Angyalnak: nyerje vissza a józanságát, mielőtt felhívná az őrültek házát.

– Miféle gyilkosságról beszél? – kérdezte. – Enstone öngyilkos lett.

– Igen, megölte magát – felelte az Angyal –, de azért gyilkosság.

– Ivott valamit?

– Én nem. De Enstone annál többet.

Teal óriásit nyelt, és közben majdnem megfulladt.

– Csak nem akarja bebeszélni nekem – robbant ki –, hogy bárki berúghat annyira, hogy öngyilkos legyen, amikor telekeresi magát pénzzel?

Simon megrázta a fejét.

– Öngyilkosságra kényszerítették.

– Zsarolásra gondol?

– Nem.

Az Angyal keze keresztülszaladt a haján. Már gondolt erre is. Tudta, hogy Enstone megölte magát, mert más nem tehette. Kivéve Fowler, az inas – de ez lett volna az első ember, akit Teal meggyanúsítana; és ez túl átlátszó, túl világos lett volna. Senki az ő helyében nem tervezhetett gyilkosságot, ha ő az első és utolsó szembejöhető gyanús. Akkor zsarolás? De az a Lewis Enstone, akit a folyosón látott éjjel, nem olyan ember volt, aki zsarolóitól vesz búcsút. És hogyan szolgálhatna a családjával ennyire törődő ember a zsarolásra megszokott anyaggal?

– Nem, Claud – felelte az Angyal –, nem erről volt szó. Egyszerűen rávették.

Teal gerince megborzongott az akaratlan reflex izgalmától, ami az embernek a természetfölöttibe vetett félelmében gyökeredzik. Az Angyal meggyőződése olyan vad és mégis valódi volt, hogy egy fantasztikus pillanatig a detektív szinte látta Costello megrögzített fekete szemét hipnotikus merevséggel kitágulni, karcsú, keskeny kezét ismeretlen gesztusokkal mozogni, míg sötét bajsza alatt a szája gyilkos igéket suttog… S aztán ez a látomás ugyanoly képtelen képpé változott, ahol két udvarias, de hajlíthatatlan úriember meghajolva fegyvert ad át a harmadiknak, s aztán elmennek; mintha csak küldöttség keresné fel az áruló főnököt, akinek választást ajánlanak fel az öngyilkosság és a haditörvényszék között… Teal gúnyosan elnevette magát.

– Szóval azt mondták: Lew, miért nem ölöd meg magadat? – S ezt ő remek ötletnek tartotta?

– Valahogy így lehetett – válaszolta Simon nyugodtan. – Mert látja, Enstone mindent megtett, hogy a gyermekeit szórakoztassa.

Teal szája kinyílt, de hang nem jött ki rajta. A kifejezéséből látni lehetett, hogy a gúnynak egész perzselő vulkánja forr a nyelvén, de az Angyal holdkórossága már a menthetetlenségen túli régiókba ért.

– Costellónak és Hammelnek tennie kellett valamit – mondta az Angyal. – A Nemzetközi Gyapjú már egy ideje nagyon rosszul ment – amint maga is tudná, ha nem ölte volna a pénzét aranyszélű papírokba. Viszont Enstone érdekeltsége – a Kozmopolita Textil – jó volt. Costellónak és társának két útja lehetett: vagy a fúzió, vagy Enstone öngyilkossága: mire a részvényei leesnének, és ők felvásárolhatnák. Ha utánanézne, biztosan megtudná: már régóta adnak el K. T.-t, hogy lenyomják az árakat. És ha majd belenéz a mai délutáni újságokba, látni fogja, hogy Enstone papírjai kiütötték a piac fenekét, olyan mélyre zuhantak. Az ő helyzetébe került ember nem követhet el öngyilkosságot, anélkül, hogy pánikot ne okozna. Costello és Hammel a vacsorán akarták meggyőzni a társulásról, de Enstone nem ment bele, akkor meg nyitva volt a másik út.

– És? – kérdezte Teal makacsul; de most első ízben rázta meg valami hitetlenségének alapjait.

– Csak egy nagy hibát követtek el. Lew nem hagyott hátra búcsúlevelet.

– Mások sem hagynak mindig hátra.

– Tudom, de csak nagy ritkán. Ezért kezdtem el gondolkozni.

– És? – kérdezte ismét a detektív.

Simon még nagyobb rendetlenségbe kavarta a haját és folytatta.

– Tudja, Claud, az én tisztességtelen pályámon az ember így gondolkozik: Mit tenne A? – és mit tenne B? – és mit tenne akkor C? Az embernek tudnia kell beleképzelni magát másnak a gondolkozásába, és megtudná: mit akarnak csinálni és hogyan akarják csinálni; hogy mindig egy ugrással előttük lehessünk. Gyakorlati pszichológusnak kell lenni – mint például egy midlandi gyár főeladójának.

Teal szája kinyílt, de valamiért, ami tudatos felfogásán kívül volt – nem mondott semmit. És Simon Templar tovább beszélt, azon a zavaros módon ahogyan szokott, mikor olyasmit akart kimondani, amit magának sem öntött még biztosan szavakba.

– Az eladás lélektana az emberi gyengeségeken alapul. És ez furcsa dolog. Emlékszem, a világ legnagyobb játék gyárosa mondta egyszer, hogy egy új játéknak akkor lesz sikere, ha a középkorú üzletembereknek tetszik. És ez igaz is. Annyira az, hogy már nem is vicc. Minden közepes korú üzletemberben ott rejtőzik a gyerek, mert enélkül egyikük sem akarna annyi zöldszínű papír milliót gyűjteni, amit soha életében nem tud elkölteni, vagy aranylapokból várat építeni, ami bármikor összeomolhat, és akkor újra lehet kezdeni. Az egész nagyszabású gyerekjáték egy doboz téglával. Ha a leghatalmasabb pénzemberek nem lennének ilyenek, akkor sose tudtak volna olyan rendszert felépíteni, amiben a nemzetek élete, az éhség, és boldogság is a világ többi értéke sárga aranyrácsok mögé szorul.

– Simon hirtelen feltekintett – de erősen csillogó szeme mintha nem látott volna, mintha a lelke teljesen elszakadt volna fizikai környezetének benyomásaitól. – És Lewis Enstone is olyan ember volt!

– Még mindig arra a játékra gondol, amit ott látott? – kérdezte Teal nyugtalanul.

– Igen… és még sok másra. Emlékszik a fényképekre? Látta?

– Nem.

– Az egyiken Enstone villanyvasúttal játszott. A másikon felhúzta, és az ágy alá tette a jegesmedvét. A harmadikon hatalmas körhintamodellen dolgozott. A legtöbb kép ilyen volt. Persze a gyerekei is ott voltak, de az ember láthatta, hogy Enstone élvezi legjobban.

Teal a ceruzát, amivel játszadozott, az asztalra dobta és vállat vont.

– Még mindig nem bizonyította be a gyilkosságot – mondta.

– Még nem is tudom – felelte az Angyal halkan. – Még rá kell jönnöm. Tudja, érdekes kérdés. Enstone boldog házasságban élt a családjával, nem volt rosszabb, minit más pénzember, a lelkén sem száradt semmi, egyre gazdagabb lett – hogyan kényszeríthették öngyilkosságra? Ha regényt írnék róla, hogyan csinálnám?

– Valami végzetes betegsége lenne – felelte Teal – és beugratnák.

Simon megrázta fejét.

– Nem. Csak akkor, ha én lettem volna a doktor. Ha Costello és Hammel mondta volna, az orvoshoz ment volna megerősítésért. Olyan embernek látszott ő, akinek megmondták, hogy halálos baja van?

– A maga regénye – mondta Teal álmos türelemmel, ami világosan a teljes lemondásban gyökerezett. – Oldja meg maga.

– Először sok adat hiányzott – folytatta az Angyal. – Csak Enstone jellemét és gyöngéit ismertem. Aztán megtudtuk, hogy Hammel pszichológus – ez jó, mert egy kicsit én is az vagyok, ő valószínűleg úgy gondolkoznék, mint én. Costello viszont mechanikai játékokat tud kitalálni és elkészíteni. Nem kellett volna elővennie azt az öngyújtót, Claud – csak újabb láncszemet adott vele. És ott van még a doboz.

– Miféle doboz?

– A keménypapír doboz Enstone asztalán, és a barna csomagolópapír. Emlékszik, hogy Fowler szerint vagy Hammel, vagy Costello hagyta ott? Itt van?

– Itt lesz valahol az épületben.

– Elő tudná hozatni?

Mintha faképű hóhér nyúlna unottan a hurok után, Teal felemelte a telefont az asztalról.

– A revolvert is előkeríthetem, ha akarja.

– Köszönöm – felelte az Angyal. – jó lenne.

Teal kiadta a parancsot, és aztán csöndben bámultak egymásra, míg a kért tárgyak megérkeztek. Teal nyugalma ötvenféle módon fejezte ki: minden lehető segítséget megad az Angyalnak ahhoz, hogy úgy magára szögezze a koporsóját, amit soha életében ne felejtsen el; de az arcán ez valahogy nem látszott teljesen meggyőzőnek. Mikor ismét egyedül maradtak, Simon az asztalhoz ment, felemelte a revolvert, és a dobozba tette. Tökéletesen beleillett.

– Ez történt, Claud. – mondta csöndes győzelemmel – a dobozban revolvert adtak neki.

– És fejbe lőtte magát, anélkül, hogy tudná mit csinál – fejezte be Teal megsemmisítően.

– Úgy van – mondta az Angyal, és tekintetében kék ördögök gúnyolódtak. Nem tudta, mit tesz.

Teal zápfogai durván csattantak a rágógumin.

– Hát mit hitt, hogy mit csinál – szőnyeg alá mászik és medvét utánoz?

Simon sóhajtott.

– Ezt szeretném én is megtudni.

Teal széke megreccsent, amikor egész súlya reménytelen kimerültséggel hátrahanyatlott.

– Ezért vette igénybe annyi értékes időmet?

– kérdezte fáradtan.

– De most már van valami fogalmunk a dologról – mondta az Angyal felemelkedve, és kinyújtózott. – Jöjjön és ebédeljünk. Pihentesse az agyát. Már legalább egy órája gondolkozik, és nem akarom, hogy túlhevüljön. Tudok egy új helyet – várjon csak, megnézem a telefonkönyvben.

Teal fölállt és levette a keménykalapját a fogasról. Gyermeki kék szeme kifürkészhetetlenül elmélázó volt, de gondolkozás nélkül követte az Angyalt. Bármit akart az Angyal mondani, bármilyen marhaságot, úgy érezte: meg kell hallgatnia, különben egész életében ez fogja kínozni. A taxiban Teal flegmatikusan csámcsogott, és tökéletes unalmat sikerült utánoznia. Aztán a kocsi egyszerre csak megállt, és Simon kilépett. Nagy bérházba vezette, és a liftesnek olyan címet mondott, amit Teal nem értett meg.

– Mi ez? – kérdezte, amint felfelé suhantak – új étkezde?

– Új hely – felelte az Angyal röviden.

A felvonó megállt, és kiszálltak. Végigmentek a folyosón és Simon csöngetett az egyik ajtón. Csinos lány nyitotta ki.

– Scotland Yard – mondta az Angyal pofátlanul, és elsietett mellette. Már a dolgozószobában volt, mielőtt megállíthatták volna. Miután Teal főfelügyelő fölébredt a pillanatnyi paralízisből, követte, és utánuk ment a leány is.

– Mr. Costello nincs idehaza, kérem…

Teal tömege megperdült. Minden unalom elszállt az arcából, hogy meglepetésnek és dühnek adjon helyet.

– Miféle vicc ez? – dörmögte.

– Nem vicc, Claud – válaszolt az Angyal gyorsan – csak szerettem volna látni, találok-e valamit; – tudja, amiről beszélgettünk…

Éles tekintete végigsiklott a szobán, aztán megállt a hatalmas, olcsó íróasztalon, amelynek kopott alakja különösen kiütött a környezetből. Drótdarabok, ebonitlemezek, tárcsák és más olyan törmelékek hevertek rajta felhalmozva, amiből az amatőr rádiókészülékeket csinálják. Simon egy lépéssel ott termett, és elkezdte kihúzogatni a fiókokat. Mindenféle szerszám, rengeteg kefe, drót és csavar, kerekek, csapok, fúrók, vaslemezek és rézdarabok hevertek bennük, a magánmechanikus megszokott ócska vastelepe. Aztán egy bezárt fiók következett. Habozás nélkül felkapott egy hatalmas csavarkulcsot és a zárra csapott: mielőtt bárki felfoghatta volna, hogy mit csinál, ügyes csavarintással forgáccsá zúzta a zárat.

Teal felkiáltott és feléje indult. Simon keze a fiókba nyúlt, és nikkelezett pisztolyt húzott elő – pontosan ugyanolyan volt, mint amilyennel Lewis Enstone agyonlőtte magát, de ezt Teal most nem vette észre. Azt a benyomást szerezte, hogy az Angyal végleg megőrült, és a revolver megpillantása egy másodpercre megállította, mint ahogy egy másik őrült is megállította volna.

– Tegye le, maga bolond! – sikkantotta, és aztán újabb kiáltást eresztett meg, mikor látta, hogy az Angyal jobb szeme elé tartja a pisztolyt, hüvelykujjával a ravaszon, mint azt Enstone tehette. Teal előre fordult és félresöpörte karjával a fegyvert, aztán megragadta Simont a csuklójánál.

– Ebből elég volt – mondta anélkül, hogy tudta volna, milyen hiábavalóságot beszél.

Simon ránézett és mosolygott.

– Köszönöm, hogy megmentette az életemet, öreg nadragulyagyökér – mormolta kedvesen, de nem volt rá szükség. Látja, Claud, Enstone azt hitte, evvel a fegyverrel játszik!

A szobalány az asztal alól nagyszerű sikoltásrohamba kezdett. Teal elengedte az Angyalt, kihúzta a lányt, és addig rázta, míg le nem csöndesedett. Több esemény szakadt rá néhány másodperc alatt, mint amivel el tudott bánni, és ezért nem volt szelíd.

– Ne kiabáljon már – morogta. – A Scotland Yardról vagyok. Üljön le valahová és maradjon csendben, jó? – Aztán visszatért Simonhoz: – Miről beszél maga itt?

– A revolverről, Claud. Enstone játékáról.

Az Angyal ismét felemelte – mosolya egészen normális volt, és azzal az érzéssel, hogy ő a bolond, Teal hagyta, hadd tegye, amit akar. Simon a szeméhez emelte a pisztolyt, és meghúzta a ravaszt – elengedte, meghúzta, elengedte, meghúzta, mindig megtartva a ritmikus mozgást. Valami halkan vibrált a fegyverben, mintha kerekek zúgnának… Aztán Teal szeméhez dugta a revolvert és ugyanazt tette.

Teal elhűlten bámult a csőbe, és látta hogy a fekete lyuk megvilágosodik. Kis mozgófilmet látott, amint egy fiú álarcos betörőre lövöldöz. Gyerekes volt, de tökéletes. Körülbelül tíz másodpercig tartott, aztán a cső ismét elfeketedett.

– Ez Costello ajándéka Enstone kisfiának – magyarázta az Angyal csöndesen. – Ő maga találta fel és csinálta is meg – mindig ügyes fiú volt. Még sohasem látott olyan zseblámpát, amelyik elem nélkül dolgozik? Csak egy fogantyút kell állandóan nyomni és ez megindítja a kis dinamót. Costello egy igen kicsit készített, és egy revolver üres markolatába illesztette. Aztán filmet szerkesztett hozzá. Igen ügyes újfajta játék, Claud Eustace, és büszke lehetett rá. Elvitték Enstone-nak, és mikor az visszautasította a társulást – akkor hagyták, hogy játsszon vele és megéhezzen rá: pontosan az este legjobb pillanatában. Aztán elvették tőle, és visszatették a dobozba. Volt másik hasonló dobozban egy valódi revolverük is, és ezzel kicserélve adták oda neki.

Teal főfelügyelő úgy állt, mint egy szikla, és foga elfelejtette rágni a rágógumit. Aztán így szólt:

– Honnan tudták, hogy nem a fiát ölik meg?

– Itt jön Hammel szerepe. Tudta, hogy Enstone nem képes levenni a kezét egy új játékról, és hogy biztosra menjen, még búcsúzás előtt emlékeztette rá. Gyakorlati pszichológus volt – azt hiszem, most már múlt időben beszélhetünk róla… – Simon Templar ismét elmosolyodott, és cigarettát halászott elő a zsebéből. – De hogy én miért mondom el mindezt magának, az már több, mint amennyit meg tudok érteni. Kezdek elpuhulni öreg koromra, Claud. Hiszen maga már annyira előtte van Sherlock Holmesnak…

Teal elvörösödve nyelt egyet, aztán felemelte a telefonkagylót.

A trükk mindig ugyanaz

– A bűnözés – fejtegette Simon Templar, miközben citromot facsart egy hatalmas szelet füstölt lazacra – egyfajta negyedik dimenzió. A palimadár egész lénye és minden ténykedése természeti határok közé szorul, amiket ő a mindenség szükségszerű törvényeinek hisz. Ha tojást akarnak eladni neki, akkor ő bízik is abban, hogy valóban tojás és nem varrógép. Az a csaló, aki elszedi a pénzét, aki megtöri ezeket a szabályokat – a palimadár dimenzióin kívül mozog, láthatatlanul elcsúszik mellette és ott lép elő, ahol még csak nem is álmodnak róla. De az a csaló, aki a csalót csapolja meg – a hivatás igazi arisztokratája és még ragyogóbb jelenség, ő rendben leszállítja a tojást, csakhogy az kakukktojás.

Még tovább is folytathatta volna ugyanilyen hangnemben, amit néha tényleg meg is tett.

A megelégedett hangú elmélkedés Simon Templar életének élvezetei köré tartozott, ez volt számára a nyugalmas szürkület a kalózkodásban eltöltött nap és az izgalmakat hozó éjszaka között. Rendszerint akkor vett erőt rajta, mikor a második pohár sherryjét kóstolta meg, és találta jónak, mikor a gondosan kiválasztott fogások kezdeti láncolatát eléje rakták, és a környező fehér abrosz, ragyogó ezüst és üvegnemű hadirendben sorakozott, mint az epikureusi fényűzés háttere, ami számára minden eredményes rablóhadjárat végcélja volt. Ezekben a pillanatokban a harcos levette páncélingét, és a kalózkodás filozófiájába merült. Ezen a téren Simon Templar sohasem fáradt el. Hosszú és csodálatos karrierje alatt, amit legnagyobb részben arra szentelt, hogy a szerinte alapjaiban igazságtalanul elosztott vagyonfelhalmozódásokat kiegyenlítse, rengeteg sok elméletet dolgozott ki saját hivatásának mezején, és ezeket mindig kész is volt kifejteni. Ilyenkor történt, hogy az Angyal sötét feje a legélesebben kihívó volt, és gúnyos kék szeme a legvidámabb humort csillogtatta… mikor körülötte minden a megtévesztésig szinte stílszerűen illett az általa választott gúnynévhez – kivéve a fejtegetéseinek örök erkölcsét.

– A sikeres bűnözés – mondta az Angyal – egyszerűen a Váratlan Művészete.

Louie Fallon ugyanígy gondolkozott, bár nem volt filozófus. A törvénytelenség elvontabb eszméi nemcsak hogy hidegen hagyták, hanem a leheletétől még egy jégcsap is megborzongott volna. Sőt, e legfontosabb ideák Louie értelmezésében még csak újak sem voltak, mert már régóta gyakorolta.

– Marhaság és időpocsékolás új dolgokat kigondolni, Sol – jelentette ki Louie – mikor még rengeteg sok pasas bedől a régieknek is. Egy jó kis csiszolatlan gyémántból bárki gyönyörűen megélhet.

– Aki ötszáz ruppót tud adni, az bármikor kaphat egy szép kis csiszolatlan gyémántkát, Louie – felelte Mr. Solomon együttérzően, de óvatosan.

– Akinek ötszáz fontja van, az bármikor alapíthat egy társaságot és úriemberként csaphatja be a többit – válaszolta Louie.

Solomon szomorúan megrázta a fejét. Üzletét csak kicsiny és válogatott közönség látogatta. Olyanok, akik ritkán voltak abban a helyzetben, hogy alkudozhattak volna vele.

– Ez baj, Louie. Pedig szeretném, ha magának menne…

– Idefigyeljen, maga öreg cápa – mondta Louie kedvesen. – Gyémántra van szükségem, mégpedig egy valódi és igazán gyönyörű vágatlan darabra. Viszont csak száz fontot adhatok érte. Nézze át a készletét, és találjon egy megfelelőt. Mégpedig lehetőleg gyorsan – még ezen a héten szeretnék dolgozni vele.

– Száz fontért csak valami kis vacakot lehet kapni – felelte megadóan – tudhatja, hogy ilyen dolgokat nem tartok, Louie.

Félóra múlva morogva távozott egy gyönyörű kővel, amiért rávették, hogy százötven fontot fizessen, és a beszélgetés üzleti szellemét olcsó szivarok kicserélésével fejezték be. Mr. Solomon becslése szerint, aki maga harminc fontot adott a kőért, igen kielégítő délutáni munka volt.

– Kész ajándék, Louie – mondta bánatosan.

– Aranybánya – lelkesedett Louie. – Emellett csak pszichológiára van szükségem, azért még nem kell pénzt adnom. Ehhez már régóta értek. Csak a megfelelő fajtájú palit kell kiválasztani. Aztán pedig…

Az a különös minőségű csíra, ami egy különben normális és rendes emberi lényt palivá tesz, még felfedezésre vár. Louie Fallon, a tett embere, sohasem próbálta kikutatni, mert ösztönösen észrevette, anélkül, hogy miérteket és mikénteket akarjon megtalálni. Simon Templarnak is több elmélete volt.

Talán a pali fajtája olyan, mint a közönséges meghűlés – nincs is bacilusa. Sőt még pontos és szigorú meghatározása sincs annak a szerény ártatlanságnak, annak a különlegesen megkapó tanácstalanságnak, amely a vadnyugati farmert – aki egy lónak egész családfáját felkutatja, mielőtt egy fillért is rászánna – annyira megbélyegzi, hogy esetleg el lehet neki adni a londoni Towert, még talán részletfizetésre is. De bármilyenek is a Palinak ezek a tünetei, Simon Templar teljes egészükben rendelkezett velük. Csupán végig kellett sétálnia megszokott modorában a világ országútján, makulátlanul és vidáman, puha kalapját kackiásan a jobbszemére csapva, és erre a többi járókelő szinte más emberré kristályosodott; emberek akiket kiraboltak, és csak öt shillingre volt szükségük hogy hazajussanak, emberek aranyrudakkal, emberek texasi olajkutakkal, emberek akik különleges végrendeletek végrehajtásához kértek segítséget, emberek akik térképet fedeztek fel Kidd kapitány kincsének pontos helyéről, emberek akik biztos tippeket tudtak lovakról és emberek, akik úgy gondolták lenne kedve egy kártyapartihoz. Ez volt az Angyal egyik legféltettebb kincse és még soha nem rendelt málnaszörpöt decemberben anélkül, hogy a Gondviselés tiszteletére ne ivott volna, amiért ilyen külsővel és adománnyal ruházta fel.

Most is éppen a Strandon sétált, mikor Louie Fallonnal találkozott. Beleütközött, ami nem is volt olyan csoda, mert a londoni „Szénatér” olyan hely, ahol több gazfickó esik egy négyzetméterre, mint bárhol másutt a világon, kivéve a börtönöket. Aminek valószínű oka az, hogy itt lehetett a legtöbb jövendőbeli palira is ráakadni. Többre, mint bárhol másutt a világvárosban.

Louie Fallon elmélete szerint a hét bármelyik napján olyan sétálgató aranybányába lehetett itt ütközni, amelyik csak ügyes megcsiklandozást kíván, hogy ragyogó aratással szolgáljon.

Az Angyal felé tartott, és oly elmélázva kotorászott a zsebeiben, mint aki elvesztette a térti jegyét és a szeme minden irányba nézett, csak előre nem. Legalábbis a legutolsó ember, akit észrevenni látszott, az Angyal volt. Simon megpillantotta és udvariasan kitért előle, de a hosszú gyakorlat gyors felfogásával Louie Fallon ugyanarra lépett. Halk puffanással ütköztek össze, szinte abban a pillanatban, amikor Louie végre megtalálta, amit keresett.

Kettejük közé esett a kövezetre, és elgurult az Angyal lába alatt, miközben csábítóan csillogott a napfényben. Érthetetlen bocsánatkéréseket mormogva, Louie leguggolt, hogy felszedje. A mozdulatot oly ügyesen tervezte ki, hogy tökéletesen egymásba gabalyodtak, és Simon még akkor sem tudott volna menekülni, ha akart volna.

De a krónikás már kezd rájönni – talán lassan és félénken, de kezd – hogy valószínűleg csak kevés tanulmányozója van ezeknek a történeteknek, akik még abban a tévhitben ringatóznának, hogy az Angyal valaha is meg akart volna szökni ilyen helyzetből.

Simon ajkán lassú mosoly tűnt föl. Félreállt, mialatt Louie a lába között mászkált és halk örömsikollyal szerezte vissza értékes tulajdonát. Kezébe szorítva, fölegyenesedett.

– Hű! – fújta Mr. Fallon, és a kalapjával legyezte magát. – Majdnem baj történt. Látta, hová gurult? Pontosan a csatorna szélére. Ha lepottyant volna… – kifújta magát, és a szemét forgatta, mint a rettentő gondolat méltó kifejezőjét. – Egy pillanatig azt hittem, hogy nem látom többé – magyarázta megborzongva.

Simon bólintott. Nem kellett hozzá különlegesen éleslátás, hogy észrevegye: a sok hűhó oka egy csinos kis gyémánt volt; mert hiszen Louie Fallon nem rejtette el – sőt ellenkezőleg, rálehelt és a kabátja ujjába tisztogatta, hogy letörölje róla az útja alatt felszedett láthatatlan piszkot.

– Szerencsés ember lehet maga.

Louie arca hirtelen megnyúlt. Gyermeki öröme, s a rettentő aggodalom közti hirtelen átmenete ijesztő volt. Fallon színészi képességeit még kollégái sem tagadhatták.

– Szerencsés? – úgyszólván sikoltott az emelkedő méltatlankodás crescendójában. – Én vagyok a legpechesebb ember a világon!

– Ugyan! – mondta az Angyal mélységes együttérzéssel.

– Szerencsés!? – ismételte Fallon a hipochondriás fájó undorával, akiről véletlenül azt állították, hogy jó színben van. – Ha egy ötfontost látnék az utcán, és lehajolnék fölvenni, képes lennék kitörni a nyakamat, olyan peches vagyok!

– Vannak ilyen emberek – idézte fel Simon Templar elgondolkozva – egyik nagynéném például…

– Szerencsés?! – horkantott fel Mr. Fallon, akit nem érdekelt senki nagynénje. – Én vagyok London legszerencsétlenebb embere. Idefigyeljen – és az Angyal karjába kapaszkodott, mint a fuldokló a mentő szalmaszálba – mit gondol, tudna rajtam segíteni? Ha nincs más dolga… Úgy érzem, hogy – azaz maga olyan, mint aki okos embernek látszik. Nem innánk egyet?

Simon Templart sohasem lehetett volna korhelynek nevezni, de ilyen esetekben mindig számíthattak rá.

– Benne vagyok – jelentette ki engedelmesen.

Ami azt illeti, szinte csodálatos módon egy megfelelő kis kocsma előtt álltak – mert Louie Fallon hitt abban, hogy az alkoholnak döntő befolyása van, ha már egyszer megtörtént az ismerkedés; és ezt szem előtt tartva intézte ezt a találkozást is.

Gyakorlott ügyességgel vitorlázott a bár felé, és elhárította a képzeletbeli kifogásokat, amiket Simon Templarnak eszébe sem jutott kimondani. Szinte kevesebb idő alatt, mint ahogyan feljegyezni képesek vagyunk, máris egy asztalnál ültek. Megkérdezte, hogy milyen mérget kíván inni, duplaporciót kért a megnevezett folyadékból, és székét közelebb húzta az asztalhoz, hogy mindenben kiélvezze a helyzetet.

– Igen – mondta Fallon visszatérve –, én vagyok a legszerencsétlenebb fickó, akivel valaha is találkozott. Látta azt a gyémántot, amit előbb elejtettem?

– Hát – ismerte be az Angyal az igazsághoz híven –, észre kellett vennem.

Fallon bólintott. Kotorászott a mellényzsebében, előhúzta a drágakövet, és kitette az asztalra.

– Ezt én csináltam – mondta.

Simon a tőle elvárt meglepett arckifejezéssel tekintett a kőre és aztán Fallon úrra.

– Mi az, hogy maga csinálta?

– Én magam készítettem – felelte Fallon. – Mesterséges. Körülbelül fél órába és három pennymbe került. De egyetlen gyémántárus sincs Londonban, aki be tudná bizonyítani, hogy nem Dél-Afrikából került ki. Vigye el akárkihez, és majd meglátja, hogy valódi kő.

– Ez… ez hamisítvány?

– Hamisítvány a fenét – vágott vissza Fallon hangsúlyozott, de egyáltalán nem elegáns elevenséggel. – Tökéletesen valódi gyémánt, olyan, mint akármilyen más. Csak az a különbség, hogy ezt én készítettem. Tudja, hogyan képződött a gyémánt?

Az Angyalnak több fogalma volt róla, mint amilyen Louie Fallonnak valaha is lesz a gyémántok létrejöttének körülményeiről, de úgy látszott, hogy Louie szeret beszélni, és ilyen körülmények között Simon Templar volt az utolsó ember, aki valakit meg akart volna gátolni a szórakozásában. Bután megrázta a fejét.

– Azt hiszem, nőttek – mondta habozva.

– Hát ezt nem mondanám így – felelte Louie. – Majd én megmondom, hogyan történt. A gyémánt nem más, mint szén, akár a grafit, vagy a korom, vagy… vagy…

– A papír? – segített az Angyal készségesen.

Louie a homlokát ráncolta.

– Szóval szén – döntötte el –, ami óriási nyomás alatt kikristályosodik. Mikor a Föld még forró volt, mint ahogy az ember a könyvekben olvashatja – mielőtt lehűlt volna, hogy emberek éljenek és dolgok nőjenek rajta –, akkor még rengeteg sok szén volt. Minthogy meleg volt, sok dolog égett, és ha valami ég, akkor rendszerint szénné válik. Aztán egy idő múlva, mikor a föld kezdett kihűlni, akkor úgy összehúzódott mint… mint a…

– Mint az ing a mosásban? – kérdezte az Angyal komolyan.

– Szóval összehúzódott – hagyta el a tárgyat Louie – és akkor mi történt?

– Kisebb lett – kockáztatta meg az Angyal.

– És óriási nyomást okozott – állította Fallon büszkén,– csak képzelje el! Ezer és ezermillió tonna szikla és… és…

– És szikla.

– És szikla, ami mind egyre jobban lehűlt és összement és megkeményedett. Tehát az a szén, ami a folyékony sziklában úszkált, összenyomódott. Szóval mi keletkezett? – kérdezte Louie diadalmasan, amint elérte élénk leírásának csúcspontját.

Drámai módon megállt, és az Angyal éppen azon gondolkozott, hogy valóban vár-e komoly feleletet, de mielőtt tényleg dönthetett volna, Fallon megoldotta számára a problémát.

– Megmondom, mi keletkezett – mondta Fallon meggyőzően, és stratégiai helyzetbe hajolt előre, hogy megérintse az Angyal vállát. Ismét megállt, de ezúttal nem fért hozzá kétség, hogy az űrt csupán a színészies feszültség elérése céljából használta – Gyémánt! – jelentette ki olyan pártfogói büszkeséggel, mintha ő személyesen lett volna felelős az eseményért.

Az Angyal ivott a poharából, és azzal a kissé megdöbbent bámulattal tekintett rá, ami változatos arckifejezésének egyik legértékesebb darabja volt. Annyi valódi érdeklődés, olyan naiv csodálkozás és tisztelet vegyült bele, hogy Fallon szíve felmelegedett – annyira, hogy télidő esetén még kabátra sem lett volna szüksége. Minthogy ez esetben nem volt rajta kabát, abban élte ki felindulását, hogy újabb pohár italt fizetett.

– Igen – mondta, miután megtöltötték a poharakat – gyémántok keletkeztek. És így csinálom én is. Nem mintha – magyarázta szerényen – annyira fel tudnám melegíteni és aztán lehűteni a földet. Ugyanezt csinálom, csak kisebb arányokban.

Az Angyal homloka összeráncolódott. Csak ezt az igen erős agyműködést jelző formát választhatta a szerepében.

– Most, hogy említi, mintha már hallottam volna ilyesmiről – mondta. – Nem csinált már valaki más ilyent? Mármint mesterséges gyémántot a lehűtött széndarabokból?

– Voltak kísérletek, igen – ismerte be Fallon nagylelkűen –, de az elképzelésük nem volt jó. Csak igen kis darabokat készíthettek, amilyeneknek a piacon nem volt értékük, és tízszer annyiba kerültek, mint az eredetiek. Én olyan anyagból készítem őket, amit néhány fillérért minden patikusnál be lehet szerezni. Még rendesen felszerelt laboratóriumra sincs szükségem. Akár a fürdőszobájában megcsinálhatnám…

Ivott, megtörölte a száját és aztán hirtelen panaszos tekintettel nézett az Angyalra. – De maga nem hisz nekem – mondta vádlóan.

– De… de igen, hogyne! – ellenkezett az Angyal, és bűnös meglepetéssel megváltoztatta arckifejezését.

Fallon tovább rázta a fejét.

– Nem, nem – mondta komoran – nem hisz nekem és nem is hibáztatom érte. Tudom, hogy fantasztikumnak hangzik. De nem vagyok hazug.

– Persze, hogy nem – sietett kijelenteni az Angyal.

– Nem vagyok… hazug – tétovázott Fallon, mintha csak arra várna, hogy annak nevezzék. – Aki ezt mondaná rólam, azzal visszaszívatnám, – egy percig csöndben maradt, mintha valami gondolat ötlött volna föl előtte, aztán hirtelen megfordult a székben, és ismét az Angyal vállába döfött.

– Be fogom bizonyítani magának. Rendes embernek látszik – tökéletesen idegenként szaladtunk egymásnak, és most itt iszunk mint régi barátok. Nem tudom, hisz-e a véletlenekben – folytatta Louie, most már metafizikába merülten –, de lehet, hogy maga pontosan az, akire szükségem van. Szeretem az olyan fickókat, akik nem olyan átkozottul urasak, hogy bemutatkozás nélkül nem isznak az emberrel, és ha nekem egyszer egy ilyen fickó tetszik, akkor mindent megteszek érte. Na, mit szól hozzá?

– Nem szóltam semmit – válaszolta az Angyal ártatlanul.

– Mit szól hozzá, hogy bebizonyítom magának; tudok gyémántot csinálni? Ha van egy üres félórája – mert többre nem lesz szükség, és biztosan érdekelné a dolog. Benne van?

Simon Templar benne volt. Hogy kissé drasztikusabban fejezzük ki, annyira benne volt, hogy még betonvágóval sem lehetett volna kifejteni belőle. Hegy befejezzük a szóképet, amit a történet elején vázoltunk, úgy találta: Fallon valóban elismerésre méltóan kotkodácsol, és most már szerette volna látni, pontosan milyen tojás lesz az eredmény.

Kiderült, hogy Fallon lakása a Tivoli és a Temze közti utcák egyikében fekszik. A szobákat drágán és gondosan bútorozták be, és az Angyal feltételezte, hogy nem Louie keze nyomát látja. Valahol Londonban talán egy dühöngő háziúr imádkozik a házbérért, és talán újabb, de határozottan rendesebb bérlőkért; de hisz ez most nem fontos… Simon Templar követte Louiet a nappaliba, ahol két pohár kapcsán hamarosan végeztek egy üveg whiskyvel; miközben vidáman tovább játszotta a tátott szájú hallgatóság szerepét, amit a helyzet megkívánt tőle. Ez nem került nagy fáradságába, mert a tátott szájú hallgató szakmáját az Angyal elég hosszú idő óta gyakorolta.

– Mondtam, hogy akár a fürdőszobámban is tudok gyémántot készíteni – jelentette ki Louie – és ezt most be is fogom bizonyítani.

Pohárral a kezében előrement, és az Angyal jókedvűen követte. Nagyszerű fürdőbe értek: zöld márvány falborítású volt, és két ablak nézett füstös háztetők kéményei fölött a Temze felé. Csak a Louie Fallon kémiai kísérleteihez való szerszámok nem tartoztak ide. Nem álltak többől, mint egy piszkos márványfedelű mosdóállványból, (amit valószínűleg harmadkézből szereztek be), egy tűzbiztos tégelyből a háromlábú vasállványon, és egy csomó kémcsőből, égőből, üvegekből és más ilyen készülékekből, amikről Simonnak el kellett ismernie a művészi elrendezést.

– Hogy megmutassam – mondta Fallon nagylelkűen – csinálok magának egy-két gyémántot.

Odament a mosdóállványhoz és fölemelt egy üveget. – Magnézium – mondta, és aztán másikat vett elő – ez meg vasreszelék.

Harmadik üvegből pedig nagyobb mennyiségű szürke port szórt arra a halomra, amit már a másik kettőből készített, és közönséges teáskanállal gondosan összekavarta a márványlapon.

– És ebből az utolsó dologból készül tulajdonképpen a gyémánt – jelentette ki.

Fölemelte a tégelyt, és a lap széle alá tartva, belesöpörte az elkészített port, és színpadias mozdulattal megfordult.

– Most pedig elmondom, mi fog történni. Ha az ember vasreszeléket éget el magnéziummal együtt, akkor többezer fok hőmérsékletet lehet elérni. Természetesen még ez sem olyan forró, mint a föld volt valaha, de majdnem olyan. Ettől a vas megolvad, és ez megolvasztja azt az anyagot ami kémiailag egyenlő a gyémánttal.

Gyufát gyújtott, és a tégelyhez tartotta. Hirtelen szemfájdítóan erős láng csapott föl, amit halk sziszegő hang kísért. Simon érezte a lobogó forróságot az arcán, bár néhány méternyire állt tőle. Látta, hogy a tégely izzóvá válik a szeme előtt. Sötétvörösről ragyogó rózsaszínű, aztán vakító fehér lett.

– Itt van – mondta Fallon úr, és szinte ugyanolyan izzó büszkeséggel tekintett a tűzijátékra – a szükséges hő. – Most a megolvadt gyémántpor összefolyik a vasreszelék alatt. Persze a keverék nem olyan meleg, mint kellene, mert még senki sem fedezte fel, hogyan lehetne olyan meleget előállítani, mint a föld volt cseppfolyós korában, de én ezt azzal egyenlítem ki, hogy gyorsabban hűtöm le. Ez az oka annak, hogy miért jártak mások siker nélkül: nem tudták elég gyorsan lehűteni az anyagot. De én rájöttem.

Az állvány alól előhúzott egy szerkezetet, amit az Angyal előbb még nem vett észre. Holmi tudatlan ember előtt talán ócska olajkannákból és ütött kopott vascsövekből összetákolt alkotmánynak tűnhetett, de Louie oly gyöngéden kezelte, mint egy anarchista a kedvenc pokolgépét.

– Ez a leggyorsabb hűtőkészülék, amit valaha csináltak – mondta. – Nem magyarázom meg, hogyan működik, mert valószínűleg nem értené meg, de nagyon tudományos dolog. Ha beledobom a tégelyben formálódó golyót ebbe, akkor gyorsabban hűl le, mint bármi más. Négyezer fokról kevesebb mint egy másodperc alatt mínusz száz fokra! Van fogalma róla, mit jelent ez?

Simon úgy érezte, most már valamilyen értelmet is kell tanúsítania.

– Tudom – mondta lassan –, azt jelenti, hogy…

– Azt jelenti – vette ki Fallon a szájából a szavakat – hogy többezer tonna nyomást érünk el ebben a megolvadt vasgolyóban, amit ha feltörünk, benne van a gyémánt.

Fölemelte az olajoskannák szövevényének tetejét, hosszú harapófogóval fölemelte a tégelyt, és kiöntötte a gyöngynagyságú, olvadtan csillogó folyékony ércet. Hangos sistergő zaj hallatszott, s ezt hatalmas gőzfelhő követte, mire Louie visszahelyezte a hűtő tetejét, és diadalittasan nézett az Angyalra a ködön keresztül.

– Fél perc múlva a saját szemével fogja látni.

Az Angyal kinyitotta cigarettatárcáját és elgondolkozva ütögetett egy cigarettát a körméhez.

– Honnan az ördögből jött rá minderre? – kérdezte tágra nyílt szemmel.

– Segéd voltam gyerekkoromban egy patikában – felelte Louie könnyedén. Ez ugyan igaz volt, de már azt nem említette meg, hogy alkalmazása hirtelen véget ért, mikor a gyógyszerész felfedezte, hogy segédje rendszeresen öntögeti ki a dobozok tartalmát, ha egyedül maradt az üzletben – nem kétséges, azzal a szándékkal, hogy magánjövedelemre tegyen szert.

– Mindig szerettem eljátszogatni ezekkel a dolgokkal. Hittem abban, hogy tökéletesen jó mesterséges gyémántokat lehet csinálni, bármit mondjanak a szakértők. És most bebizonyítottam.

Érdekes, részben ez is közel állt a valósághoz. Bármily valószínűtlennek tetszik, Fallonnak is megvoltak az álmai – álmai, amelyekben határtalan mennyiségű aranyat vagy gyémántot tudott előállítani, pusztán azáltal, hogy néhány anyagot összekever egy vödörben – vagy hatalmas értékpapír-kötegeket állít elő egyetlen fogantyúcsavarintásra. Ha a pszichológus beleásott volna Louie Fallon álomvilágába, rátalált volna erre a sajátos csalásra, ami kiirthatatlanul gyökerezett különös gyermekkori vágyaiban – a szinte önvédelmi kielégítést kereső könnyű pénzkeresésre uszító éhségre.

Feltűrte az ingujját, és meztelen karját a hűtőkészülékbe dugta. Arcán az a vágyakozó kifejezés ült, ami ilyenkor mindig rányomta bélyegét. Mikor ismét fölegyenesedett, vizesen csillogó szürke kavics feküdt a tenyerében, és egy, vagy két pillanatig álmodozva tekintett rá. Ezekben a másodpercekben történt, hogy Louiet elragadta a képzelete, mikor tényleg eget-földet rázó felfedezés tudományos hősének érezte magát, azoknak a hasztalan kísérleteknek valódi eredményeként, amelyekre annyi időt és pénzt pocsékolt.

– Itt van – mondta. – Ezért a gyémántért bármelyik londoni ékszerész szívesen fizetne. Tessék – fogja – Simon Templar kezébe nyomta a vizes követ. – Mutassa meg bárkinek, és nem lesz ember, aki ne adna kétszáz fontot. – Újra fölvette a poharát, és mintha hirtelen eszébe jutott volna történetének lényege, arca visszaszerezte letörölhetetlen fájdalmának kifejezését – és mégis én vagyok a világ legszerencsétlenebb embere, – tette hozzá gyászosan.

Simon fölemelte szemöldökét.

– De hát hogyan? Hogyan az ördögbe lehet szerencsétlen, mikor minden félórában egy kétszáz fontos gyémántot tud gyártani?

Louie megrázta a fejét.

– Mert nem tudom elkölteni a pénzt – válaszolta.

Visszamentek a nappaliba, és búsan a karosszékbe vetette magát, de előbb gondosan újratöltötte a poharát.

– Ugyanis – kezdte, mikor Simon Templar leült vele szemben a szintén teletöltött pohárral – az ilyesfajta dologgal csínján kell bánni. Nem vezethet jóra, ha egyszerűen fogom a gyémántokat, és megpróbálom eladni. Egyet, kettőt talán elsózhatnék, de ha egy maréknyit vinnék az ékszerészhez, mindenfélét kezdene kérdezgetni, és még azt hinné, hogy loptam. Megkérdezné honnan szereztem, és okvetlenül beszélne a rendőrséggel. És mit jelentene ez? Vagy én nem szólhatnék semmit és akkor valószínűleg gazembernek tartanának és börtönbe kerülnék – Louie arca mélységes rémületet tükrözött vissza a rettentő lehetőség említése közben – vagy be kellene vallanom a titkomat. És akkor be kellene bizonyítanom, hogy én készítettem, erre pedig mindenki megtudná, és a gyémántpiac fityinget sem érne. Ha azt hallanák, hogy két-három pennyért bárki csinálhat magának gyémántot, akkor nem érne többé semmit.

Simon bólintott. Az okfejtés logikus volt, és kellemetlen bonyodalmat rejtett magában. Várt, hogy Fallon maga mutassa meg a kivezető utat.

– Arra van szükség – váltotta be Louie a hozzáfűzött reményt –, hogy valaki üzletszerűen tudja kezelni a dolgot. Olyan tudományosnak kellene lenni, mint ahogyan a gyémántokat csinálják. – Fallon már mindezt előre kidolgozta álmodozásaiban, és a citálás könnyű volt. Valakinek el kellene menni valahova – nem Dél-Afrikába, mert ott már nagy a felügyelet, hanem Dél-Amerikába, és szétnézne egy kicsit gyémántok után. Egy idő múlva jelentené, hogy rájuk talált, és bányaengedélyt kérne. Társaságot alapítanánk és részvényeket adnánk ki, s aztán a gyémántok is kezdenének lassanként hazaszállingózni, amiket a rendes áron lehetne eladni.

– Hát miért nem csinálja meg? – kérdezte az Angyal meglepetten.

– Nem jó a szívem – sóhajtotta Louie – már nem vagyok olyan fiatal, mint voltam, és különben is, sohasem értettem ezekhez a dolgokhoz. És nem is akarok. Semmi kedvem sincs, hogy irodában üljek, és a nyakamra nőjön a munka. Egész életemben mást sem csináltam. Szórakozni szeretnék – utazgatni, nőket megismerni, és a többi. Magunk között szólva – mondta Fallon megtört hangon, és a szemében könnyek csillogtak –, az orvosok mondták, hogy már nem sok időm van hátra. Kemény életem volt, és a többit már szeretném kiélvezni. Pedig, ha egy fiatal barátom volna, aki tudna segíteni…

Hátradőlt a székében, félig lehunyta a szemét, és tovább beszélt, mintha csak magának szólna.

– Olyan embernek kellene lennie, aki be tudja fogni a száját; rendes embernek, aki nem bánná, hogy keményen kell dolgoznia; amiért százszoros jutalmat kapna – akit nyugodtan itt hagyhatnék az egész dolog birtokában, míg én elutazom. Eleinte szükség volna ugyan pénzre is, amit belefektessen, hogy a dolog rendesen és törvényes módon indulhasson, de egy év múlva már milliomos volna; legalább három Rolls-Roys-szal. Talán azt hiszi, hogy könnyű ilyen embert találni, pedig nem így van. Kevés fickó akad aki kedvemre való lehet – nem sok olyan, akire ekkora munkát rábíznék. Ezért van az, hogy mikor magával találkoztam, akkor… – Fallon ismét sóhajtott, szívszaggató fájdalommal. – De nem, erről nem lehet szó. És én itt állok a modern tudomány legnagyobb felfedezésével, és nem tudok mit kezdeni vele. Azt hiszem, szerencsétlennek születtem, mint ahogy mondtam magának.

Az Angyal teljes tudatában volt Louie Fallon szerencsétlenségének, de a világért sem mondta volna ki. Hagyta, hogy az arcát lélegzetelállító jóakarat öntse el, ami szinte több volt, mint amit Fallon kívánt.

– Hát – mondta habozva –, ha tényleg megtetszettem magának és gondolja, hogy segíthetnék…

Louie egy pillanatig hitetlenül rábámult, mintha sohasem remélte volna, hogy ilyen csoda is megtörténhet.

– Nem – mondta aztán, és eltakarta a szemét –, ez nem lehet igaz. A szerencsém nem változhatott meg. Maga nem tenne meg ilyesmit egy vadidegennek.

De a rákövetkező társalgás alatt bebizonyosodott, hogy Louie balszerencséje tényleg megfordult. Újonnan felfedezett barátja csakugyan hajlandó volt megtenni ilyesmit egy vadidegennek. További egy óráig tárgyaltak, és találtak utat és módot a dolog nyélbeütésére, néha úriemberként emlegetve az üzleti dolgokat is, s aztán közös csodálat és tisztelet légkörében úszva távoztak ebédelni, hogy megbeszéljék, miként legyenek milliomosok. Amikor végre elváltak, az Angyal megígérte, hogy holnap ismét találkozik Fallonnal és magával visz kétezer font készpénzt majd, amit befektet az új társaságba; közös alapon persze, mint megbízhatóságának zálogát.

Simon Louie Fallon gyémántjával távozott. Tisztán formális elővigyázatosságból közben bevitte egyik ismerősének, aki gyémántkereskedő volt, és kétség nélkül valódinak jelentette ki; aztán vidáman távozott, hogy néhány bevásárlást intézzen el.

A rossz csillagzat alatt született melankólia másnapra úgy látszott, eltűnt Louie Fallon egéről, mert amikor kinyitotta az ajtót Simon Templar csöngetésére, mosolygott. Simon észrevette, hogy a lakás elég rendetlen, és a folyosón három frissen cédulázott bőröndöt talált.

– Remélem, nem késtem el – mondta az Angyal aggódva.

– Csak egy-két perccel – válaszolta Louie szívélyesen. – Az én hibám, mert nagyon ideges vagyok. Azt hiszem, nem tudtam hinni a szerencsémben, míg meg nem láttam a lépcsőn magát. Már megvan a vonatjegyem is. Mihelyt mindent elintéztünk, megyek.

Az Angyal elhitte. Mihelyt mindent elintéztek – természetesen Louie kedve szerint – olyan gyorsan és messze fog menni, amint csak a modern közlekedés eszközei engedik. Simon különös hangokkal tudtára adta együttérzését és bátorítását, aztán követte jótevőjét a nappaliba.

– Itt van az elkészített szerződés teljes rendben – mondta Louie, és hatalmas vörös pecsétekkel ellátott vastag okmányt húzott elő. – Csak annyit kell tennie, hogy aláírja itt, és átadja a tőkét, aztán a magáé az egész üzlet. Ettől kezdve elég, ha hetente két-háromszáz fontot küld a nyereségből. Ezzel is boldog leszek, és nem nagyon fog érdekelni, hogy mit csinál a többivel.

Azzal az izgalommal, amit elvártak tőle, Simon az asztalhoz ült, átnézte az okmányt, és aláírta a nevét a szaggatott vonalra. Aztán elővette a tárcáját, és kiszedett belőle egy csomó ropogós bankjegyet, amit Louie kissé bizonytalan ujjakkal számolt meg.

– Most pedig – mondta az Angyal –, hogy ezt mind elintéztük, nem lenne jobb, ha megmutatná a kísérletet?

– Mindent pontosan leírtam…

– Oh igen, arra szükségem is lesz. De nem próbálhatnánk meg még egyszer, hogy biztosan tudjam a folyamatot?

– Hogyne drága fiam, hogyne – Fallon visszahúzta kabátujját, hogy az órájára nézzen, és utána számolt egy keveset. – Nem tudom lesz-e annyi időm, hogy teljesen végig itt maradhassak, de ha egyszer jól indult el, nem hibázhat. Gyerünk.

A fürdőszobába mentek, és Simon kitöltötte a magnéziumot meg a vasport a tégelybe, pontosan, amint Louietől látta az előző napon. Viszont a szürke por, amit több címkenélküli dobozból kellett összevegyíteni, már több gondot okozott – pedig ebből készültek valójában a gyémántok, s különben is komplikált arányokban kellett vegyíteni. Itt történt, hogy az Angyal különlegesen ügyetlen volt, és butának látszott. Egyik üvegből túl sokat öntött ki, a másikból a padlóra loccsantott egy csomót.

– Jobban kell vigyáznia – óvta Louie összeszorított szájjal – de látom, már kapiskálja a dolgot. Most pedig, hogy a vonatomat elérjem…

– Szeretném befejezni a munkát – mondta az Angyal –, még ha a keverék rosszul sikerült is. Legalább jobban tudom, hogy hol csinálok még hibát. – Gyufát tartott a tégelyhez, és hátralépett a fellobbanó tűz elől. Louie elgondolkozva figyelte.

– Nem hinném, hogy lesz majd eredménye, de tényleg nem árt ha gyakorolja magát kissé. Most pedig, mihelyt fehérizzó…

Türelmesen nézte, amint a tégely tartalmát a hűtőbe önti. Félelemre nem volt oka. A keverék arányai beismerten hibásak voltak, ami jó kifogása lesz a kísérlet tökéletes balsikerének. Nyugodtan pöfékelt, mialatt az Angyal letérdelt és a kannában kaparászott.

Aztán úgy látszott, mintha valami baj történt volna Mr. Fallon szívének gépezetével; annyira, hogy teljesen öt másodpercig lélegezni sem tudott. Szemei kidülledtek, és arcáról úgy lefagyott a lusta türelem, mintha bimbójában fojtotta volna meg az a sarkvidéki szél, amelyik a gerincét borzongatta. Mert az Angyal örömkiáltással egyenesedett fel, és a tenyerében három kis szürke kavics hevert.

A hideg szellő Louie Fallon hátáról a fejébe szállt, és izzadságcseppeket gyöngyöztetett ki a homlokán. Egy ideig, ami számára három vagy négy évnek tetszett, ugyanazt érezte, mint az az ember, aki egy korcsot sóz rá valakire és később kiderül róla, hogy többszörösen díjnyertes fajtakutya. Az összes eltöltött órák, a keményen kiérdemelt fontok, a kínzó délibábok, amiket kísérleteire vesztegetett, oly hihetetlen fájdalommal özönlöttek mind egyszerre a lelkébe, hogy szinte testileg betegnek érezte magát. Ha valaha is hitt a szerencsétlenségéről szóló szomorú történeteiben, most hitt bennük és még jobban is. Az Angyal arcán ragyogó mosoly már magában véve olyan pimaszság volt, ami arcába kergette a vért. Pontosan úgy érezte magát, mintha elütötte volna egy úthenger, és aztán felhívták volna a figyelmét saját meglepően sikerült laposságára.

– Hé, várjunk csak egy percig! – mondta rekedten. – Ez lehetetlen!

– Mégis megtörtént – válaszolt az Angyal kikerülhetetlen logikával.

Louie nyelt egyet, és felkapta az egyik követ. Tudott annyit ezekről a dolgokról, hogy felismerje a kétségtelenül valódi csiszolatlan gyémántot – nem volt ugyan olyan nagy, mint amit ő „készített”, de a rendes piacon minden bizonnyal megért legalább száz fontot.

– Próbálja meg újra – nyögte. – Vissza tud emlékezni rá, hogyan csinálta?

Az Angyal vissza tudott emlékezni. Újra megcsinálta, és Louie kiugró szemmel és éhesen nyitva maradt szájjal figyelte. Ő maga nyúlt a hűtőkannába, mihelyt a gőz szétoszlott, és újabb két gyémántot talált a homok között a fenéken.

Louie Fallon hosszú ideig egy szót sem tudott szólni. – Föl-alá járt a kis szobában, és a fejét vakarta a legerősebb fejtörésben, amit életében végzett. Így vagy úgy, az Ég tudja hogyan, de ez a fiatal fickó, aki most hülyén vigyorog a sikerén, véletlenül ráhibázott arra a formulára, amit Fallon egész életében hiába keresett. És a fiatal fickó csak az előbb fizetett kétezer fontot, amiért cserébe kapta az aláírt okmányt, ami minden nyereségből felerészt biztosít neki – az ő találmányából! Rendes vagy rendetlen módon – lehetőleg rendesen, mert Fallon nem volt erőszakos ember – az okmányt meg kell semmisíteni. Ezt pedig csak egy úton lehetett elérni, fájdalmas úton, az igaz, de ha ennyi forgott kockán, Louie nem volt zsugori.

Egyszerre csak megállt és megfordult.

– Idenézzen – mondta –, ez óriási dolog. – Kézmozdulata kimondhatatlanul nagy dolgokat jelzett. – Nem akarok mindent megmagyarázni magának, mert nem tudós, és nem értené meg. De a dolog… – óriási. Arról van szó…

Ismét meglengette a kezét. Mindent jelenthetett; egészen William Randolph Hearst hadiadósság törlesztési törvényjavaslatától kezdve a diadalittas telefonálóig, aki minden esetben a helyes számot tárcsázza.

– Szóval számomra rendkívül fontos. Nem is hiszem, hogy elutazom. Ezt a dolgot ki kell vizsgálni. Tudós vagyok. Ha nem jutnék a végére, az én lelkiismeretemen száradna. Nem hagyna aludni.

Fallon beesett arckifejezése olyan néma és dicső mártíromságról beszélt – a tudomány ügyéért –, ami már szinte szent volt. Szívvel-lélekkel beledobta magát a munkába, mintha csak az élete függne tőle – de úgy is volt.

– Hát figyeljen csak – tört ki, szarvánál fogva meg a bikát –, maga biztosan rendes ember marad tovább is? Összetépné azt a szerződést, amit az előbb írtunk alá? Engedné, hogy üzletvezetőnek szerződtessem?

Ekkor történt, hogy Simon Templar rendessége meglehetős csorbát szenvedett. Érthetetlenül konok volt ahhoz, hogy gazdagságát alárendelje a tudomány érdekeinek. Nem látta be, miért kell annyira ugrálni? Szerette volna tudni, hogy mi akadályozza Mr. Fallont abban, hogy a fennálló megállapodás értelmében folytassa tudományos kutatómunkáját?

Louie – míg az izzadság szaladt végig az ingén – olyan kifogás-hadsereget sorakoztatott fel, amivel egy politikus megcsinálta volna a karrierjét.

Az Angyal üzletemberré vált. Ezen a nyelven már Louie Fallon tudott is beszélni, bármennyire nem szerette. Felajánlotta, hogy visszaadja Simon befektetett pénzét. Sőt, vissza is adta a pénzt, és Simon megingott. Louie kezdett hazardírozni. Nem is volt annyira leégve, mint Solomon bácsinak mondta.

– Adok ötszáz fontot; ez csak elég gyors nyereség, nem? És még mindig megmarad üzletvezetőnek.

– Ötszáz font alig valami – felelte az Angyal kőszívűen.

Louie megrázkódott, de kitartott. További vitatkozás után, aminek folyamán sikertelen szerepet vitt, ezerötszáz fontban egyeztek meg.

– Elmegyek a bankomba, és rögtön hozom a pénzt – mondotta.

Nem ment a bankba, mert nem volt bankja; Mr. Solomonhoz sietett, aki ilyen alkalommal éppolyan hasznos szerepet töltött be. Louie hitele jó volt, és képes volt olyan kölcsönre szert tenni, ami kiegészítette a saját pénztárcája tartalmát; s csak potom ötven százalékos kamatot kellett fizetnie utána.

Visszarohant a lakásba, ahol Simon Templar várakozott, és kezébe nyomta a pénzt – ez volt az egyetlen eset, mikor Louie Fallon szívesen vált meg nagyobb összegű pénztől.

– Most pedig munkához kell látnom – jelentette ki, jelezvén, hogy egyedül szeretne maradni.

– Mi lesz az én üzletvezetői szerződésemmel? – mormolta az Angyal.

– Majd felhívom az ügyvédemet, és megkérem, hogy intézze el – ígérte meg Louie. – Jöjjön el holnap megint, és akkor aláírjuk.

Öt perccel azután, hogy Simon Templar elhagyta a lakást, taxiban robogott vissza Mr. Solomonhoz, s az egész készüléket a bőröndökkel együtt magával vitte.

– Megcsináltam a szerencsémet, Sol – ujjongott hisztérikusan – csak rendes üzleti vezetésre van szükség. Idefigyeljen és megmutatom, mit tudok.

Megmutatta, mit tud, de valami baj lehetett a képlettel. Újra kísérletet tett, de ugyancsak kielégítetlen eredménnyel. Harmadszor és negyedszer is megpróbálta, de gyémánt csak nem tűnt elő. Valami minden esetben egyre hidegebb lett benne.

– Mondom, hogy láttam, amint csinálja, Sol – dadogta lázasan. – Ő maga keverte össze a porokat, és véletlenül rátalált az összetételre, amit évekig hiába kutattam.

– Talán a kezében voltak a gyémántok, mikor a kannába dugta – kételkedett Solomon cinikusan.

Louie a kezeibe temette a fejét. A mesterséges vagyongyűjtés vágya más kívánságnak adott helyet, ami lassanként egész horizontját betöltötte. Ebben a pillanatban csak azt kérte az élettől, hogy bárcsak még egyszer találkozhasson az Angyallal – lehetőleg egy folyó menti sötét kis mellékutcában, és kemény tárgy legyen a kezében. De London tele volt ilyen emberekkel, akik ezt szerették volna. Sőt a számuk egyre szaporodott…

Jegyzetek:

1. Londoni börtön.

2. Nyeles (női) szemüveg, amit hosszú nyélen kell a szem elé tartani.

Table of Contents

Az ördögi repülőgép

Az eszes ezredes

Az ördögi repülőgép

A szerencsétlen pénzember

A Turk’s Lane kincse

A szerető testvérek

A játékos ember

A trükk mindig ugyanaz

Jegyzetek: