Title: CRAIG SHAW GARONER: BATMAN
Author: Varró Tibor
Company: x

NNCL366-32Cv1.0

CRAIG SHAW GARDNER
BATMAN
A Denevérember

BATMAN

A WARNER BROS, bemutatja
JACK NICHOLSON  MICHAEL KEATON  KIM BASINGER
a GUBER-PETERS COMPANY produkcióját
TIM BURTON filmjét "BATMAN"
ROBERT WUHL  PAT HINGLE  BILLY DEE WILLIAMS
MICHAEL GOUGH és JACK PALANGE
Dalok PRINCE Filmzene DANNY ELFMAN
Executive producerek BENJAMIN MELNIKER és MICHAEL USLAN
Társproducer CHRIS KENNEY
A Batman szereplői BOB KANE képregényhősei, a DC COMICS kiadása alapján
Történet SAM HAMM Forgatókönyv SAM HAMM és WARREN SKAAREN
Producerek JON PETERS & PETER GUBER
TM & © 1989 DC Comics Inc.
Rendezte TIM BURTON
WARNER BROS.
A WARNER COMMUNICATIONS COMPANY
© 1989 Warner Bros. Inc. All Rights Reserved
Az InterCom forgalmazásában

DENEVÉR KÖNYVEK

Sorozatszerkesztő: Kisbán Gyula

© 1989 by DC Comics, Inc.
"This edition published by arrangement with Warner Books, Inc., New York." Fordította: Threton Judit

Készült a MAHIR-RTV közös kiadásában
Forgalmazza a TÉKA
A kiadásért felel: Bihari Sándor
89/5174 Sylvester János Nyomda, Szombathely
Felelős vezető: Hanuszek Béla igazgató

ISBN 963 7860 04 5
ISSN 0864 8247

PROLÓGUS

Az éjszaka, amely a városra borult, éppen olyan volt, mint minden más éjszaka ezen a tájon – túlságosan meleg túlságosan fülledt és pokolian zajos. A mindenfele nyúlósan terjengő melódiák hangjai összekeveredtek az autókürtök dobhártyarepesztő tülkölésével, vidám emberek harsány kacagásával és időnként az éj szövedékét késpengeként felhasító, kétségbeesett sikolyokkal Az utcákon hemzsegett a nép. A sziporkázóan csillagos ég alatt elterülő város legalább tízszer olyan forgalmas volt, mint amilyen a nappal áradó fényében lenni szokott. Mindenhonnan előözönlött a metropolisz szennye A toprongyos csavargók úgy másztak elő odúikból, mint a sötétségkedvelő, éhes svábbogarak, amelyek ilyenkor járnak táplálék után.
Nem mintha az utcák mindenhol sötétek lettek volna Itt-ott még akadt egy utcai lámpa, melynek fénye halvány világosság köpenyébe vonta a szanaszét lófráló utcalányokat, a kábítószerárusokat és a markecolókat, akik jót röhögtek egy-egy rászedett és kifosztott áldozat harsány szitkozódásán. A sötét sarkokban tökrészeg férfiak és narkósok bújtak össze, mintegy elhatárolva magukat a körülöttük zajló élettől. Az ilyenek mindaddig békén megvannak, amíg le nem bomlik szervezetükben a méreg és el nem kezdik rosszul érezni magukat. Szennyes fények ömlöttek az utcákra az éjjel is nyitva tartó tetoválószalonokból, a kukkolóbárokból és lerobbant ivókból. A neonok elénk fénye csak kínlódva szivárgott keresztül az örökké mocskos ablakok és kirakatok üvegén át. És mindenek felett ott ragyogott Luna, a telihold, az őrület ősi szimbóluma. Valószínűién kedvét lelte mindabban, amit idelenn, ebben a városban látott.
Isten hozta Gotham Cityben!
Ilyen volt hát a város éjszakája. Tele elveszett lelkekkel, utcai szeméttel, amit a tunya házmesterek épp csak odébb kotornak reggelente, vagy hanyag mozdulattal a csatornanyílásba söpörnek. Gotham túlságosan nagy város volt ahhoz, hogy bármilyen formában is rendben lehessen tartani. Olyan metropolisszá növekedett, ahol a kurvák, a markecolók és a narkósok keresztnéven szólítják egymást, és amit a sötétség s a bűzös szennycsatornák ocsmánysága ural.
Ebben a városban mindenki ismerte a játékszabályokat. A bennfentes számára a lakosság egyetlen, hatalmas, boldog családot alkotott, de a kívülről jöttekre csak baj várt.
Egy asszony, a férje és tizenkét éves fiuk, a kis Jimmy óvatosan lépkedtek egymás mellett a járdán, egy málladozó, roskatag negyedet hagyva éppen a hátuk mögött. Mindhárman túlságosan jól öltözöttek voltak, s ezzel elütöttek a környezetüktől. Igyekeztek úgy viselkedni, mint akik idetartoznak, ebbe a tébolyult, zagyva világba, de rossz kaméleonoknak bizonyultak, ezáltal inkább kiríttak a többiek közül. Kezükben még mindig a színházjegyeket szorongatták, csak az imént léptek ki a nem túl távoli teátrumból, de mivel nem ismerték jól a várost, eltévedtek. Sietve igyekeztek hazafelé, így jócskán elszakadtak a közönség többi részétől, akikkel együtt élvezték az előadást.
Az utcákon álldogáló emberek alaposan végigmérték és megmosolyogták a családot. Egy alaposan beszívott alak vészjóslóan dülöngélt feléjük. Ez már egy kicsit sok volt az ijedt asszonynak. Megragadta férje kabátujját és a félelemtől elszorult torokkal, rekedt hangon megkérdezte.
– Az istenért, Harold, nem foghatnánk egy taxit?
Férje idegesen, sőt kissé dühösen tekintett az asszonyra. Ez a tekintet odahaza – legyen bárhol is az az otthon – nyilván abszolút tekintélyt kölcsönzött volna neki.
– Mindent megteszek, hogy elcsípjünk egy taxit… Mindkét kezét magasba emelve élénken hadonászni kezdett, majd sztentori hangon elbőgte magát:
– Taxi!!!
A taxisofőrök mintha süketek és vakok lettek volna, sietve húztak el mellettük. Nem akadt egy sem, aki szívesen megállt volna egy ilyen környéken.
A kis Jimmy előhalászott zsebéből egy térképet, széthajtogatta és komoran tanulmányozni kezdte.
– Rossz irányba haladunk – bökte ki felnőttesen. Néhány mögöttük ácsorgó lebzselő röhögni kezdett.
– Azonnal tedd el a térképet! – parancsolt rá az apja. Hangja halk volt és feszült. – Legjobb, ha úgy teszünk, mintha turisták lennénk.
Odaterelte családját két rendőrhöz, akik egy éjjelnappal nyitva tartó, görög édességeket árusító bódé falának támaszkodva élénk csevegésbe merültek egy tizennégy év körüli kurvával és fütyültek arra, hogy az apa mit akar tőlük. A lány körüljártatta tekintetét az utcán, észrevette a kis Jimmyt, és barátságosan rámosolygott. A kisfiú élénken viszonozta a mosolyt.
De az anyja, helytelenítve a szerinte méltatlan barátkozást, odébb lökte a fiát, és most már dühtől sisteregve sziszegte oda a férjének:
– Ha ezt így csinálod tovább, Harold, soha nem szerzünk taxit!
Férje, úgy látszik, egyetértett vele, mert csak ennyit mondott:
– Vágjunk át itt a Hetedik utca irányába! Amikor befordultak a legközelebbi sarkon, a kis
Jimmy hirtelen megtorpant, hátrafordult és csak ennyit jegyzett meg:
– A Hetedik utca a másik irányban van.
– Tudom, hol vagyunk! – rivallt rá az apja ellentmondást nem tűrő hangon, és bátran belemasírozott a sötétségbe.
Ebben az utcában, ami inkább szűk sikátor volt, nem égtek a lámpák. Az asszony és a kisfiú szapora léptekkel követték a családfőt. Szinte futottak a lerobbant roncsautók között, melyek kopott dukkózásán csak a hold fénye botladozott imitt-amott.
– Hé, uram! – böffent elő egy hang a sötétből. – Adjon egy dollárt!
A hang tulajdonosa az egyik rozzant autónak támaszkodva ácsorgóit a mocskos járdán. Tizenkilenc-húsz éves lehetett, arca tele volt pörsenésekkel. Trikóján az "I Love Gotham City" felirat díszelgett.
Az apa gyorsabb tempóra ösztönözte családját. Úgy tettek, mintha nem hallottak volna semmit.
– Uram! – üvöltötte a fickó, aki szerette Gotham Cityt. – Nem hallotta? Kértem magától egy dollárt!
Kiegyenesedett, és amikor újra megszólalt, már csaknem ordított.
– Süket maga? Vagy nem ért angolul?
A kis família minden tagja azon igyekezett, hogy mielőbb átjusson a sikátor másik oldalára.
A csavargó egy helyben maradt, nem eredt utánuk, csak imbolygott, előre-hátra billegett, mintha láthatatlan szél cibálta volna. Az apa óvatosan hátrapillantott a válla fölött, hogy megnézze, nem követi-e őket. Ezért aztán nem vette észre azt az alakot, aki a sikátor sötét mélyén rejtőzve egy pisztolyt tartott a kezében. A fegyver kíméletlenül csapott le az apa nyakszirtjére.
A férfi lerogyott a poros kövezetre. Az asszony magához rántotta Jimmyt és mindketten ijedten a hátuk mögött húzódó vakolatlan téglafalhoz lapultak. Reszkettek, mint a nyárfalevél, rémülettől összeszűkült torkukon egy árva hang nem jött ki. A fickó, aki szerette Gotham Cityt, észrevette, mi történt, s nyomban odarohant revolveres haverjához. A fegyveres alak már javában turkált az apa zsebeiben. Az anya torkából most gurgulázó, hörgő hangok törtek elő. Az útonálló egy pillanatra abbahagyta a férfi zsebeiben való kotorászást, és nagyon nyugodt, kimért hangon csak ennyit mondott:
– Asszonyom, ha jót akar a kölykének, jobb ha nem kezd sikoltozni.
A nő nagy igyekezettel visszafojtotta a feltörni készülő sikolyt. Eszelősen szorította magához a fiát, mintha csak ő lenne az a valaki vagy valami, amibe belekapaszkodva talán megőrizheti józan eszét. Jimmy néma volt, szinte megbabonázta őt a rámeredő pisztolycső torkolata.
A két haver végre megtalálta, amit keresett. Markukba kaparintva az apa tárcáját, röhögve elrohantak.
Az asszony összeszedte magát és a férjére pillantott, aki úgy hevert a kövezeten, mint egy odavetett rongycsomó. A férfi mozdulatlanul feküdt, a felesége még abban sem volt biztos, hogy lélegzik-e egyáltalán.
Ekkor az asszony összeomlott.
Sikoltozni kezdett, mint akit nyúznak.
Isten hozta Gotham Cityben!
A sikolyok vészesen visszhangoztak a szűk sikátorokban. Összekeveredtek a távoli utcákon hömpölygő tömeg nevetésével, az autókürtök dobhártyarepesztő tülkölésével és a zene hangjaival. Felszálltak az autóroncsok fölé, egyre magasabbra emelkedtek a vakolatlan téglafalak börtönében, majd átröppentek a város ősi katedrálisának égbeszökő tornyai között. Ez a székesegyház, amelyik valamikor a világváros szellemi és lelki központja volt, most rogyadozott. Kőből faragott vízköpők leskelődtek odafenn a magasban. A katedrális falába faragott szörnyek ijesztő pofát vágtak. Ez volt a dolguk. Arra rendeltettek, hogy elijesszék és távol tartsák a gonosz lelkeket. A vízköpők és a szörnyek mintha megfeledkeztek volna hagyományos kötelességükről, közömbösen szemlélték, miként munkálkodik a gonosz a kopott városnegyed omladozó vakolatú házai között.
Az egyik vízköpő azonban egyszer csak megmozdult.
Isten hozta Gotham Cityben!
A két cimbora – az, aki szerette Gotham Cityt és a másik a pisztollyal – az egyszerűség kedvéért nevezzük őket Nicknek és Eddie-nek – még mindig rohant, hogy biztonságos helyet keressen magának. Felcaplattak az egyik elhagyatott hatemeletes épület tetejére, ahol aztán mohón vizsgálgatni kezdték az imént rabolt tárca tartalmát. Pénz helyett hitelkártyákat találtak.
– Huh! Ez itt egy American Express kártya! Egy lépést se tegyen nélküle! – utánozta Nick gúnyolódva az Amerika-szerte ismert tévéreklám szövegét.
Szemük felcsillant, mert a kártyák között végre készpénzre bukkantak. Veszettül számolni kezdték a bankjegyeket.
Hirtelen szél kerekedett és söpörni kezdte a ház tetejét borító finom murvaréteget. Eddie hirtelen felnézett. Mintha valami furcsa hangot hallott volna. Úgy tűnt neki, mintha fém csörrent volna fémen. Nickre pillantott.
– Lépjünk olajra, haver! Valami nem tetszik itt nekem.
Nick röhögött.
– Mi az, csak nincs tériszonyod?
– Nem tudom – motyogta Eddie, és szorongva körbetekintett. De nem látott semmit, csak a sötétséget.
– Azok után, ami Johnny Gobsszal történt… – mondta bizonytalanul.
A név hallatára Nick begurult.
– Hülye vagy! Johnny Gobs túlságosan bepiált, és részegen lesétált a tetőről! Nem kár érte.
Eddie azonban tudta, hogy a dolog nem ilyen egyszerű.
– Ami azt illeti, hallottam az ügyről egyet s mást. Hirtelen elhallgatott, mintha borzadna attól, hogy akár egyetlen további szót is pazaroljon az esetre. Végül azonban nem bírta mondanivalóját magába fojtani.
– Azt mesélik, hogy a denevér kapta el.
– A denevér? – kérdezte csodálkozva Nick, és olyan pillantást vetett barátjára, amiből kiviláglott, hogy még röhögni sem érdemes azon, amit a másik mondott.
– Hagyj már békén a hülyeségeiddel! Eddie tagadóan rázta a fejét.
– Johnny öt emelet magasból zuhant le. Egy cseppnyi vér sem maradt a hullájában.
– Nem a francot! Az egész járda tele volt vérrel! – mordult rá Nick, majd mintha csak parancsszóra tenné, körbejáratta tekintetét a vigasztalan éjszakai háztetők felett. Most mintha ő is hallott volna valamit. Valami furcsa hangot.
Ismét Eddie-re pillantott.
– Maradj már veszteg! – dörrent rá. – Ide figyelj! Nincs semmiféle Denevér! Felfogtad?
Eddie most már egész testében reszketett.
– Nem kellett volna ráfognod a pisztolyt arra a kölyökre. Én mondom, nem kellett volna…
– Akarod a részed ebből a lóvéból vagy nem akarod? – üvöltötte Nick olyan hangosan, ahogy csak a torkán kifért. – Fogd már be a mocskos pofád! Kuss!…
Még folytatta volna Eddie dorgálását, de ismét valamilyen különös hangot hallott. Ez most más volt, mint az előbbi, és közelebbről is hallatszott. Azonnal rájöttek, hogy mit hallanak: léptek csikorogtak a murvával borított háztetőn.
Mindketten éberen vizslattak körbe. Eddie rémülettől összeszorult torkából vinnyogó, gurgulázó hangok törtek elő. Valami, még az éjnél is sötétebb jelenség állt a tető peremén. A sötét figura elindult feléjük. Teste két oldalán kiterjesztett valamit, ezek talán a karjai is lehettek, és méltóságteljesen mozgatta őket. A karok alatt ott sötétlett valami. Valami, ami egészen úgy festett, mint egy denevér bőrszárnya. Az alak mellkasán egy sárga színű, ovális folt díszelgett, amiből fény sugárzott. A sárga ellipszoid közepén fekete denevéralak látszott.
Nick előrántotta a revolverét és hasra vágta magát a murvás háztetőn. Gondosan célzott, majd leadott két lövést. Az alak már oly közel volt hozzá, hogy képtelenség volt elhibázni. Amikor a golyók a testébe csapódtak, a fekete figura megingott és hatalmas huppanással a tetőre rogyott.
– Innen pucolni kell – suttogta Nick és villámgyorsan felmarkolta a zsákmányolt tárcát.
Eddie nyögött valamit, de annyira lehalkította félelemtől reszkető hangját, hogy nem lehetett érteni, mit mondott. Nick menekülés közben hátrapillantott. A Denevér már ismét talpon volt és újra megindult feléjük.
A bankjegyek kihullottak Nick kezéből és szerteszállingóztak az éjszakai szellő kavarta levegőben. Nick félig kúszva, félig rohanva igyekezett menteni az irháját. Ám hiába strapálta magát, mert a tűzlétra előtt öt magasodott egy sötét figura. Az emberszabású, hatalmas Denevér útját állta.
Nick eszén még soha senki nem járt így túl. Reszkető kézzel a figurára irányította rá a pisztolyt, és meghúzta a ravaszt – egyszer, kétszer, háromszor…
Ezúttal a golyók meg sem ingatták a különös lényt. A Denevér elindult Nick felé. Eddie rettenetes pánikban kushadt barátja és a furcsa alak között. Félelmében a nadrágjába vizeit. A Denevér körbejárta. Hirtelen egy fekete csizmatalp nehezedett Eddie mellkasára. A férfi felordított. A csizmás láb meglendült és hatalmasat rúgott Eddie-be, akinek teste felemelkedett a levegőbe és átrepült egy kémény felett, majd élettelenül zuhant a tetőre.
Mintha mi sem történt volna, a Denevér tovább lépkedett.
Nick minden erejét összeszedve talpra ugrott, és fogvacogva elszáguldott a sötét figura mellett. A tűzlépcső irányába igyekezett. A Denevér keze meglendült, mintha valamit el akart volna hajítani.
Nick orra bukott, lábai cserben hagyták. Úgy érezte, mintha lábszárait valami dróttal vagy kötéllel kötözték volna össze. Felsikoltott, mindenáron menekülni akart. Karjai még szabadon voltak, így két könyéken csúszott előre a tetőn. Az éles murvaszemcsék összehasogatták a könyökét. Kúszás közben két vékony vércsíkot húzott maga után, de rá se hederített a hasogató fájdalomra. Nem érdekelte semmi, csak a Denevér.
Nick legalább annyira félt, mint az a mihaszna Eddie, s csaknem ő is a nadrágjába csinált. Hirtelen eszébe jutott a pisztolya. Amíg fegyver van a kezében, senki nem tudja kikészíteni. Mindkét keze reszketett, amikor a pisztolyt felemelte, s ez most sokkal nehezebbnek tűnt, mint pár perccel korábban. Egyik lövést a másik után adta le, de már nem tudta eléggé kinyitni a szemét ahhoz, hogy megfelelően célozhasson.
Dörrenés helyett csak csattanás. A tár kiürült.
Nickből a reménytelenség szűkölése úgy tört elő, mint rémült kutyából a vinnyogás.
Érezte, amint két kéz ragadja meg. Teste a levegőbe emelkedett.
– Ne ölj meg – suttogta. – Ne ölj meg… – A Denevér két kezével a semmi fölött tartotta őt, majd megszólalt. Hangja olyan volt, mint amikor egy reszelő megcsikordul az acéllemezen.
– Bűnt követtél el, te rohadt patkány!
A mélységben, hat emelettel alább apró autók sorjáztak a járda mellett. Megrémült a látványtól, s a Denevér arcába pillantott. Ott szem helyett két tükröt látott, amelyekben saját eszelős rémülete tükröződött vissza.
A férfi igyekezett megfeledkezni arról, hogy két lába irtóztató mélység fölött kalimpál. Tudta, hogy meg kell halnia, nincs számára kegyelem.
Ezért úgy döntött, hogy figyelmezteti társait az éjszakában: a Denevér itt van és mindent megbosszul. Ordítani fog, ahogy a torkán kifér.
– Méghogy bűnt követtem el? – Nick nevetni próbált, de torkából kacagás helyett csak artikulátlan hörgésféle tört elő.
– Nem a tiéd az éjszaka!
A Denevér elmosolyodott.
– Mondd el a barátaidnak. Mondd csak el! – A Denevér szája szélesre húzódott és elővillantak a fogai. – Én magam vagyok az éjszaka!
Nick felsikoltott, amikor megérezte, hogy a Denevér fogást változtat a testén. A lény megpörgette őt, majd lehajította a kátránypapírral fedett murvás háztetőre. Nick nagy nehezen felpillantott fektéből. Még látta, hogy a Denevér a tető széléről belép az éj sötétjébe és eltűnik.
Nick tökéletesen kábult volt, semmit sem értett az egészből. Kíváncsi volt, hová tűnt a Denevér. Odavonszolta magát a tető széléhez és lepillantott a mélybe.
Odalenn nem látott senkit.
A Denevér eltűnt.
Erre Nick tökéletesen becsavarodott, eszelősen ordítani és sikoltozni kezdett.
Isten hozott Gotham Cityben!
Az új Gotham Cityben.

ELSŐ FEJEZET

Gordon rendőrfőnök végignézett a tömeg feje felett. A Gotham City Demokraták Klubja zsúfolásig megtelt. Hatalmas győzelmi felirat hirdette:

GRATULÁLUNK!
GOTHAM CITY ÚJJÁSZÜLETETT!
HARVEY DENT – ÁLLAMÜGYÉSZ

A felirat Gordon legszebb álmait testesítette meg. Vagyis megtestesítette volna, ha Gotham Cityről valóban el lehetett volna mondani, hogy újjászületett. Gordon úgy érezte, hogy a felirat több, mint túlzás. Persze lehet, hogy Dent más lesz, mint elődei voltak. De vajon hogyan lehetne más? A többiek is mind lelkesek voltak, tele szép elképzelésekkel, reformtervekkel, ötletekkel. Meg akarták változtatni a City nevű fenevad tulajdonságait.
A legtöbb esetben azonban a feladat felfalta a reformereket. Ebben a városban túl sokan éltek. Túl sok volt a csűrés-csavarás, a kísértés. Túl nagy volt a lakosság száma, és túl nagy szerepet kapott a politika. Gordon keze sem volt olyan tiszta, mint amilyennek látni szerette volna. Akárhogyan is, de túlélte a dolgokat, és talán még a felszínen tud maradni egy darabig.
A rendőrfőnök végignézett a főhelyen ülő vendégeken. Úgy látszott, mintha a város minden reformszellemű vezetője jelen lett volna. Itt ült Brown, Estevez, O'Neil és Cleveland is. Hát persze, elméletileg minden reformernek meg kellett volna jelennie. Ekkor hirtelen feltűnt Gordonnak, hogy a szónoktól két székkel odébb egy hely, amit Bruce Wayne-nek tartottak fenn, üresen maradt. Ezen Gordon egy kissé meglepődött. Wayne ugyanis igen keményen küzdött azért, hogy Dentet megválasszák.
Annak ellenére, hogy az újságok többsége Wayne-ről rendszerint meglehetősen frivol hangnemben írt, és csak milliomos playboynak titulálták, Bruce rendes, megbízható ember volt. Ha a város vezetői még néhány olyan milliomost, mint Wayne, meg tudnának nyerni a város talpra állítása ügyének, akkor talán tényleg el lehetne mondani, hogy Gotham City újjászületett. Wayne-nek nyilván nyomós oka volt rá, hogy távol maradt. Talán azért nem jött el, morfondírozott magában Gordon, miközben savanyú ábrázattal pillantott a tányérján heverő ételmaradványokra, mert képtelenségnek érezte, hogy megbirkózzon az ünnepi vacsora rágós marhasültjével.
Gordont a közszolgálatban eltöltött hosszú évek megtanították arra, hogy mindig jó képet vágjon az éppen zajló eseményekhez, függetlenül attól, hogy milyen a díszvacsora minősége. Meg aztán volt is talán némi oka a mosolygásra.
Végül is Dent egy olyan ember felett aratott vitathatatlan és fényes győzelmet, akit a város szemete már évek óta lepénzelt. Lehet, hogy ez a győzelem lehetővé teszi majd Gordon és követői számára is az igazi nagytakarítást a lezüllött városban. Talán ezúttal mégis diadalmaskodik az igazság és a jog, és néhány minden hájjal megkent, megrögzött bűnözőt végre rács mögé lehet juttatni.
Persze, azért az ember soha nem tudhatja. Gordon sóhajtott egyet, amikor a baljára pillantott. Kevés biztos dolog volt a világon, de az, hogy amíg a hivatalában van, kénytelen lesz továbbra is részt venni azokon a politikai jellegű vacsorákon, ahol őméltósága a polgármester fárasztó beszédeket tart, egyike volt ezeknek.
Borg polgármester olyan pöffeszkedően állt az asztal mellett, mint egy páva, mintha egyedül csak az ő érdeme lett volna, hogy Dentet megválasztották. Gordon tudta, hogy Borgnak néhány szóval mindössze csak bemutatnia kellett volna Dentet, másra hagyva a méltatását, de a polgármester, ha egyszer beszélni kezd, megfékezne tétlen. Gordon már tapasztalatból tudta, hogy húsz percnél előbb nem fogja abbahagyni.
A tömeg lecsendesedett, amikor Borg beszélni kezdett. Gordon csak fél füllel figyelte a szónokot. Borg olyan gőzerővel beszélt, mint aki soha, még egyetlen alkalommal sem hallatta önmagát. A polgármester tucatjával szórta a szóvirágokat: a mi szép városunk, a kelet gyönyörű virágszála, meg más hasonlókat. Megköszönte polgártársainak a közreműködést, sokuknak még a nevét is megemlítette. Csak ezek után kezdett bele valami olyasmibe, amit bemutatásnak lehet nevezni. Gordon ekkor úgy döntött, hogy teljes figyelmét a beszélőnek szenteli.
Borg mély lélegzetet vett, majd nikotintól sárgálló ujjakban végződő jókora mancsával egy általa drámai hatásúnak vélt, suta mozdulatot tett.
– Ebben az országban – mennydörögte – Gotham City egyet jelent a bűnnel és a bűnözéssel. Utcáinkon elszabadult a pokol, rendőreink tehetetlenek. Mint polgármester megígérem önöknek, hogy gyökeresen elfojtok minden korrupciót és bűnös tevékenységet!
A szónok itt megállt egy pillanatra, jókora lélegzetet vett, majd püffedt mutatóujját előre bökve így folytatta. – Carl Grissom! A mi új államügyészünk, Harvey Dent valóra fogja váltani ezt az ígéretemet. Szavamat adom rá!
Harvey Dent állva hallgatta végig a róla zengedező szónokot. Most a többiek is felálltak és zajosan éljenezni kezdtek. Gotham Citynek ez a része valóban készen állt a változásokra!
Dent egyetlen mozdulattal lecsitította a tömeget. A férfi magas volt és karcsú. Úgy festett, mint aki már születésekor arra termett, hogy az üzletemberek számára kötelező, elegáns öltönyben feszítsen. Sötétbarna bőre csillogott a fényben. Gordon örült, hogy Dent ilyen nagyszerű fickó. Bizonyára jobban mutat majd a tévé képernyőjén is, mint ő, a középkorú, elhízott, megereszkedett tokájú rendőrfőnök.
Dent beszélni kezdett. Hangja tisztán és olyan erősen csengett, hogy alig volt szükség a mikrofonra.
– Nem szeretem a sok beszédet – kezdte. – Amit mondok, annak súlyának kell lennie, éppúgy a cselekedeteimnek is. – Ma alkalmam volt elbeszélgetni Gordon rendőrfőnök úrral.
Frenetikus taps. Gordon elégedetten mosolygott. Úgy tűnik, a közönség ma kegyes hozzá.
– A rendőrfőnök úrtól tudom, hogy már nyomon van. Úgy számítjuk, hogy egy héten belül lecsapunk a város szervezett alvilágára. – Egy pillanatra abbahagyta a beszédet, körbenézett a termen, majd folytatta. – Rá fogjuk irányítani a törvény reflektorának fényét a viperafészekre!
Rövid, de velős beszéde tapsorkánt aratott. Bár Gordon, a város egyik szürke eminenciása ezúttal a figyelem középpontjába került, nem volt igazán boldog. De annak örült, hogy a következő héten végre valahára érdemi munkát végezhet. Sokkal többre tartotta az ilyen feladatot, minthogy fényes politikai vacsorákon unatkozzon. A felfokozott figyelem miatt azonban, mely személyére összpontosult, kissé kényelmetlenül érezte magát.
Az ördögbe is! Jó annak az átkozott Wayne-nek, hogy az ilyen eseményektől egyszerűen távol maradhat, akár egy iskolakerülő srác valamelyik utált tanóráról. Érezte, hogy a rágós marhasülttől kezd lassan, de biztosan felfúvódni. Elkínzott mosollyal arcán csak abban reménykedhetett, hogy képes lesz majd minden illetlen megnyilvánulás nélkül végighallgatni az új államügyész elképzeléseit arról, hogyan lehetne újjáformálni a várost. Azt is remélte, hogy a vágyuk ezúttal valósággá is válnak.

Micsoda vacakok!
Jack Napier szórakozottan jártatta fürkész tekintetét Alicia Hunt lakásának tárgyain és falain. Alicia menő manöken volt, jól keresett, és nem kevés keresményét még szépen tetézték azok a kisebb-nagyobb ajándékok is, amelyekkel Grissom főnök szokott kedveskedni neki. Jack alig tudta palástolni undorát, ami az ízléstelen holmik láttán fogta el. Hogy egy ilyen szép nőnek ennyire ne legyen ízlése – ez egyszerűen nem fért a fejébe. Mi a fene lehet például az a máj alakú kávézóasztal, amire a lábát éppen feltette? Valami poszt-jugoszláv marhaság vagy egyéb szemét? Ki tudja. A lábai mindenesetre remekül pihentek rajta. Aztán meg a falak! Mindegyiket szinte plafontól padlóig beborították az Aliciáról a különböző divatbemutatókon készített fotók. Még szerencse. Mert így legalább nem látszott a tapéta gyomorháborgató mintázata.
Ami a férfiakat illeti – ott nem lehet panasz az ízlésére, gondolta Jack magában kuncogva. Hiszen Alicia az előző éjszakát vele töltötte. Kár, hogy a jó ízlése semmilyen más téren nem nyilvánul meg.
Jack igyekezett megregulázni elkalandozó tekintetét és visszaterelte a tévé képernyőjére, ahol most éppen egy fontos ember szónokolt. Csak nemrégiben választották meg a hivatalába.
Tulajdonképpen ki ez a fickó? A bemondónő csak egy perce mondta be a nevét. Valami Bent? Esetleg Dent? Igen, Dentnek hívják. De nem mondott semmi újat. Semmi olyasmit, amit Jack már számtalanszor ne hallott volna. Minden politikus egyformán beszél. Azt azonban el kellet ismernie, hogy pokolian jól néz ki.
– Ha összefogunk, minden tisztességes ember számára biztonságossá tehetjük ezt a várost – prédikálta tovább.
– Tisztességes embereknek nem kellene itt lakniok – morfondírozott Napier. Vannak ennél a városnál boldogabb helyek is.
Alicia keresztüllibegett a szobán. Lehet, hogy pocsék az ízlése, de isteni nő. Fantasztikusan néz ki a testére tapadó neglizsében. A nő Jack lábai alá nyúlt és kihalászott egy Vouge magazint, aminek ő pompázott a címlapján. Hűha! – gondolta Jack –, egy ilyen isteni képmáson pihentettem a büdös lábaimat. Persze, azért komolyan nem haragudott magára. Elégedetten szemlélte divatos, olasz fazonú cipőjét. Észrevette, hogy szépen kifényesített cipői egyikének orráról lehorzsolódott a bőr. Elhatározta, hogy megjavíttatja.
Alicia hosszú, egyenes szálú arany haját fésülgette, és közben a tévé képernyőjére meredt.
– Meglehetősen keményen beszélnek Cáriról. Jack csak legyintett.
– Sose aggódj! Ha ennek az alaknak csak egy cseppnyi esélye is lenne arra, hogy rátegye a kezét Grissomra, akkor én már biztosan eltettem volna láb alól.
Alicia Jack fölé hajolt, aki elmélázva bámult izgató dekoltázsába. A nő megragadta a nyakkendőjét és szorosra húzta a nyaka körül.
– Ha Grissom tudna arról, hogy mi az éjjel mit csináltunk, akkor valószínűleg téged tenne el láb alól!
Jack most a tévé képernyőjéről a szemben lévő tükörre emelte a tekintetét. Tetszett neki, amit ott látott. Fenemód jól áll nekem ez a nyakkendő! – gondolta. Jó, hogy legalább az én ízlésem jó. Fantasztikus egy nyakkendő! Egy percig azzal a gondolattal is el játszadozott, hogy leckéket ad Aliciának jó ízlésből, de aztán bágyadtán elhessentette magától a gondolatot. Az ember vagy úgy születik már, hogy van ízlése, vagy úgy, hogy nincs.
– Te csak ne hízelegj magadnak, angyalkám – morogta a lányra pillantva. – Ő már egy meglehetősen fáradt öregember. Nélkülem nem boldogulna ezzel a várossal. – Ismét a tükörbe pillantott. – És, csak mellesleg megjegyezve, nem is tud róla.
A távirányítóval kikapcsolta a készüléket. Alicia komoran pillantva rá, felállt.
– Ugye, te semmin sem izgatod fel magad, Jack?
A férfi úgy mosolyodott el, hogy bizonyítsa: egy bizonyos értelemben igen is fel van izgatva. De az órájára nézve látta, hogy mennie kell. Felmarkolta felöltőjét a kerevetről, és a szobatükör előtt egy percre lecövekelve magára cibálta. Végigsimított a sötét árnyalatú kasmíranyagon, majd ellenőrizte, hogy rendben van-e a frizurája. Hát, igen. A jó öreg Jack igencsak jó fazon.
– Nagyszerűen nézel ki – ismerte el Alicia is. Jack rávigyorgott a tükörképére.
– Nemcsak az én érdemem.
A tükörkép visszavigyorgott rá.

Alexander Knox igyekezett, hogy ne lihegjen túlságosan.
Végigszáguldott a sikátoron, igyekezett minél előbb a bűntény helyszínére érkezni. Eckhardt hadnagy éppen akkor közölt valamit a rendőrorvossal, amikor ő befordult a sarkon. Abban a pillanatban, amikor megpillantotta Knoxot, Eckhardt elhallgatott.
Ekkor a rendőrorvos szólalt meg.
– Tudja, mit mondott a fickó, hogy mit látott? – a rendőrorvos hangjában hitetlenkedés csengett.
– Nem – mondta Eckhardt –, de hadd találgassak. Feltételezem, azt mondta, hogy természetfeletti, hatalmas figurát látott, amely pontosan olyan volt, akár egy hatalmas denevér. He?
– Pontosan! – hangzott az elképedt válasz. – Hogy mi a fenéket látnak mostanában az emberek?
Eckhardt legyintett.
– Nagyon jól tudja maga is, hogy isznak, mint a kefekötő.
– Akkor is. Nagyon különös az egész – makacskodott az orvos.
– Ó, Jézusom! – nyögött fel Eckhardt, majd suttogva hozzátette. – Már megint itt van Knox, az az átkozott riporter!
Puff neki. Knox túl közel merészkedett és lebukott. És hogy már nem hallgatózhatott tovább, kilépett rejtekéből és barátságosan vigyorogva köszöntötte Eckhardtot és társát.
– Hello, urak! Úgy értesültem, hogy már megint volt egy jó kis denevértámadás!
Eckhardt szemhéja rángatózni kezdett. Knox még szélesebben vigyorgott.
– Az utóbbi hónapban ez már a nyolcadik eset. Úgy hallottam, hogy a rendőrfőnök már külön dossziét is nyitott az ügynek.
– Sajnálom, Knox, de nincs itt semmiféle szenzáció – mondta kifejezéstelen arccal Eckhardt. – Az a két fickó egy banánhéjon csúszott el.
– Kettő? Aha! Szóval kettő?
Eckhardt időnként, anélkül, hogy tudatában lett volna, igazi csemegével szolgált a sajtónak. Knox már azon tűnődött, hogyan tudna hozzáférkőzni a szemtanúkhoz, néhány kérdés erejéig.
Éppen ebben a pillanatban tűnt fel mellette az egyik szemtanú, rendőröktől körülvéve. Knox azt gondolta egy pillanatig, hogy Eckhardt igazat mondhatott. A szemtanú ugyanis valódi, nehéz piásnak látszott. A ruhája cafatokban lógott rajta. Bőrére sok helyütt alvadt vér száradt. Még a haja is összecsomósodott a vértől. A legkülönösebb azonban az arckifejezése volt. Ugyanis mosolygott.
– Mondom, hogy egy denevér volt! Egy hatalmas denevér! – Fejét Eckhardt felé fordítva rávigyorgott, majd Knoxra és az őt kísérő rendőrökre. – Azt akarta, hogy tegyek meg neki egy szívességet.
A rendőrök azonnal elvonszolták a helyszínről, még mielőtt a kért szívességről nyilatkozhatott volna. Knox diadalmasan Eckhardtra vigyorgott. A legfontosabb kérdésre ugyanis megkapta a választ.
Eckhardt még csak meg sem kísérelte, hogy leplezze ingerültségét.
– Eszébe ne jusson erről a baromságról írni a lapjában, Knox! Ha írna, csak még jobban megtépázná a már amúgy is elrongyolt hírnevét.
Knox azonban rá sem hederített a dagadt rendőr szavaira. Őt csak az érdekelte, hogy elérhető szemtanú közelségébe került, és tovább ütötte a vasat.
– Hadnagy, úgy hírlik, hogy a város kisstílű bűnözői halálra vannak rémülve. Azt mondják, az a valami vért iszik. Meg azt is, hogy sebezhetetlen.
– Nagy szarházi maga, Knox! – vakkantotta oda Eckhardt az újságírónak, mialatt elfordult tőle. Majd még hozzátette. – Ezt nyugodtan beírhatja az újságjába, mint a leghelytállóbb véleményt.
Knox azonban nem hagyta egykönnyen lerázni magát.
– Mondja, hadnagy! Igaz, hogy Gotham Cityben egy két méter magas denevér tanyázik?
Eckhardt úgy iszkolt tova, hogy hátra sem nézett.
Knox még utánaordított.
– Ha igaz, a rendőrség kötelékéhez tartozik? Eckhardt már befordult a sarkon.
– És ha igaz – makacskodott tovább Knox –, mennyit keres tisztán?
Válasz nem érkezett. Persze, Knox nem is remélt választ egyik kérdésére sem. Egy pillanatig eltűnődött, hogy kövesse-e a hadnagyot, de aztán úgy döntött, hogy azzal csak ártana a karrierjének. Az egészségéről már nem is beszélve. Knox nem kedvelte a fickót, és tudta, jobb, ha nem szívóskodik.
Aztán meg is kapta, amit akart. Hogy piás volt-e a szemtanú vagy sem, az mindegy. Fő, hogy látta a denevért. Knox érdeklődését az ügy iránt még csak jobban felcsigázta az a körülmény, hogy a rendőrség igyekezett a dolgot titokban tartani. Eckhardt és kollégái pedig tudhatták volna jól, hogy titkolózásuk csak még inkább felpiszkálja az olyan újságíró kíváncsiságát, mint amilyen Knox is volt.
Ki a fene lehet az a valaki, aki denevérnek maszkírozza magát? Talán egy kilépett vagy kirúgott rendőr? Vagy bűnöző? Valamilyen bosszúállásról van szó? Vagy az egész nem egyéb puszta fantazmagóriánál? Knox le merte volna fogadni, hogy az igazság az elgondoltak közül bármelyik lehet. Eltökélte, hogy kideríti az igazságot és mindent leközöl lapjában, a Gotham Globe-ban.
Biztosan érezte, hogy az ügy rövidesen címoldalra kerül.

MÁSODIK FEJEZET

Ott jön a trehány. Idegesen nézelődik az utcán jobbra meg balra, ahogy feléjük tart. Pocakja rázkódik túlságosan szűk zakója alatt, amelyről majd lepattannak a gombok. Miért is nem ad ez az Eckhardt legalább egy kicsivel többet magára?
Jack Napier hanyagul rádőlt a hosszú limuzin orrára. Bob Hawkins, a jobbkeze és egyben őrangyala, ott serénykedett mellette. Nagy buzgalommal fényesítgette a kocsi kilincseit, gondosan megigazgatta a visszapillantó tükröt, és közben ádázul figyelt, hátha szükség lehet rá.
Jack kiegyenesedett és odahajított a hadnagynak egy szendvicsekkel megrakott zacskót.
– Hoztam magának egy kis harapnivalót, Eckhardt.
A zsaru kibontotta a zacskót és gyanakodva belenézett. A kenyerek között a bélés kötegnyi százdollárosokból állt.
Eckhardt fürkészőn körültekintett az utcán, hogy látja-e valaki, ám mivel a közelben senki nem volt, megnyugodva rejtette a zacskót a kabátja zsebébe. A hadnagy kissé idegesnek látszott.
– Miért nem mondatja be mindjárt a rádióban, Napier?
Alighanem bal lábbal kelt fel, de ez még nem ok arra, hogy Jackkel fennhéjázón viselkedjék. Napier úgy döntött, itt az ideje, hogy Grissom talpnyalóját a helyére tegyék.
– Fogd be a pofád és figyelj! – rivallt rá a zsarura. – Harvey Dent mostanában állandóan az egyik vállalkozásunk környékén szaglászik.
A hadnagy agyában még jobban felment a pumpa.
– Ez az én területem, Jack –, miközben a limuzin felé közeledett. – Ha valami probléma van…
Jacknek már elege volt a dagadt fickóból. Kinyújtotta a kezét, és megragadta Eckhardt kabátgallérját.
– Eckhardt – mondta nyíltan és egyszerűen –, a te problémáid éppúgy a mi problémáink is.
A zsaru lerázta magáról Jack kezét.
– Én csak Grissomnak tartozom felelősséggel!
– Nézd, Eckhardt – fuvolázta Jack lágyan –, jobb, ha gondolsz néha a jövőre is.
– Csak nem azt érted ez alatt, hogy te fogod valamikor irányítani a kócerájt? Ugyan már, Jack. Nincs itt neked semmiféle jövőd. Te egy igazi első osztályú seggfej vagy. És ezt Grissom is tudja.
Jack válaszul alaposan képen törölte a dagadt rendőrt. Az megfordult a tengelye körül és nekizuhant a sikátor egyik oldalát határoló nyers téglafalnak, meglepetésében csak pislogni tudott. Minden túlságosan gyorsan zajlott le, alig tudott felocsúdni. Jack egy másodpercre majdnem megsajnálta, de aztán arra gondolt, hogy a rendőrt annyira kipárnázza a saját haja, hogy úgysem érez semmit.
Eckhardt képe paprikavörös lett. Amikor magához tért, elkapta Jack gallérját és előrántotta a pisztolyát. Jack először a fegyverre pillantott, majd a párnás ujjakra, amelyek a gallérját markolták.
– Tönkre ne tedd az öltönyömet – jegyezte meg csak úgy mellékesen.
Eckhardt levegő után kapkodott. Rávicsorgott Jackre, majd eleresztette a gallérját és leengedte a kezében tartott stukkert.
Jack önkéntelenül elvigyorodott. Jólelkű fickó ez a dundi.
– Látod? – mondta elégedetten. – Képes vagy te jó döntést is hozni, ha úgy istenigazában megpróbálod!
Jackból kipukkant a nevetés. Eckhardt arcából meg a vér is kifutott. Ettől Jack csak még jobban röhögött.
A rendőrben csak még jobban forrt a méreg. Jack közben odaslattyogott a limuzin hátsó ajtajához, amit Bob gondosan kitárt előtte, hogy beüljön. Jacknek már a könnyei potyogtak a nagy röhögéstől. Letörölte és még egy utolsó pillantást vetve hátrafelé, beszállt a kocsiba.
De valami hirtelen elsöpörte a jókedvét.
Az a valami Eckhardt gúnyos mosolya volt.
Mi a fenét vigyorgott ez a dagadt?
A fel nem tett kérdésre megkaphatta volna a választ, ha a zsaru szavait el nem nyomja a limuzin vadul felbőgő motorja. Eckhardt ugyanis ezt motyogta.
– Hol töltőd mostanában az éjszakáidat, kedvesem? A vörös, sárga és fekete színekben játszó zászló lelkesen lobogott a kora őszi szélben. Rajta felirat:

A GOTHAM CITY FESZTIVÁL 200. ÉVFORDULÓJÁRA

Borg türelmetlen kézmozdulattal jelezte Dentnek és Gordonnak, hogy kövessék. A polgármester meglepően energikus tudott lenni, ha igazi okot látott rá. Ezt a nagyszabású emlékünnepséget személyes ügyének tekintette. Korábban már felkereste az egyik helyi nagyvállalatot és a Gotham-i Egyenruha-Ellátó Társaságot. Személyesen kívánt meggyőződni róla, hogy minden rendben megy-e. A polgármester most azért vonszolta magával társait is, hogy vele együtt szemléljék meg a Gotham téren emelt ünnepi építmény befejező munkálatait.
Gordon úgy érezte, mintha már hosszú órák óta mászkálnának körbe. Ma, gondolta némi kárörömmel, Dent is megtanulhatja, mit jelent Gotham közösségéért dolgozni.
– Nem érdekel, mennyi adósság rakódik erre a fesztiválra! – kiáltott hátra a polgármester, amint bőszen törtetett előre. – Igazi nagy látványosságot akarok, színes felvonulást, enni- és innivalót rogyásig, léggömböket meg minden egyebet, ami egy ilyen naphoz hozzátartozik. Büszkén fogjuk megünnepelni a kétszázadik évfordulónkat! Büszkén és a legszélesebb nyilvánossággal!
Dent azon igyekezett, hogy megőrizze józan ítélőképességét az idegesítő, hatalmas sürgés-forgásban.
– A nagy ünneplés végül még csődeljáráshoz vezethet – igyekezett felhívni erre a veszélyre a polgármester figyelmét. – Az adóalapok omladoznak, és ha a fesztivál nem fog kifizetődni, hanem ráfizetünk, akkor hosszú időre vége a pénzügyi egyensúlyunknak. Máris 350 ezer dollárral túlköltekeztük a rendelkezésünkre álló alapokat, és még csak egy fia léggömböt sem vásároltunk.
– A fesztivál költségvetését bízzátok csak rám! – mondta a polgármester magabiztosan. Gordonnak néha az a gondolata támadt, hogy a polgármester úgy véli, elég a nagyhangú fellépés, és máris diadalmaskodhat minden józan megfontoláson. – Megtöltjük ezt a teret emberekkel, gyerekekkel, családokkal, kutyákkal, ez majd elég lesz ahhoz, hogy jó üzletet csináljunk!
– Én attól tartok, hogy meglehetősen sokan távol tartják majd magukat ettől az eseménytől – jegyezte meg Gordon, nyilvánvalóan Dent iménti józan érvelését kívánva megtámogatni, – Az emberek félnek.
– De gyorsan alábbhagy a félelmük, ha megtudják, hogy Grissom rács mögé került! – szívóskodott Borg. – Megígérem, hogy bíróság elé állíttatom! így rendben lesz a dolog?
Gordon nagyot sóhajtott és rábólintott. A polgármester ígéretét már bírták, csakhogy… Dentre pillantott. Az újdonsült államügyész letargikusan vállat vont. Meggyorsították lépteiket, hogy csatlakozzanak vezetőjükhöz, aki már félig felkapaszkodott az épülő dísztribün lépcsőin.
Knoxnak valahogy nem tetszett a dolog. Az újságírók a városháza egyik helyiségének sarkában csoportosultak és közrefogták Bobot, aki karikatúrákat rajzolt. És ami még rosszabb: mindnyájan mosolyogtak, amikor Knox belépett. Ő nagyon is jól tudta, mit jelent az ilyen "éhes" mosoly – amikor a farkasok falkában vadásznak.
– Hej, hej! – üdvözölte őt hangosan és egyben leereszkedő, atyai hangsúllyal MacPhee. – Drakula grófja! Igaz, hogy mostanában rémeket látsz?
– Jól eltemették a Batmanről írt sztoridat – jegyezte meg Thomson önelégült mosollyal.
– Hát, a szemetet mindig is el szokták temetni – tette még hozzá MacPhee.
Knoxot nem abból a fából faragták, aki engedje, hogy a Gotham Globe-nál dolgozó munkatársai diadalt üljenek felette. Vicsorgásnak is beillő vigyorral az arcán visszaüvöltött nekik.
– Amilyen hülyék vagytok, nem veszitek észre, hogy itt egy Pulitzer-díjas témáról van szó. De majd meglátjátok!
– Knox! – szólt negédesen. Bob, a karikaturista. – Van valamim a számodra!
Felmutatott egy rajzot, amely egy denevérembert ábrázolt. Ronda egy szerzet volt, annyi szent. Agyaras rágcsálófeje és sötét, elegáns öltönybe bújtatott emberteste volt. A képaláírás így szólt: Látta-e már valaha ezt az embert?
Nos, Thompson, MacPhee és a többiek is úgy vélték, hogy ez volt a legmulatságosabb esemény, ami valaha is történt a városházán, az újságíróknak fenntartott szobában. Knox továbbra is rendületlenül vigyorgott, s közben azt kívánta, bárcsak a kollégái egy kissé eredetibbek lennének.
– Helyes, fiúk – mondta, majd hozzátette –, nem kellene egy kicsivel több alvadt vér az agyarakra?
Ezzel sarkon fordult és beballagott a saját szobájába. Azaz beballagott volna, ha az ajtó előtt meg nem torpan. Bentről ugyanis mocorgást hallott. Volt benn valaki. Az ablakon belesve észre is vette a nőt.
Vagyis csak a lábait. Isteni látványt nyújtottak. Knoxnak az agyába tódult a vér, hormonjai megveszekedetten működni kezdtek. Nem csoda, hiszen ez a pár láb bármely harisnyahirdetés csúcsa lehetne. Knox előbbre lépett egy lépéssel, hogy szemügyre vehesse a nő egész alakját. Hát, az sem volt rossz! Ott ült hátradőlve Knox forgószékében, lábait az íróasztalon pihentetve, és a Globe-ot olvasgatta. Gyönyörű alak, csodás ruha, szép szőke haj.
Knox belépett az irodájába. Alig bírt magával.
– Hello, Széplábú! – köszöntötte a lányt.
Az arcát még eddig nem láthatta, mert olvasás közben előrehajolt és a fején lévő elegáns, széles karimájú kalap eltakarta. Most, hogy a nő felnézett és arcába is belebámulhatott, elragadtatása nem ismert határt. A nő arca ugyanis éppen olyan gyönyörű volt, mint alakja. Rámosolygott Knoxra.
– Olvasom, amit írt – mondta. – És élvezem.
– Akárcsak én a maga látványát – bókolt vissza Knox lelkesen. Ekkor megpillantott egy nagyméretű fényképezőgép-tokot az íróasztala szélén. Két betű ékesítette: V. V.
A Széplábú felállt, előrelépett és kezet nyújtott Knoxnak, aki örömmel ragadta meg a lány finom kezét. Energikus, józan kézfogása volt.
– Hello – mondta közben. – Vicki Vale vagyok. Knoxnak ismerős volt a név valahonnan. Kutatni kezdett az emlékezetében.
– Vicki Vale… Vicki Vale… lássuk csak – hirtelen nagyot csettintett az ujjaival. – Vouge, Cosmo, ezekben a lapokban láttam már a maga fotóit és találkoztam a nevével. – Hangja most bizalmasabbra váltott. – Remélem, nem azért jött, hogy aktfotókat készítsen rólam, mert akkor ugyancsak jókora lencséket kellene alkalmaznia…
– Ami azt illeti – válaszolt Vicki élénk, de egészen hivatalos hangnemben, mintha csak meg se hallotta volna a bizalmaskodó, nyegle megjegyzést –, nemrégiben Corto Maltese-ben voltam.
Corto Maltese-ben? Knox eltűnődött. A háborús zónában? Ez valahogy nem látszott összeegyeztethetőnek azzal, hogy a lány divatfotókkal foglalkozik. De az belenyúlt a táskájába és előhalászott belőle egy paksaméta fényképet. Mind háborús felvételek voltak. Knox gyorsan végignézte őket. Gerillákat látott a rejtekhelyükön, egy éppen felrobbanó terepjárót, kormánycsapatokat, amint éppen parasztházakat gyújtanak fel, mint a fűrészelt tűzifahasábokat szokták. Kitűnő képek voltak. Látszott rajtuk, hogy Vicki nem rezei be egy kis csetepatétól, igyekszik minél közelebb kerülni a harcolókhoz. Képei félelmetesen jól illusztrálták a háború minden borzalmát, és meglehetősen felkavaróak voltak.
– Hé – kezdte elismerő hangsúllyal Knox –, egy lány, aki ilyen képek készítésére adja a csinos fejét, maga is bármikor kaphat egy golyót. – Tekintetét a lányra emelte. – Ez mind rendben van, de megmondaná, hogy itt mit keres?
Vicki felvonta a szemöldökét.
– Mit gondol, mit? Azért vagyok itt, mert kíváncsi vagyok Gotham City különleges vadállataira.
– Például?
– Például a denevérekre.
A lány most mutatóujjával azokra a papírokra bökött, amelyek szétszórva hevertek Knox íróasztalán. Ezeken voltak tények, találgatások, melléfogások, sőt még néhány ügyetlen ábra is, amelyeken Knox az emberformájú denevért kísérelte meg ábrázolni.
Ez nem lehet igaz, gondolta Knox. Végre akadt valaki, aki hisz neki. Meglepődve, sőt kissé csodálkozva nézett Vickire.
– Ki küldte ide magát?
– Senki – válaszolt mosolyogva a lány. – Olvastam a cikkét és valahogy vonzott a témája. Érdekesnek találtam.
Érdekesnek találta? Nem, vélte Knox, a dolog nem lehet ennyire egyszerű.
– És mi ebben a maga szerepe? – kérdezte.
– Egy nagyszerű fotó arról a fickóról, aki denevérnek öltözve bűnözőket csíp nyakon!
Finom, de erős kezével olyan mozdulatot tett, mintha írna valamit.
– Képzeljen el egy ekkora betűkkel szedett címet, mondjuk olyasmit, hogy: BATMAN MEGTISZTÍTJA GOTHAMET A BŰNTŐL! Én készíteném a fotókat, maga írná a szöveget. Biztos a Pulitzer, akár mérget vehet rá.
Milyen igaza van, gondolta Knox. Hiszen éppen az imént bizonygatta ezt ő maga is csúfolódó kollégáinak. Aztán felnevetett.
– Maga látnok! A probléma csak az, hogy az egész földkerekségen maga az egyetlen ember, aki hisz nekem. – Lelkesedése rögtön megcsappant, ahogy érvelés közben megcsapta a valóság szele. – Szükségem lenne valami kézzelfogható bizonyítékra. Gordonnak van az ügyről külön dossziéja, de soha nem tudom őt elérni telefonon.
– Gordonnak? – kérdezett vissza Vicki és összeesküvő módjára, hamiskásan Knoxra kacsintott. – Mondja, nem úgy van, hogy Gordon is jelen lesz a Bruce Wayne-féle jótékonysági cécón?
Knox egy kissé megzavarodva, igenlően bólintott.
– Csak az a baj, hogy én nem szerepelek a meghívott vendégek listáján.
Felnézett a mennyezetre. Hogy a fenébe közelítsen Gordonhoz ebben az átkozott denevérügyben?! Mi haszna van annak, hogy ő ugyan tudja az igazságot, de azt senki nem akarja elhinni neki.
Hát, ez meg micsoda? Vicki valamit nagy hirtelen az orra elé tartott. Valami kicsit és fehéret. Valamit, ami határozottan úgy festett, mint egy meghívó Wayne partijára.
Knox majdnem felordított a gyönyörűségtől. Lelkesen vigyorgott Vickire, aki viszont eltette a meghívót a táskájába.
– Miss Vale – kérdezte Knox alázatosan –, mondja, jár valakivel?
A lány hosszú szempillái finoman verdestek, amikor megrázta a fejét.
– Segít nekem? – kérdezte.
– Természetesen. De most én kérdeznék valamit. Nem akar véletlenül a feleségem lenni?
– Talán akarok – válaszolta nevetve a lány. – Szokott horkolni?
– Nem, de majd megtanulok – ígérte Knox, széles vigyorral az arcán.

Carl Grissom szerette a finom, szép és elegáns holmikat. Az irodája is erre vallott. Onnan nyílt a legszebb kilátás a városra egész Gotham Cityben. Kifogástalan ízléséről tanúskodott Alicia is, aki igen jól festett a karjába csimpaszkodva. Mindig a legtehetségesebb könyvelőket, politikusokat és zsarukat vásárolta meg. Embereket, akikben bízhatott vagy akiket, ha nem feleltek meg, kirúghatott. Grissom irodája most ritka esemény színhelyévé vált. Egyszerre hívta össze minden rendű és rangú tehetséges emberét. Megbeszélést tartott velük és kikérte a tanácsaikat. Végül is ezért fizette őket, az aranyifjútól kezdve egészen az ütött-kopott csavargóig. Arra akart választ kapni tőlük, hogy mit kezdjenek az új államügyésszel, Denttel.
Grissom már régen zsebre vágta a város összes politikusát. A polgármester igazi balfácán volt, ezért aztán Grissom biztosra vette, hogy sokáig fog a hivatalában maradni. Gordon, a rendőrfőnök, már okozhatott volna némi gondot, ha Grissom nem fizette volna le rendszeresen a beosztottainak legalább a felét. Denttel azonban nem boldogult. Nem volt megvesztegethető és elég okosnak látszott ahhoz, hogy megfelelő munkatársakat is tudjon toborozni magának. Ezért aztán Grissomnak valami más megoldást kellett kieszelnie ahhoz, hogy megszabadulhasson Denttől. Nem tűrte, hogy valaki tartósan zavarja a köreit. Azért fizette a körülötte ülő egy tucat fickót, hogy megszabadítsák őt a zavaró tényezőktől.
– Láttátok ezt? – kérdezte embereit Grissom, és közben meglobogtatta orruk előtt a Globe legfrissebb számát. Az első oldal nagyobbik részét Dent fényképe foglalta el.
Grissom hangjából ítélve mindenki úgy döntött, jobb lesz, ha minden porcikájával odafigyel arra, amit a főnök mondani készül. Azaz, egyvalaki mégsem egészen. Ez a valaki Jack Napier volt, aki kedvenc kártyáival játszadozott.
Grissom most Luce-re pillantott. Ő egyike volt a "rendesnek látszó" fickóknak. Jogi és pénzügyi képzettséggel és gyakorlattal bírt. Grissom őt kérdezte meg.
– Tegyük fel, hogy ez a rohadt alak megkísérli beleütni az orrát a mi dolgainkba és megpiszkálja az Axis Chemicals-t. Mi kárunk származhat ebből?
Luce keserves képet vágva csak nagy nehezen bökte ki.
– Ha tényleg belepiszkál, akkor az Axis Chemicalnek velünk együtt befellegzett. – Megköszörülte a torkát. – Jobb, ha azonnal költözünk.
Jack Napier, még mindig kedvenc kártyáival játszadozva, megszólalt.
– Szerintem törjünk be, verjük szét a berendezést, és lépjünk le az üzleti könyvekkel. Aztán a dolgot ipari kémkedésnek tüntethetjük fel.
Grissom elvigyorodott. Napiertől pontosan ezt a javaslatot várta.
– Nagyon okos gondolat, Jack, így kellene eljárnunk. – Egy pillanatig elgondolkodott, majd mint aki megállapodásra jutott önmagával, így folytatta. – Szeretném, ha ezt az akciót te irányítanád.
Jack most pillantott fel első ízben.
– Én?!
Felütött egy kártyát és elégedetten konstatálta, hogy nem a szokásos filkó volt, hanem egy joker, egy olyan joker, amin az arc közepén golyóütötte lyuk díszelgett.
A csendet Grissom magánliftjének zúgása szakította meg. Kinyílt a felvonó fémajtaja és belépett a szobába Alicia olyan halom csomagot cipelve, hogy alig látszott ki mögülük. Javíthatatlan lány, gondolta Grissom. Alicia mindig repesett az örömtől, valahányszor megengedte neki, hogy vásárolni menjen. Grissom legalábbis így gondolta egészen a legutóbbi időkig.
– Hello, édesem – üdvözölte őt Grissom, arcára fagyott mosollyal. – Nem bánnám, ha a másik szobában várakoznál egy darabig, amíg végzünk.
Alicia bólintott a csomagtenger mögül. Tekintete egy pillanatra Jack Napierre tévedt, amint keresztülhaladt a szobán. A másik helyiség Grissom magánszobája volt. Hát, igen, gondolta Grissom.
– Uraim, köszönöm a megjelenésüket. Ennyit mára! – mondta sietve.
Grissom egyik emberét kivéve mindenki elhagyta a szobát. Napier volt az, aki ott maradt. Kártyái még mindig ott hevertek a széke előtti asztalkán.
– Carl! – kérdezte Napier. – Nem küldhetnél helyettem valaki mást?
– Tudod, Jack – mondta Grissom –, ez nagyon fontos és kényes munka. Olyasvalakire van szükségem az elvégzéséhez, akiben tökéletesen megbízhatok. Tudod te is, hogy te vagy az első számú emberem.
Jack bólintott és összesöpörte a kártyákat. Grissom még mindig mosolygott, amikor Jack becsukta maga mögött az ajtót.
– Barátocskám – mondta halkan –, eláshatod magad a jokereiddel együtt…
Az oldalajtó hirtelen kinyílt. Alicia lépett be a szobába, hogy bemutassa magán friss szerzeményeinek egyikét. Ez volt a kedvenc szokása.
Grissomnak azonban most nem volt rá ideje. Felemelte a telefonkagylót.
– Kérem Eckhardt hadnagyot!
Úgy vélte tisztességesnek, hogy Eckhardtnak ad egy kis plusz prémiumot a jó tippért, feltéve, ha Eckhardt elintézi neki, hogy Napier ne ússza meg élve…

HARMADIK FEJEZET

Wayne Manor merőben különbözött minden más pompás épülettől.
Meglehetősen nagy hatást tett Vicki Vale-re, annak ellenére, hogy ezt a lányt egyáltalán nem volt könnyű elbűvölni vagy meghatni. Meglehetősen sok szép palotát és kastélyt látott már életében, mivelhogy hivatása, a fotózás sok érdekes helyre elszólította. Wayne Manor éppenséggel nem volt se kastély, se palota, de kétségtelenül nagy és elegáns épület. A hely sajátos légkörét még aláhúzta a termek és szobák tágassága és magas volta, valamint a falfelületek nagy részét fedő mahagóniborítás. E nemes fa lambériafaragása is elbűvölő volt. A helyiségekből csak úgy áradt a történelmi levegő, és bár mégsem a Buckingham Palace volt, de az Államokban valószínűleg kevés olyan épület lehetett Wayne Manoron kívül, amely közelebb állott volna az angol királyi család otthonához.
Vickinek az volt az érzése, hogy Allie Knox számára különleges eseményt jelent, hogy egy ilyen környezetbe került. Lépéseit önkéntelenül lelassította, amikor a pompás hallon át a galéria felé vezették őket. És amikor odaértek, Allie egyszerűen lecövekelt és eltátotta a száját. De néhány másodperc múlva lerázta magáról az énjét lebénító varázs béklyóját, és elkezdett körbejárni a teremben. Meglehetősen feltűnő volt áruházi konfekcióöltönyében egy olyan helyen, ahol mindenki frakkot viselt. A lány azonban nem aggódott emiatt, hiszen mindkettőjüknek megvolt a saját feladata. Knox végezte a magáét, és Vickinek is ott volt a kitűzött célja: feltétlenül beszélnie kellett Wayne-nel. Meg akarta tudni, mi motiválja ezt a különc, de emberszeretőnek mondott aranyifjút. Úgy vélte, jó néhány sztori lehetősége rejlik az érdekes milliomos életében – még talán a denevéré is.
Mindössze az okozott problémát Vickinek, hogy fogalma sem volt arról, miként közeledjen Bruce Wayne-hez. Nem volt tisztában az e társaságban dívó szokásokkal.
A pincérek egyike Vicki közelében valami papírfélét nyújtott oda aláírásra egy frakkos férfinak. Aha, gondolta Vicki, ez a frakkos valószínűleg egy fontos mókus lehet. Ami azt illeti, meglehetősen jó külsejű volt. A férfi aláírta a papírt, amivel aztán a pincér elhagyta a termet.
Érdekes, morfondírozott tovább Vicki, hogy a fickó a bal kezében tartotta a tollat. Aztán körbenézett, hogy hová tehetné. Szeme megakadt egy közeli virágcserépen, és már éppen azon volt, hogy a tollat a földjébe szúrja, amikor az az ősz hajú ember, aki Allie-t és őt a terembe kísérte, odasietett hozzá és elvéve tőle a golyóstollat, megszabadította problémájától. Rámosolygott a férfire, aki elvette tőle a tollat, majd elsietett a nagy bálterem felé, amely mellett egy játékterem is hívogatta a vendégeket.
Vicki a galérián át elsétált a játékteremhez, amely meglepte hatalmas méreteivel. Akkora volt, mint egynémely koncertterem. Mindenfelé rulett- és kártyaasztalok várták a játszani kívánókat. A szarufákról ízléses zászlócskák lógtak, "Segítsd a fesztivált!" felirattal. Élvezettel szemlélte fentről a teremben nyüzsgő sokaságot. A tömeg látványát megsokszorozta a számos hatalmas tükör, amely a terem két szemben lévő oldalát borította. A tükörképek furcsa időtlenséget kölcsönöztek a kaszinózóknak.
Vickit elbűvölte a látvány. Gotham társaságának krémje a játékasztalok körül ülve azon fáradozott, hogy pénzét a jótékony célra elveszítse. A lány szemét elkápráztatta a hölgyeket díszítő rengeteg drágaköves ékszer, amelyek szinte sziporkáztak a hatalmas csillárok árasztotta fényözönben. Immár nem először, amióta itt van, kénytelen egy királyi palotára gondolni.
Aztán megpillantotta Knoxot, aki éppen a mennyezetet bámulta. Az a férfi, aki a kapunál fogadta és idekísérte őket, most egy pezsgőspoharakkal teli tálcát egyensúlyozva sétált keresztül a termen. Allie-hoz érve megállt és ő is felnézett a mennyezetre.
– Van valami problémája, uram?
– Tudja, csak azon gondolkodom, hogy ha mondjuk egy itteni fürdőt kettéosztanánk, elférne-e benne az én lakásom teljes egészében.
– Hát, igen, uram, a fürdőszobánk kétségtelenül eléggé nagyméretű.
– Félreértett, talán nem jól fejeztem ki magam. Én nem a fürdőszobára, hanem a fürdőkádra gondoltam.
Allie levett a tálcáról egy pezsgővel teli poharat. A tálcát vivő úriember kedvesen bólintott és továbbvonult. Igen magabiztosan és gyorsan mozgott a tömegben. Mire odaért Vickihez, már alig volt pohár a tálcáján.
Vicki úgy vélte, hogy csak a komornyik lehet, persze ha manapság még vannak egyáltalán komornyikok. Végül is a vendégek fogadása, a pezsgőkínálás és minden egyéb hasonló tevékenység a komornyikok dolga. Nagyon is elfogadhatónak tartotta azt az elképzelését, hogy egy Wayne Manorhoz hasonló házban komornyiknak is lennie kell.
A fickó, aki akár komornyik volt, akár nem, most lehajolt, hogy az asztalokról összeszedjen néhány üres poharat és elhelyezze őket a gyorsan ürülő tálcára. Közben azonban a tálca megbillent, és a még teli poharak elkezdtek szánkázni rajta. Félő volt, hogy kiömlenek vagy leesnek a szőnyegre. Vicki gyorsan odalépett a készülő tragédia helyszínéhez, és megfogta a tálca legszélén a már kidőlőfélben lévő poharakat.
A többit a komornyik gyakorlott mozdulattal megállította.
– Most már elengedhetem? – kérdezte Vicki.
– Igen, köszönöm – válaszolta mosolyogva a komornyik. Mosolya barátságos és őszinte volt. Ebben a gazdag és hatalomtól bűzlő környezetben ez volt a legkellemesebb mosoly, amelyet Vicki itt-tartózkodása során látott.
A lány közben elégedetlen volt önmagával, mert egy fikarcnyival sem került közelebb céljához, hogy Wayne-nel beszélhessen.
– Ne haragudjon, hogy megkérdezem, de ezek közül a pasasok közül melyik Bruce Wayne?
A frakkos ember meglepődöttnek és zavartnak látszott.
– Nem tudom biztosan.
Vicki így is hálásan mosolygott rá és megköszönte segítségét.
Látszólag Allie több szerencsével járt, mint ő. Sikerült elkapnia Gordon rendőrfőnököt az egyik asztal mellett, ahol kockajáték folyt. Vicki gyorsan mellé furakodott. Biztos volt benne, hogy érdekes beszélgetést fog hallani.
– Rendőrfőnök úr! Mrs. Gordon! – köszöntötte Allie a házaspárt, majd folytatta. – Milyen nagyszerűen néz ki ma este, asszonyom!
A bók után azonnal a rendőrfőnökhöz fordult.
– Hallotta azt az őrült pletykát, hogy állítólag ön külön dossziét nyitott a Batman ügyeiről? Ugye, ez nem igaz?
Hogy nagyobb nyomatékot adjon szavainak, Knox a feje fölé emelt ujjaival mozgó denevérfüleket utánzott. Gordon felnyögött.
– Knox – mondta végül, nyugalmat erőltetve magára –, már éppen kilencedszer mondom magának, hogy nem létezik semmiféle denevér. Ha lenne, már rábukkantunk volna. És természetesen letartóztatjuk.
– Persze. El kell kapni és letartóztatni – helyeselt nagy buzgón Knox. – Mindig és mindenütt csakis ezt hallom. Rendőrfőnök úr, legyen velem egészen őszinte…
Eközben Harvey Dent Gordon vállára tette a kezét. Vicki olyan elmerülten figyelte a beszélgetést, hogy addig a pillanatig Dentet észre sem vette.
– Hogy állsz a szerencsével, Jim?
Ám mielőtt Gordon válaszolhatott volna, Knox máris lecsapott az újabb zsákmányra.
– Mr. Dent, Gordon rendőrfőnök és én éppen arról beszélgettünk, léteznek-e szárnyas rendőrök. Mi erről az ön véleménye?
Dent merőn az újságíróra nézett. Őt nem zaklatta fel a kérdés annyira, mint Gordont. Nyugodt, kimért hangon válaszolt.
– Mr. Knox, elhiheti, hogy van éppen elég más problémánk ebben a városban, mintsem hogy kísértetekkel bajlódjunk.
Információ nélküli, kitérő jellegű válasz. Knoxot kezdte elhagyni a szerencséje. Úgy látszik, a felső tízezer ilyen alkalmakkor nem túlságosan közlékeny.
Ekkor egy rendőr lépett be a terembe, és kézmozdulattal jelezte Gordonnak, hogy mondanivalója van számára. Knox Vickire pillantott, aki megértette, bólintott, majd mindketten feltűnés nélkül elindultak abba az irányba, amerre a rendőrfőnök távozott. Úgy érezték, hogy ez a különös éjszaka még tartogat számukra meglepetéseket.
De hová lett Gordon?
Vicki és Knox kisétáltak az első ajtón, de még három másikkal találták szembe magukat. És mind a három csukva volt. Az egyik egy kamrafélébe nyílt, a másik egy lépcsősorra, ami lefelé vezetett. Közös megegyezéssel a harmadik, középső ajtót választották, ami egy hallszerűségbe vezetett, ahonnan vagy egy tucat további ajtó nyílt.
Pillanatok alatt felfogták, hogy csak találomra haladhatnak tovább. Knox végül kiválasztott egy ajtót, kinyitotta és berontott rajta. Vicki követte. A helyiségben nem volt senki, de azért nem volt érdektelen.
– Nocsak, a fegyverterem! – ámult el Knox, és nagyot füttyentett csodálkozásában. – Nézze csak ezeket a holmikat! Ki az ördögé lehettek?
Úgy látszott, mintha mindenfajta fegyverből, amiket ember valaha is előállított, lenne legalább egy példány ebben a teremben. A falakon pallosok függtek, üvegvitrinekben a fúvócsövektől kezdve a kézigránátokig mindenfajta fegyver sorakozott.
Hirtelen kinyílt mögöttük az ajtó. Allie nem is vette észre, annyira belemerült a fegyverek szemlélésébe. Vicki azonban hátrafordult. A már látott jóképű, frakkos fickó volt, pezsgőspohárral a kezében. Jámborán rámosolygott a lányra. Szóval mások is eltévedhetnek Wayne Manorban, gondolta Vicki. Majd önkéntelenül visszamosolygott.
Vicki számára megkapó volt az a kisfiús tanácstalanság, ami a férfi viselkedéséből kiérződött. Remélte, hogy nem fog mindjárt elfutni. Egyébként az volt a lány érzése, mintha a legutóbbi találkozásukkor a férfit elriasztotta volna magától valamivel. Úgy döntött, hogy elkezd beszélgetni Allie-vel, remélve, hogy majd csatlakozik hozzájuk.
– Különös – mondta Vicki Knoxnak –, hogy egy olyan ember, aki nagy összegeket áldoz jótékony célokra, ilyen tárgyakat gyűjt.
– Talán ezzel akar feltűnést kelteni – mondta Allie összevont szemöldökkel.
– Arra neki nincs szüksége – vélte Vicki. – Éppen elég nagy feltűnést kelt a hatalmas bankbetétjével. Az emberek erre buknak.
Allie kesernyésen felkacagott.
– Szerintem minél több pénze van egy embernek, annál kevesebbet ér.
Vicki helyeslőleg bólogatott, majd jelentőségteljesen körbepillantott a hatalmas termen.
– Ha ez így igaz, akkor ez a ember a legértéktelenebb egész Amerikában.
Knox egy hosszú, kissé hajlított, szépen díszített ezüsthüvelyű kard felé bökött.
– Ez vajon honnan származhat?
– Japánból – mondta egy hang a hátuk mögül. Vicki és Knox hátrafordultak. A jóképű frakkos fickó szólalt meg.
– Honnan tudja? – kérdezte Knox. A fickó elmosolyodott.
– Onnan, hogy ott vettem.
Vickit és Knoxot nem olyan fából faragták, hogy könnyen feladják, tehát meg kell tudniuk, ki ez a pasas. Egyszerre kérdezték.
– Kicsoda maga?
– Ó – válaszolt a frakkos fickó –, én Bruce Wayne vagyok.
Bruce Wayne lenne, csakugyan? De hát akkor ő… vagyis az a nő… Knox gyorsan közelebb lépett a férfihez és a kezét nyújtotta.
– Allie Knox vagyok. Kezet fogtak.
– Szoktam olvasni az írásait – mondta Bruce. – Kedvelem őket.
– Nagyszerű! – mondta Knox. – Ha tényleg így van, igazán adhatna nekem valami adomány f élét.
Bruce elvigyorodott és Vickire nézett. Végre elérkezett a bemutatkozás ideje!
– Vicki Vale – nyújtotta a kezét a lány.
A férfinek kellemesen határozott kézfogása volt.
– Bruce Wayne.
Vicki kétkedve pillantott rá.
– Biztos ebben?
A fickó ismét elmosolyodott. Vicki elképzelte, hogy ezzel a mosollyal sok mindenből kivághatja magát.
– Láttam a Corto Maltese-ben készített fotóit – mondta a férfi ahelyett, hogy a kérdésre válaszolt volna. – Magának nagyszerű szeme van!
– Egyesek szerint mindkét szeme nagyszerű – mondta Allie és közéjük lépett.
Ajjaj, gondolta Vicki, előbújt a hím területfoglalási ösztön. Lehet, hogy Allie a kapcsolatukban többet lát, mint pusztán riporteri együttműködést?
– Fantasztikus egy ház ez – váltott témát a lány. – Szeretnék egyszer itt felvételeket készíteni.
Valaki kopogott az ajtón. Vörös egyenruhás, egyenes tartású férfi lépett be. Vicki és Knox tekintete összetalálkozott. Hány szolgája lehet ennek a Bruce Wayne-nek?
– Mr. Wayne – kezdte az italosfiúnak látszó fiatalember –, megint ki kell bontanunk öt üveg pezsgőt. Rendben lesz?
– Ó, hogyne – válaszolt Bruce azon a szórakozott hangon, amit Vicki már első találkozásukkor hallott tőle –, nyisson ki inkább hatot!
A fiú katonásan megfordult és kivonult a szobából. Bruce Wayne összeráncolta a homlokát, mintha csak azon erőlködne, hogy felidézze, hol is tartottak a beszélgetésben. Odafordult Vickihez.
– Igen. Hadd kérdezzem meg, itt marad-e egy ideig Gothamben?
– Szeretnék – mondta Vicki. – Nagyon izgat Allie hatalmas denevérje.
E pillanatban egy túlságosan feltűnően öltözött pár állt meg a nyitva hagyott ajtó előtt. Odaintettek Wayne-nek, jó éjszakát kívánva neki. Azt is jelezték, mennyire el voltak ragadtatva a nagyszerűen sikerült fogadástól. Bruce udvariasan bólintott, de látszott rajta, hogy fogalma sincs, kik az illetők. De aztán felvillant a tekintete, mégis felismerte és néven szólította őket. A pár megtisztelve érezte magát és lelkesen integetve távozott.
Bruce ismét Vicki felé fordult.
– Ez némileg könnyedebb téma, mint egy Corto Maltese-i háború, nem?
– Könnyedebb? – gondolkodott el a lány, majd némi szarkasztikus éllel a hangjában megkérdezte. – Elárulná, hogy miből él?
Az ajtó felől halk, diszkrét köhintés hallatszott. Vicki odanézett. A komornyik állt az ajtóban.
– Uram – fordult Wayne-hez –, Gordon rendőrfőnök úrnak távoznia kellett.
– Köszönöm, Alfred – mondta Bruce anélkül, hogy rápillantott volna.
– És uram – tette hozzá kissé kényszeredetten és valamivel hangosabban Alfred – nagyon váratlanul kellett távoznia.
– Ó, igen – mondta Bruce és a komornyik felé fordult. – Köszönöm. Alfred.
Arcán ismét az iménti jámbor kifejezés jelent meg, amikor un a Vicki felé fordult.
– Remélem, megbocsátanak.
Egyenesen a lány szemébe nézett. A lány meg az övébe. Mindketten érezték, hogy e találkozásnak még folytatása kell legyen.
– Természetesen – mondta végül a lány.
Aztán kikapcsolódtak egymás nézéséből, és ezzel mintha elpattant volna valamilyen titokzatos húr, ami eddig összekötve tartotta őket. Most már ismét szabadon lehetett nézelődni.
Bruce letette a poharát az egyik közeli asztalkára és elindult, ki a teremből.
– Uram – állította meg Alfred –, inkább erre tessék…
Bruce most az előzőeknél figyelmesebben nézett a komornyikra.
– Na igen, köszönöm… Mellesleg, Alfred, ott elöl még néhányan szeretnének bort inni, egy Mrs. Daly nevű hölgy pedig kér egy másolatot az étlapról. – Újra elindult az ajtó felé. – Ja, igen, és Mr. Knoxnak utaljanak ki egy kisebb adományt.
Odaintett az újságírónak és sietve elhagyta a termet. Alfred felvette az asztalkáról Wayne poharát és utolérte az urát, majd mikor kiléptek a teremből, becsukta az ajtót maguk mögött.
Knox rámeredt a csukott ajtóra.
– Kellemes volt elbeszélgetni Bruce-szal – mondta és Vickire pillantott. – Hát, nem furák ezek a gazdagok? Szerintem igen. – Egy pillanatra elhallgatott, majd újra megszólalt. – Ébredjen, Vicki!
A lány még mindig kábultan bámulta az ajtót, amelyen át Wayne elhagyta a termet. Aztán felocsúdott.
– Sajnálom, de… – igyekezett összeszedni a gondolatait. – Bonyolult egy fickó – bökte ki végül, elnyújtva a szavakat, mintha ezzel valamilyen mögöttes értelmet akart volna adni a mondottaknak.
– Én furcsát mondtam – szívóskodott Knox. Vicki érezte, hogy a férfi féltékeny.
– Hmm… – mindössze ennyit válaszolt.
– Nehogy azt higgye, hogy a ház urának maga az egyetlen lelkes híve – mondta hevesen és kesernyésen Knox. – Ez a hapsi imádja önmagát. Minden szoba tele van tükrökkel.
Vicki is észrevette, hogy a hatalmas bálterem mindkét oldalát óriási tükrök borították. És ott is, ahol most álltak, példátlanul nagy méretű tükör húzódott végig a falon, a padlótól egészen a mennyezetig.
– Bruce Wayne minden bizonnyal hiú fickó lehet – ismerte el Vicki kissé szarkasztikusán.
Ha Allie Knox tudta volna… De hát nem tudta. Az istentelenül nagy tükör mögött Bruce Wayne még egy utolsó pillantást vetett a képre, ahol Knoxot és Vickit láthatta. A tükröt úgy képezték ki, hogy a túlsó oldala felől át lehetett látni rajta, akár egy üvegen. Mindazt, ami a fegyverteremben történt, egy szupermodern kamera is rögzítette. Ez természetesen csak egyike volt annak a körülbelül három tucat rejtett kamerának, amelyek figyelemmel kísérték, hogy mi történik magában a Wayne Manorban és mi zajlik a kertben, a ház körül. Wayne most a számos kép közül egy bizonyos régebbi iránt kezdett érdeklődni.
A vendégsereg villámgyorsan mozgott visszafelé, ahogy Wayne visszapergette a filmet. Amikor ahhoz a jelenethez érkezett, ami érdekelte, megnyomott egy gombot.
A képernyőn feltűnt a szolgálatos rendőr, amint Gordonhoz beszél.
– …névtelen bejelentőtől érkezett a füles – mondta a rendőr. – Napier állítólag nagytakarítást végez az Axis Chemicalnél.
– Jóságos ég! – mondta Gordon. Izgatott lett és aggodalmaskodott is. – Ha most elkapnánk, akkor rátehetnénk a kezünket Grissomra is. Miért nem jelentették ezt nekem időben? Ki a felelős ezért a körzetért?
– Eckhardt, uram.
Gordon elsápadt.
– Ó, istenem!… – mondta és elkapta a rendőr grabancát.
A képernyő elsötétedett.
Bruce Wayne mosolygott. Pontosan ez volt az, amit tudni akart. Felállt és visszament a játékterembe. Ideje volt.

NEGYEDIK FEJEZET

Jacknek egyáltalán nem tetszett a munka, amivel a főnöke megbízta. Nem is csinált hasonló melót már hosszú évek óta. A betörést, az illetéktelen behatolást, a kisebb tolvajlásokat az ember másokkal végezteti és fizet nekik értük. A rizikó az övék és ha lebuknak, nekik kell elvinniük a balhét. Ez így van rendjén.
Jack azonban egyelőre még Grissomnak dolgozott, és azt kellett tennie, amit a nagyfőnök mondott. Nem volt még abban a helyzetben, hogy ellentmondhatott volna neki.
Ez a munka is arra sarkallta, hogy minél előbb ilyen helyzetbe kerüljön.
Nem mintha a betöréssel kapcsolatban valami probléma lett volna. Minden a legnagyobb rendben ment. Az emberei felirat nélküli, zárt teherautón, feltűnés nélkül közelítették meg az épületet. Az őrséget minden gond nélkül ártalmatlanná tették. Másodpercek alatt szétszerelték a riasztóberendezést, a páncélszekrény is pontosan ott volt, ahol Grissom jelezte. A kasszafúrásban jártas szakemberek pillanatok alatt elintézték az ajtaját. Miért volt hát, hogy Jack mégis olyan kényelmetlenül érezte magát?
Részben meg tudta magyarázni; Jack mindig is érdeklődött a kémia iránt, de irtózott a vegyi kigőzölgésektől. Márpedig itt, hiába szorította zsebkendőjét a szája és orra elé, érezte a szagokat, érezte ahogy a gázok beszivárognak a tüdejébe. De valami más is aggasztotta. Valami, ami nem illett bele a képbe. Azóta gyötörte ez a zavaró érzés, hogy Grissom irodájában filkó helyett egy jokert ütött fel.
A páncélszekrényt felnyitó fickó eloltotta a munkájához használt lángvágóját. Azbesztkesztyűs kezével kinyitotta a felforrósodott páncélajtót.
– Üres – csodálkozott.
Az isten verje meg, gondolta Jack. Tudhattam volna! Ekkor megszólalt a riasztócsengő.
– Csapdába csaltak bennünket, fiúk – ordította Jack a társai felé. – Tűnés, de azonnal!
Kivezette embereit az irodahelyiségből, ami két emelettel volt a finomító fölött. Az egész dolog egyre kevésbé tetszett Jacknek. Valaki alaposan felültette őket. Biztosra vette, hogy odakint fegyveresek várják. Úgy érezte magát, mint vadkacsa a vadászaton.
– Megállni! – ordított föl valaki a finomítóból. Jack lepillantott. Természetesen egy rendőr kiáltott. Egyike a körülbelül tucatnyi társának, akiket Jack hamarjában meg tudott számlálni. Feltételezte, hogy lehetnek még a ház előtt is, és bizonyára körbevették a zárt teherautót. A rendőröknek már a riasztócsengő megszólalása előtt itt kellett dekkolniok valahol, ami azt jelenti, hogy valaki Grissom legszűkebb köréből köphetett. Jack sejtette, hogy a rendőrök egyikének-másikának különleges utasításai lehetnek. Jól tudta, hogy Grissom hogyan intézi a dolgait. Tudhatta, hiszen ő maga is számtalanszor hajtott végre ilyenfajta utasításokat.
Tudta azt is, hogy ha nem iszkol el innen elég gyorsan, nem sokáig marad életben. Mert hagyta, hogy becsalják egy meglehetősen klasszikus csapdába. Ha Grissom egyszer meg akar szabadulni valakitől, akkor azt mindig hibátlanul teszi.
Jack fegyveresei közül néhányan elkezdtek lefelé lövöldözni a rendőrökre. A zsaruk igyekeztek fedezékbe vonulni, és néhány pillanat múlva már viszonozták is a tüzet. A golyók csak úgy pattogtak a mennyezeten végighúzódó csövek között.
A gazfickók fele visszamenekült az irodába. De ez öngyilkos ötletnek bizonyult, mert onnan nem volt semmilyen kiút. Csak a tűzlétrán és a kéményseprőjárdán kínálkozott némi menekülési lehetőség. Jack odakiabált a többieknek, hogy kövessék, aztán eszeveszetten rohanni kezdett.
Körülötte csak úgy záporoztak a lövedékek. Sok közülük a csövekbe fúródott, és az így keletkezett lyukakon keresztül folyadék spriccelt a rohanó emberekre, és maga körül mindent különböző színűre festett. Nem tudta, mi lehetett ez a lötty, és azt sem, hogy ártalmas-e az emberre vagy sem. Jack rohant a mérgező záporban és azon igyekezett, nehogy megcsússzon a talpa a nedves fémen. Abban reménykedett, hogy le tudja mosni magáról a vegyszert, mielőtt az maradandó károsodást okozna a szervezetében…
Egyik golyó hangosan fütyülve húzott el a vaskorlátot markoló keze mellett.
…már feltéve, ha elegendő ideig él még ahhoz, hogy lemoshassa magát.

Elhatározta, hogy ennek a dolognak utána jár, még akkor is, ha személyesen kell kinyírnia Eckhardtot.
Gordon rendőrfőnök odabólintott az egyik emberének. Ötven válogatott legényt vitt magával, biztosra akart menni. A hadnagya megnyomta az ajtónyitó gombot.
A szerencse melléjük szegődött. Az elektronika még működött. A hatalmas, hullámlemezből készült ajtó fémes csikordulással nyílt meg, és mögötte feltárult az Axis Chemical Company rakodótere.
Az ajtó túloldalán is rendőrök álltak, akik zavarodottan meredtek társaikra. Eckhardt ott állt a rendőrök gyűrűjében. A rendőrfőnök azon morfondírozott, hogy ezúttal Eckhardt milyen indokot fog felhozni.
– Mi a franc történik itt? – üvöltötte Gordon.
Közben gyorsan előrenyomult, hogy felismerjék, és el lehessen kerülni egy véletlenül kirobbanó lövöldözésből eredő balesetet. Lehet, hogy Eckhardt piszok csirkefogó, de a jelen lévő rendőrök többsége a dolgát becsületesen végző ember volt.
Eckhardt ezúttal kissé messzire ment, bár egyébként is mindenképpen elkapták volna. Már egy ideje belső vizsgálat folyt a testület egyes tisztjei ellen, akiket azzal gyanúsítottak, hogy pénzt fogadnak el Grissom nagyfőnöktől. Ennek a listának az élén Eckhardt állt. Már csak napok kérdése volt, hogy lecsapjanak rá. Most viszont lehet, hogy percek múlva elkaphatjuk, gondolta Gordon.
A rendőrfőnök keresztülnyomult a rendőrök során. Eckhardt rámeredt és igyekezett dühösnek látszani. Ám e düh vékony fátyla mögött Gordon tisztán látta a félelmet, éppen ezért furdalta a kíváncsiság, vajon ezúttal Eckhardt mit főzhetett ki? A besúgójuk szerint Napiért csalták lépre. Valami miatt Grissom el akarta tétetni az útból Napiért, és ehhez Eckhardtot és Gotham City rendőrségének egy részét akarta felhasználni. Bármi is volt az oka, egy dolog biztos: mind Gordon, mind pedig az államügyész számára rendkívül fontos, hogy Napier életben maradjon.
Eckhardt hadnagy ráüvöltött a rendőrfőnökre.
– Mi az ördögöt kerestek ti itt? Elszúrtátok az egészet!
Gordonnak mostanra már elege lett Eckhardtból.
– Vedd tudomásul, hogy itt én parancsolok, nem pedig Grissom!
A düh elpárolgott Eckhardt vonásairól. Olyan lett, mint egy bárány, amelyik halálra rémült a farkastól. Gordon jó hangosan odaszólt a rendőröknek:
– Jack Napiért élve akarom! Ismétlem: bárki, aki tüzet nyit Napier-re, velem találja szemben magát!
Majd körülnézett és észrevette, hogy Eckhardt eltűnt.
Szóval így játszod ezt a játékot, hadnagy, gondolta Gordon és vállat vont. Bárhogy is alakuljanak a dolgok, Eckhardtnak bűnhődnie kell. Dent és Borg el voltak szánva rá, hogy felszámolják a korrupciót és a bűnözést Gotham Cityben.
A rendőrfőnök előhúzta revolverét és belépett az üzembe.

Nyomás Jack, tűnés Jack, biztatta magát Napier, miközben nyaktörő gyorsasággal igyekezett lefelé a vaslépcsőkön. Rettentően boldog volt, amikor lábát a cementpadlóra tehette. Örömében egy kis dalt dúdolt magában. Minden jól sikerült gyilkossága után ezt szokta dúdolgatni.
Táncoltál valaha is…
Valaki nagyot ordított a helyiségnek egy távolabbi részében. Észrevették.
Még nincs vége, Jack! Körbetekintett.
Ideje volt irányt változtatni. Egy kissé még tovább rohant, mielőtt átugorhatott volna azon a bizonyos gyertyaöntőn.
…táncoltál-e az ördöggel…
Mennyi csővezeték van egy ilyen vegyi üzemben! Egyiküknek-másikuknak éppenséggel halálos is lehet a tartalma. Jack hol itt fordított el egy kapcsolót, hol ott tekert meg egy tárcsát, és közben rohant tovább. Hatalmas gépek robbantak fel óriási durranással, Jack már alig hallotta rohanó léptei zaját. Még az utána kilőtt golyók fütyülését sem hallotta. Minden zajt és hangot tökéletesen elnyomott az elszabadult gépi moraj.
…az ördöggel a sápadt…
Jack egy fordulónál megállva ismét elfordított két kapcsolót. De az is lehet, hogy hármat. Iszonyú dübörgés keletkezett, még a cementpadló is belerázkódott. Úgy látszott, hogy az egész épület pillanatokon belül romhalmazzá válik. Jack rádöbbent, hogy ebben az üzemben aligha működtették eddig az összes berendezést egyszerre. Óriási tartályok kezdték meg őrült forgásukat a magasban, és tartalmukat a tőlük balra és jobbra lévő tartályokba okádták.
…a sápadt holdfényben?…
Gépek dübörögtek, savak bugyogtak, emberek ordítoztak, ebből az egészből egy különleges káosz keletkezett. Jacknak tetszett a dolog. Megkönnyítette számára a menekülést. És ha sikerül meglógnia, akkor lesz még egy icike-picike kis dolga, amit igyekszik majd lelkiismeretesen elintézni.
Grissom a markába kaparintotta a rendőrséget, a rendőrök Jacket próbálják elcsípni, ő viszont Grissomra vadászik. Napier elvigyorodott, amikor ezt a ronda kis játszmát végiggondolta.
Táncoltál-e valaha is az ördöggel, a sápadt holdfényben?
Gépek és golyók zaja, kiáltozások, mérgező gőzök mindenfelé. Még mindig nem volt szabad. Pedig ki kell jutnia innen, mert ha nem, a számláját nem tudja kiegyenlíteni. És az nem lenne jó. Nem bizony.
Itt és most többről van szó és másról, mint játékról, gondolta Napier. Ez egy igazi, talán soha véget nem érő, óriási játszma.
Gordon úgy érezte magát, mintha a pokolba jutott volna. A lövések eszelősen visszhangoztak a hatalmas teremben. Időnként fájdalom vagy a düh kiáltásai fűszerezték a durranások tébolyult kakofóniáját. A levegőnek füst- és savszaga volt. Az üzemcsarnokot tizenöt méter magasban függő reflektorok világították meg. Nem a legjobb módszer így megvilágítani egy ilyen épületet, morfondírozott magában Gordon. A fény a gépek és tartályok tetejét kitűnően megvilágította, de a padló szintjén már csak zavart félhomály uralkodott. Az Axis Chemical vezetői valószínűleg úgy vélték, hogy ennyi fény elég az éjjeliőröknek. Arra valószínűleg soha nem gondoltak, hogy ebben a helyiségben valaha is harc lesz.
Fenn a magasban, az egyik keskeny futóhídon valaki felordított. Gordon látta, amint egy alak hátratántorodik a korláttól, majd előrebukva rázuhan. Elernyedő ujjai közül lassan kicsúszott a fegyver. Voltak még mások is odafent. Gordon látta két másik fickó árnyékát, akik igyekeztek minél távolabb kerülni halott társuktól. De azt nem látta, hogy ki tüzel alulról. Csak feltételezte, hogy az egyik embere lehet.
Gordon odafenn a fémes felületen egy pillanatra sárga fényt látott megvillanni. Hallani lehetett, amint egy pár bakancsos láb hangosan végigtrappol a keskeny fém futóhídon. Valaki tehát volt még odafenn, de alakja beleolvadt a fényforrások közötti sötétbe.
A két gengszternek jobban kellett látnia a figurát, mint Gordonnak. Úgy tűnt, nem a barátjuk. Az egyik fickó hátrafelé inait, míg a másik fegyvert szegezett az újonnan érkezettre. De az sem maradt veszteg. Felemelte a fegyverét és tüzelt – de nem golyót. Gordon meg mert volna esküdni rá, hogy valamilyen horoggal ellátott nyílféleséget lőhetett ki, amely beleakaszkodott az eltalált ember ruházatába és megpörgette a tengelye körül.
A gengszter elvesztette az egyensúlyát, s fegyverét kiejtette a kezéből. Hogy visszanyerje az egyensúlyát, a vaskorlát felé kapott. De nem érte el, és éles sikollyal zuhant le, a korláton átbukva, a keskeny futóhídról…
…de zuhanásában, mintegy tíz méterrel lejjebb megállt. Ott csüngött a horoghoz erősített kötélen, amely visszavezetett a futóhídhoz, ahol most hirtelen megjelent egy figura, az egyik lámpa fényében.
– O, istenem… – suttogta maga elé Gordon. Tisztán, világosan látta a fenti alakot.
Denevérnek öltözött férfi volt.

Jack úgy érezte, mintha már egy egész örökkévalóság óta futna. Abban reménykedett, hogy előbb-utóbb majd csak rábukkan valamilyen kijáratra. A csarnok távolabbi vége felé igyekezett, mert úgy vélte, hogy ott kell lennie valamiféle vészkijáratnak.
Hirtelen és váratlanul az orra előtt felbőgött egy motor. Az volt az érdekes, hogy ennek a kapcsolójához hozzá sem nyúlt. Hatalmas acélajtó kezdett el megnyílni, tőle mintegy hatméternyi távolságban. Jack megtorpant. Talán éppen ez lesz számára a szabadulás útja.
Mielőtt azonban az ajtó csípőmagasságig emelkedett volna, fel kellett adnia reményét. Az ajtó másik oldalán ugyanis mintegy húsz pár bakancsos lábat látott, felettük a rendőregyenruhához tartozó kék nadrággal. A háta mögött fegyverdörgést hallott. Hová a pokolba rejtőzzön? A rendőrök egymásnak kiáltoztak.
Jack a lépcsők mellett döntött. Ha ajtó nincs, keresni kell egy ablakot. A mögötte ügető rendőrök már nem lehettek messze tőle.
Hirtelen meglátott egy tűzoltófejszét. Azonnal a kezébe kapta. Nem messze tőle ott tornyosult egy hatalmas tartály, rajta az ismert figyelmeztető jel: halálfej, két keresztbe rakott lábszárcsonttal. És egy felirat: Vigyázat, erősen mérgező!
Ez az, gondolta Jack. Ez egész jó lesz. Az izgalomtól megemelkedett adrenalinszintjének minden energiáját belevitte az ütésbe. A fejsze éle tökéletesen átütötte a tartály falát, és annak mérgező tartalma bugyogva kezdett a cementpadlóra folyni.
Amikor a rendőrök észrevették, hogy mi történt, egymást taszigálva, hanyatt-homlok menekülni igyekeztek onnan. A terv remekül bevált. Jack bedobta a fejszét a folyadékba, és néhány pillanatig élvezettel bámulta, hogy a mérgező sav milyen könnyedén falja fel. Aztán nekiiramodott a felfelé vezető lépcsőknek. Útjában két hatalmas tartály takarta a lövöldöző rendőrök golyói elől.
Jack egyszer csak valami szokatlan zajra figyelt fel, ami rohanó víz harsogására hasonlított. Rögtön kapcsolt. Valószínűleg azon zsilipek közelébe ért, melyeken keresztül az Axis Chemical az East Riverbe engedte azokat a melléktermékeit, amiktől manapság a folyó olyan, amilyen. A hang irányába nézett és felfedezett egy ablakot.
A lépcső és a futóhídnak ez a része sötétben volt. De az ablakot csak úgy tudta volna elérni, ha átrohan egy meglehetősen jól megvilágított részen. Tudta, ha ezt megkockáztatja, akkor mozgó céltáblává válik. Márpedig meg kellett tennie, mert nem volt más választási lehetőség. Ha eddig ez az egész dolog egy ostoba vicc volt, gondolta, akkor most jön a poén.
Futni kezdett, és néhány pillanattal később már ott is állt az ablak előtt. Egyetlen lövés sem dördült el. Jack korábbi elterelő hadműveletei tehát beváltak. Most már csak fel kellett kúsznia az ablakig, és…
De akkor valaki megragadta. Feketébe öltözött karok fonták körül a mellkasát és kezek nyúltak a nyaka felé.
– Atyaisten! – ordított fel Jack. Ki a fene ez a fickó?
– Állj meg! – kiáltott fel valaki a mélyből.
Most mi lesz? Jack kétségbeesett. Már majdnem sikerült meglógnia. Lepillantott, és elégedetten konstatálta, hogy aki felszólt, a régi jó barát, aki pisztolyát éppen a rendőrfőnökre szegezte. Remek öreg srác!
– Hagyjátok elmenni vagy kinyírom Gordont – mondta Bob. A jó öreg haver mindig pontosan, érthetően, szépen fogalmazott.
Ekkor Jack megpillantotta odalenn Eckhardtot is. Persze! Hát ki másra bízhatta volna Grissom ezt az átkozott piszkos munkát, mint őrá? Jack elhatározta, hogy ha elevenen kijut innen, akkor lesz némi kis elszámolása a dagadttal is.
Jack arra ocsúdott, hogy a fogás lazul rajta. Sőt, ismét szabad volt. Megigazította a kabát ját és végigsimított a haján. Megfordult, hogy szemügyre vegye a támadóját.
Ez tiszta őrület!
A fickó majd két méter magas volt, kisportolt testalkatú, és valamiféle denevérruházatot viselt. Az előbbi fogásából ítélve akár profi birkózó is lehetett. A denevér hátrált egy kissé, de továbbra is szemmel tartotta Jacket.
– Jó a szerelésed! – vigyorgott rá Jack. Megjegyzésére nem érkezett válasz. Mit is lehet várni olyan valakitől, aki denevérmaskarában szaladgál.
– Jack?! – szólt fel Bob. – Pucoljunk innen!
Jack most észrevett egy 38-ast. Ott pihent az egyik vaslépcsőn. Bizony ez a gond az ilyen összevissza épületekkel, hogy az emberek pisztolyokat szórnak el mindenfelé. Ekkor vette észre, hogy Eckhardt távozni készül.
Jack megragadta a pisztolyt.
– Eckhardt! – ordította. – Gondolj a jövődre!
Jack leadott egy lövést, Eckhardt holtan terült el a cementpadlón. Jack jól tudott célozni. Fegyverét most Gordonra irányozta.
Ám ekkor megmozdult a denevérnek öltözött őrült. A képén mintha kérdés villant volna fel, vagy inkább egyfajta kihívás. Jack elvigyorodott. Szép szerkó ide vagy oda, egy ilyen hibbant alak nem fog ki Jack Napier-én.
Közvetlen közelről lőtt a denevérre.
De nem maradt nyugton a denevér sem. Valamit csinált a köpenyével. Meglebbentette.
A golyó visszapattant róla és Jacket találta el.
Arcán heves fájdalmat érzett. Kezével hirtelen odakapott. Véresek lettek az ujjai. Jól pofán csapta a golyó.
Hanyatt dőlt, neki a vaskorlátnak és átbukott rajta. Azt már nem! Azért se adja fel. Megragadta a futóhíd peremét.
Lepillantott és a mélyben egy körülbelül hat méter átmérőjű tartályban fortyogó valamit látott. Igyekezett felhúzni magát, de nem volt hozzá ereje. A víz suhogását egyre tisztábban hallotta, már közel kell lennie a zsilipekhez. Arca fájdalmasan parázslott.
Ujjai lassan lecsúsztak a futóhíd széléről, és belekapaszkodtak az alatta húzódó csővezetékbe, amely meglehetősen nedves és csúszós volt. A denevérfigura letérdelt és megragadta Jack csuklóját.
Jack keze lecsusszant a csőről, de nem esett le, mert a denevér erősen tartotta. De mégsem tarthatta eléggé erősen, mert Jack érezte, hogy kezd kicsúszni Batman ujjai közül. A másik kezével meg akarta ragadni újra, de ehhez már nem maradt elég ereje. Talán ez lesz a vicc poénja?!
Csuklója végül teljesen kicsusszant a denevér ujjainak szorításából.
Zuhanni kezdett.
Zuhanása közben végig eszelősen sikoltozott.
Sikoltozása visszhangzott a hatalmas csarnokban. Aztán belecsobbant a bugyborékoló folyadékba.
Gordon megborzongott. Senkinek sem szabadna így meghalnia, még egy Jack Napier-féle gazembernek sem.
– A fene egye meg! – ordította. – Pedig már a kezünkben volt.
Emberei egyáltalán nem voltak úgy feldúlva, mint ő. Most, hogy Napier már nem okozott gondot, fegyverüket Batmanre irányították. Két rendőrtiszt azon igyekezett, hogy a futóhíd két végére kerülve eláll ja Batman útját. Úgy érezték, végre elkaphatják a rejtélyes alakot.
Legalább valamit fel tudunk mutatni az éjszakai munkánk eredményeként, gondolta Gordon.
– Tartsátok ott! – parancsolta a rendőreinek. Batman felemelte az egyik kezét. A két rendőr két oldalról közelített felé.
A denevér odacsapott valamit a közeli falhoz. A csarnokot robbanásszerűen fényözön árasztotta el. Olyan volt, mintha a házon belül tűzijáték venné kezdetét. Gordon mindkét kezével eltakarta a szemét, a két rendőrtiszt odafenn a futóhídon teljesen megvakult. Ahol egy pillanattal azelőtt a Batman állt, most csak egy fehér füstoszlop emelkedett.
– Nézzétek csak! – kiáltotta valaki. A füstoszlopból egy kampó és egy kötél vezetett az egyik magasban lévő ablak felé. A rendőrök közül néhányan vadul tüzelni kezdtek. A denevér azonban villámgyorsan kúszott felfelé, a fények fölött sötétben meghúzódó ablak felé és rövidesen eltűnt szem elől.
A rendőrök abbahagyták a vaktában való lövöldözést. A denevérnek sikerült egérutat nyernie.
– Ki ez a fickó? – kérdezte valaki.
– Nem tudom – mondta Gordon. – És amíg meg nem tudjuk, kicsoda, jobb ha nem jártat játok a szátokat.
A rendőrök lassan a helyzet uraivá váltak. A gengszterek egymás után megadták magukat. Gordon végre látta Batmant! Volt miről elmélkednie. Most, hogy Eckhardt és Napier meghalt, egy sereg kérdésre már soha nem fog választ kapni.
Gordon ezen az éjszakán csak egy dologban volt biztos. Abban, hogy Batmant nem utoljára látta.

Eleinte csak az foglalkoztatta, hogy az egész arca piszokul fáj. Erejét megfeszítve igyekezett gondolkodni. Hol az ördögben lehet? És mit csináltak vele?
Jack beleesett a hatalmas tartályba, de nem maradt ott. Egy iszonyatos erejű vízsugár pehelyként lökte ki belőle. Egy pillanatig a levegőben lebegett. Aztán keresztüljutott a zsilipkapun, és mintegy tizenkét métert zuhanva belecsobbant az East River vizébe. Ha nem ocsúdik fel idejében, belefulladhatott volna.
Valamit szorongatott az egyik kezében. Valami kicsi, kemény, szögletes dolgot. Jack kinyitotta a szemét és a holdfénynél – a szemét borító vízfátylon és a hasogató fájdalmán keresztül is – észrevette, hogy kedvenc kártyacsomóját tartja a kezében.
A pikk ász tovasodródott az árral. Fekete közepén egy golyó ütötte lyuk. Ezután megint egy ász következett, majd egy kilences, amit a négy bubi követett. A kártyákat laponként ragadta el az ár. Éppen lélegzet után kapkodott, amikor az utolsó is elúszott.
Ez a lap egy joker volt.

ÖTÖDIK FEJEZET

BATMAN MEGHIÚSÍTOTT EGY BETÖRÉST!
JACK NAPIER MEGHALT!
KI AZ ÁLCÁZOTT ÖNKÉNTES RENDTEREMTŐ?

Allie Knoxot mintha hájjal kenegették volna, amikor ezekre az újságcímekre pillantott. Gordon most már igazán megmondhatná neki az igazat.
– Igen, rendőrfőnök úr – mondta Knox a telefonba. – Ha Batman nem létezik, akkor ki az ördög dobta Napier-t a savastartályba? – Szabad kezével megragadta a hordozható mikrofont. – Várjon már egy pillanatig! Szeretném a beszélgetésünket magnóra venni.
Kattanás hallatszott, majd búgó hang. Gordon lecsapta a kagylót. Knox elvigyorodott. Csinálhatsz, amit akarsz, rendőrfőnök, de egy ilyen szuperriporter elől nem rejtőzhetsz el! Előbb vagy utóbb válaszolnod kell minden kérdésemre!
Felpillantott. Mialatt telefonált, Vicki lépett be a szobába. Felszegezett a falitáblájára egy fotósorozatot. Úgy tűnt, mintha valami térképféle volna. Bob, a karikaturista bekukucskált a nyitott ajtón. Knoxra vigyorgott és felmutatta ajándékát: egy rajzot, amelyen Batman volt látható, amint éppen az enyhén meglepett Knox vállára támaszkodik. Mindig ezek a hülye viccek, gondolta Knox.
Aztán ő is letette a kagylót.
– Vicki Vale! – szólt oda a lánynak és a mellkasára bökött. Hadd mutassam be kegyednek Nostradamust!
Vicki elmosolyodott és megcsóválta a fejét.
– Ezt nézze meg, Allie!
Knox felállt és odament a falitáblához, hogy közelebbről szemügyre vehesse. Vicki légifelvételek segítségével amolyan montázs-térképet hozott össze.
A lány a sárga fejű gombostűkre mutatott, amelyeket éppen az imént döfködött bele különböző helyeken a térképbe.
– Ez itt a belváros és itt van az Axis Chemical. Itt vannak a korábbi észlelések helyei is.
Knox elismerően bólogatott.
– Ez mind a maga műve? Kitűnő! Vicki szerényen megvonta csinos vállát.
– Úgy látszik, Batmannak van valamiféle röppályája vagy mi a csuda!
– Így is van! – mondta Knox egyre növekvő lelkesedéssel. – Ma este végigjárjuk ezt a pályát.
Vicki bocsánatkérően a férfire mosolygott.
– Ma este sajnos nem, mert Bruce Wayne-nel van randevúm. Majd inkább holnap.
Knoxot szíven ütötte ez a közlés.
– Bruce Wayne-nel? – kérdezte, a kelleténél talán kissé hangosabban. – Randevú alatt az ember azt érti, ha két ember azért találkozik, hogy élvezze egymás társaságát, így hát a maguk találkozása nem lehet randevú. Bruce Wayne-re ez csak akkor érvényes, ha Wayne egymaga megy el egy olyan vendéglőbe, amelynek mindegyik fala tükörből van, azért, hogy randevúzhasson önmagával!
Vickire pillantott, aki egészen közel állt hozzá. Knox egyszerre minden másról megfeledkezett. Istenem, micsoda varázslatos, hatalmas kék szemek, milyen tökéletes rajzolatú ajkak! A lány még közelebb hajolt, Knox lehunyta a szemét.
A lány homlokon csókolta.
– Igazán kedves, hogy ennyire törődik velem – mondta vidáman –, nagyon jól esik!
Ezt mondva elhagyta a helyiséget.
Bruce Wayne? Vajon mi az ördögért csípi azt a hapsit? – morfondírozott Knox. Mije van neki, ami Allie Knoxnak nincs? Eltekintve a tömérdek pénztől, meg egy fantasztikus háztól, aztán a pénztől és az arisztokratikus neveltetéstől, meg a pénztől és a társadalmi kapcsolatoktól, meg a pénztől és még több pénztől. Hozzá még a lányt is meg akarja kapni? Ez már igazán nem tisztességes!
Az igazán menő nyomozó riporterek nagyon jól tudják, mit kell tenniük, ha a dolgok nem zajlanak tisztességesen. Bizonyos személyes jellegű dolgokat ilyenkor ki kell szellőztetni. Felemelte a telefonkagylót.
– Copy, kapcsold nekem a dokumentációt!
– Itt a dokumentáció – szólt a telefonba egy unott hang.
– Ide figyelj! – mondta Knox, aki kettőjük helyett is izgatott volt. – Adj meg nekem minden rendelkezésre álló adatot Bruce Wayne-ről.

Vicki sok helyen járt már életében, de valamiért egyiket sem találta olyan hangulatosnak, mint a Wayne Manor mögött elnyúló réteket, ahol éppen lovagoltak. A késő nyári levegőt kellemesen borzolgatták az első őszi szellők. A lebukó nap fénye vörösbe és aranyba vont mindent. Vicki egészen elszomorodott, amikor visszaügettek az istállókhoz. Vannak az ember életében olyan pillanatok, amik örökké tarthatnának, gondolta.
Bruce kiegyenesedett a nyeregben, amikor egy gyönyörű fekete csődör hátán, amelynek a homlokát fehér folt díszítette, belovagolt az istállóudvarba. Vicki fürgén követte aranyderesén, amelyet a férfi udvariasan felajánlott neki. A lány ránézett, amint lekászálódtak a nyeregből.
– Egészen jól üli meg a lovat – vonta fel szemöldökét a férfi elismerően, és közben csutakolni kezdte a lovát.
– A lovak szeretnek engem. Gyakran lepottyanok a nyeregből, talán azért is kedvelnek. Ha közelebbről szemügyre venne, láthatná, hogy tele vagyok zúzódásokkal – folytatta Wayne.
Vicki kénytelen volt elnevetni magát.
– Talán megejthetnénk egy kis vizsgálatot. Vagy nem?
Bruce lerakta a lóvakarót egy közeli korlátra, majd a lány felé fordult.
– Miért is ne? Akár azonnal is.
Vicki úgy érezte, hogy egy kissé túl messzire ment.
– Csak tréfáltam – mondta mentegetőzve.
A férfi szokott módján, kissé komiszkodva rávigyorgott.
– Már azt hitte, hogy leteríthet engem, nem igaz?
Megindult a főépület felé, de egy kis idő múlva megállt, hogy a lány beérhesse.
Vicki a férfira pillantott. A lenyugvó nap vöröses fényében még csinosabbnak látta. Határozottan van benned valami, Bruce Wayne, gondolta. Megpróbálsz kemény lenni, mint az acél, de a belső lényed valójában kisfiús és ugyancsak sebezhető. Nagyon is sebezhető. Vicki visszagondolt arra, milyen lelkesen kapott rajta az ő homályos célzásán. Viselkedtek vele hasonlóan már más férfiak is. De Bruce Wayne-nel egy ilyen, "miért ne most mindjárt"-dolog nem annyira hangsúlyozottan szexuális jellegű, mint mondjuk Allie Knoxszal lenne. Bruce esetében a játékos válasz sokkal inkább valamilyen védekezési mechanizmus része volt. Mintha közben titkolna valamit.
Az út további részét az istállótól a házig hallgatagon tették meg. Bruce a ház egy széles tornácához vezette, s megkérte a lányt, hogy foglaljon helyet egy fehér asztal melletti székben. O is leült vele szemben. Alfred jelent meg szó nélkül, kezében egy üveg pezsgővel és futó mosolyt küldött Vicki felé. A lány viszonozta a mosolyát, majd a komornyik távozott.
Bruce elvacakolt egy darabig a dugó kibontásával. Ügyetlensége arról árulkodott, hogy ezt a műveletet általában mások végzik el helyette. A dugó végül is nagy pukkanással kirepült az üvegből, és Bruce-nak sikerült a kiömlő pezsgő nagyobb részét a két pohárba irányítania.
A tornác bejárata felől halk köhintés hallatszott. Alfred jelent meg ismét.
– A Történelmi Társaságtól telefonáltak, uram, hogy emlékeztessék önt a bankettjükre. Mondhatom, hogy ott lesz?
– Természetesen mondhatja. – Bruce válasza szórakozottnak hangzót. Vickire pillantott. – Ott leszek.
A komornyik sarkon fordult, hogy továbbítsa a választ.
– Alfred! – szólt utána Bruce. – Melyik társaságról is van szó?
– A Történelmi Társaságról, uram.
– Na igen, persze – válaszolta sietve Bruce, mintha csak most jutott volna el a tudatáig. – Hát, persze.
Alfred udvariasan elmosolyodott és eltűnt a házban. Vicki az asztal fölött Bruce-ra nézett.
– Alfred nagyszerű fickó.
– Nélküle még a zoknijaimat sem találnám meg – mondta nevetve Bruce. – Már akkor a családomnál volt alkalmazásban, amikor megszülettem.
Nagyot ásított, mialatt újabb pezsgőt töltött a poharakba.
– Feltartom? – kérdezte Vicki mosolyogva.
A férfi kissé tartózkodónak és nyűgösnek látszott.
– Sajnálom, de mostanában átkozottul elfoglalt vagyok.
– Például kivel? – kíváncsiskodott a lány. Ettől a férfi még inkább zavarba jött.
– Semmi élvezetes dologgal. Csak üzlet. Unalmas, hülye üzletek, becsszavamra. Már teljesen elbutultam tőlük.
Felvette poharát és mintha csak a lányra emelte volna, megkérdezte.
– Nem mondana inkább magáról valamit?
Vicki elgondolkozott a kérdésen, míg pezsgőspoharát két tenyere között dajkálta. Vajon mit mondhatna magáról ennek a férfinak?
– Fotókat készítek – kezdett hozzá a saját magáról szóló beszámolónak. – Nagyon szeretek fényképezni. Ha nincs nálam a gépem, szinte úgy érzem magam, mintha meztelen lennék.
Bruce önkéntelenül elmosolyodott.
– Jobb, ha azonnal szerzünk magának egyet.
A lány azon kapta magát, hogy visszamosolyog rá.
– Akkor csipkedje magát – sürgette a férfit.
– Inkább beszéljen tovább magáról! – nógatta Bruce.
Egy darabig divatfotók készítésével foglalkoztam – folytatta a lány. – Talán még tetszett is… nem is tudom. De hát a dolgok változnak.
Volt valami a férfiben, talán a figyelmes hallgatása, ami arra késztette a lányt, hogy még olyan dolgokat is elmondjon neki, amiket eddig még magának sem próbált igazából megmagyarázni.
Végül ő kérdezte meg a férfit:
– Hány éves?
– Éppen most múltam harmincöt – válaszolt Bruce.
A lány körülbelül annyinak is saccolta.
– Talán történt már magával is hasonló – folytatta Vicki. – Egy reggel az ember felébred és azt mondja magának: igen, ez vagyok én! – Egy pillanatra elhallgatott és ivott egy korty pezsgőt. – Én az objektíven keresztül szemlélem a világot. Mindent azon át látok. Nemcsak az elegáns, hosszú lábú nőket, nemcsak a ruhakölteményeket, hanem mindent… Az eseményeket… mindent. Ért engem?
– Talán igen – válaszolt a férfi.
– Nos – rántotta meg a vállát a lány, és letette a poharát az asztalra –, fogtam a gépet és útnak indultam, akárcsak a mesebeli hős.
– És mit látott útközben. Vicki sóhajtott.
– Egy csomó szállodát. Egy kevés borzalmat. És hébe-hóba egy kis szerelmet.
– Egy kevés borzalmat – ismételte a lány szavait Bruce, minden szót külön ízlelgetve – és egy kis szerelmet…
– Annak is vége már – mondta halkan a lány. – Soha nem voltam a megfelelő helyen, a megfelelő időben. Azt hiszem.
Bruce erre nem szólt semmit. A kertet meg a rétet bámulta és belefeledkezett a lenyugvó nap csodálatos látványába.
Vicki rádöbbent, hogy eddig kizárólag csak róla beszéltek.
– Ön egy kissé tartózkodó, kedves Mr. Wayne – vélte a lány. – Nekem ugyanis az az érzésem, hogy maga körül ugyancsak zajlik az élet.
A férfi a lányra pillantott.
– Ó, dehogy. Rosszul gondolja.
– Ugyan már – nógatta kedvesen a lány. – Bökje már ki, hogy min rágódik.
Bruce habozni látszott.
– Éppen azon tűnődtem, hogy milyen bájosan ült azon a lovon… és milyen jó, ha olyan valaki van a társaságunkban, akinek van szeme a dolgokhoz.
Egyszerű szavak voltak, de Vicki mégis valami melegséget érzett a szíve tájékán.
– Tudja – mondta mosolyogva –, nekem a dolgokhoz egészen különlegesen éles szemem van.
– Ráadásul kettő! – mondta tréfásan a férfi. Átnyúlt az asztal felett és kezébe vette a lány kezét.
Úgy nézték mindketten a naplementét, mintha azt akarnák, hogy soha ne érjen véget.

Vicki úgy érezte, hogy kissé sok pezsgőt ivott. Csak Bruce karjába kapaszkodva tudott egyenesen lépni. Hogy az ördögbe kívánhatják meg a férfiak a nőktől, hogy velük igyanak, és utána is kecsesen tudjanak járni magas sarkú cipőben?
A férfi bevezette a Wayne Manor halljába, amely körülbelül akkora volt, mint a Gotham Globe összes helyisége együtt. Még ez az előtér is olyan fényűzőén volt berendezve, hogy már szinte valószerűtlennek hatott.
A lány a lépcsőn üldögélt, a fal és a lépcsőkorlátok között.
– Úgy érzem magam, mintha a harmincas évek Párizsában lennék – mondta kacarászva. – Rendes dolog ez, mondja? Én tök részegnek érzem magam, maga pedig…
A lány felállva csaknem elvesztette az egyensúlyát, de Bruce időben karon ragadta. Valószínűleg az lett volna a leghelyesebb, ha taxit hívat és hazaviteti a lányt. Rajta nem múlott volna, igazi úriember volt. Csak hát Vickinek éppen az igazi úriember volt a gyengéje.
– Két pohár italtól már csudajó kedvem van. Szinte repülök mondta ingerkedve a férfi és a lányra nézett, aki kényelmesen a karjai közé fészkelte magát.
– És miért fél a repüléstől? – kérdezte suttogva Vicki.
Akkor végre megcsókolták egymást.

HATODIK FEJEZET

Jack alig látott ki a fejére tekert géz alól. Nem is nagyon vágyott rá, hogy körülnézzen abban a disznóólban, amelyben tanyázott. Elege volt abból, hogy a törött ablakokon kikukucskálva hülye feliratokat olvasgasson a falon. Élete legszebb napja lett volna, ha végre kikerülhet innen. Ez a lyuk ugyanis még egy tisztességes patkányt is tiltakozásra késztetett volna.
Dr. Davies szorgosan ügyködött elavult orvosi műszereivel. Az orvosnak mindig tennie kellett valamit. Sokkal inkább megfelelt neki a tevékenykedés, mint az, hogy beszélgessen a pácienseivel. Davies rendes fickó, már korábban is kioperált Jackből jó néhány golyót, és ezt mindketten túlélték. Ha az embernek oka van arra, hogy a rendőrség elől bujkáljon, akkor meg kell elégednie egy olyan sarlatán szolgálataival, mint amilyen dr. Davies.
Az orvos végre Jackhez fordult. Arcán váltakozott az ideges tikkelés egy meglehetősen mesterkélt mosollyal.
– Majd most meglátjuk, hogy állunk.
Lassan, nagyon lassan lefejtette a gézt Jack arcáról, fejéről és nyakáról.
Aztán hátrált egy lépést és felhorkantott rémületében. Arcáról lehervadt a kényszeredett mosoly.
Jacknek sehogy sem tetszett az orvos arckifejezése.
– Azonnal adjon egy tükröt! – követelte.
Az orvos bénultan állt, szája tátva maradt a döbbenettől.
– Tükröt! – ordította Jack.
Az orvos megköszörülte a torkát és felemelt egy kézitükröt a közelben álló asztalkáról. Vonakodva adta oda Jacknek. Keze olyannyira reszketett, hogy egy percbe is beletelt, amíg Jack a kezébe kaparintotta a tükröt. Aztán az arca elé tartotta.
– Ó, istenem!
A tükör kiesett a kezéből és csörömpölve összetört a földön. Jack halk zokogást hallott, amelyről megállapította, hogy a saját torkából jön.
– Meg kell értenie, Mr. Napier, hiszen már korábban is mondtam, hogy az idegei teljesen összeroncsolódtak – magyarázta sietve a helyzetet az orvos.
Jack röhögni kezdett.
Davies odasietett a mögötte lévő asztalhoz és matatni kezdett elavult műszerei közt.
– Láthatja, hogy mikkel kellett dolgoznom…
Jack még hangosabban röhögött. Az orvos visszahelyezte a kötést az arcára. Félt újra ránézni. – Biztos vagyok benne – motyogta Davis –, hogy megfelelő plapla-plasztikai sebészeti beavatkozással…
Jack még harsányabban röhögött, kiment Davies rendelőjéből és bevágta az ajtót maga mögött. És röhögött, röhögött, vad eszelős nevetése visszhangzóit a lepusztult ócska bérház folyosóin. Tévedett.
A játszmának még nincs vége.
Ellenkezőleg. Csak most kezdődik.

Istenem, micsoda nap! Ehhez ő már túl öreg, gondolta Grissom.
Úgy vélte, hogy egy alapos zuhany majd segíteni fog, de az sem tudta felfrissíteni. Túlságosan belefáradt a talpalásba, a vitákba, az egyezkedésekbe, a rengeteg telefonálásba, így van ez, ha valaki elveszíti a legjobb emberét. Most az egész szervezetet újjá kell alakítania.
Grissom elzárta a zuhany csapját és fogta a törülközőt. Nem örült annak, ami Jackkel történt, de azzal mindenkinek és neki magának is tisztában kellett lennie, hogy vannak bizonyos korlátok, amiket nem lehet áthágni. Jacknek pusztulnia kellett. Carl Grissom nem vált volna soha azzá, amivé lett, ha engedékeny, lágyszívű fickó lett volna.
Hallotta, hogy a másik szobában megáll a lift, kinyílik az ajtaja és valaki egy nagy sóhajjal helyet foglal az egyik karosszékében. Biztosan Alicia az, aki fáradtan, de egyben felcsigázva érkezett vissza az aznapi bevásárlási orgiájáról. Az őrök nyilván jelentették volna, ha valaki más akart volna bejutni hozzá.
– Te vagy az, cuki popsi? – szólt át Grissom a szobájába.
A lány nem válaszolt. Valószínűleg nagyon el van foglalva az aznapi zsákmányában való gyönyörködéssel. Grissom a fürdőlepedőt a dereka köré csavarva felkapott egy kisebb törölközőt, és nedves haját dörzsölgetve átment a szobájába.
Nem látta Aliciát a kedvenc székében. Csodálkozva pillantott körül a szobában. Aztán meglátta egy alak körvonalait. Ott ült az íróasztala mögött. Ki sem látszott esőkabátjából, sáljából és egy lehajtott karimájú, ménkű nagy kalapból. És nem úgy festett, mintha Alicia lett volna.
– Ki az ördög maga?
– Hát, csak én – szólalt meg az illető a sál mögül fojtott, száraz hangon. – A cuki popsi…
Grissom azonnal felismerte a hangot.
– Jack?!
A másik férfi valószínűleg bólinthatott, de ez, a sok gönc mögül, nem derült ki teljes biztonsággal.
Érdekes, tűnődött magában Grissom, nekem azt mondták, hogy lelőtték és belezuhant egy savas folyadékkal teli tartályba. Hogy a fenébe élhette túl? És most mi a csudát akar? Grissom úgy döntött, hogy ideje eltakarni a kártyáit.
– Hála istennek, hogy életben vagy – mondta annyi őszinteséggel a hangjában, amennyit valahogy nagy nehezen össze tudott szedni. – Úgy hallottam, hogy…
– Hogy halálra égtem, igaz? – szakította félbe keserűen Jack. – Ezt hallottad, nem?
Jack felállt. Grissom azon tűnődött, mit is mondhatna, hogy az irányítást ne engedje ki a kezéből. Mindig is igyekezett ura maradni a helyzetnek. Most azonban ez nem volt olyan egyszerű, nem zárható ki, hogy Jacknél fegyver van.
– Átvertél! – sziszegte Jack. – Ráadásul egy tyúk miatt. Te megőrültél!
Nem, gondolta Grissom, nem én vagyok az őrült. Szíve hevesen vert, ami az ő korában nem volt éppen kivánatos. Igyekezett feltűnés nélkül az íróasztal másik sarkához kerülni, csak érje el azt a bizonyos fiókot…
– Ne fáradj! – szólt rá Jack.
Grissom megtorpant és a mellének szegezett pisztolyra pillantott. Jack ezúttal nem tréfált.
– Egy kalap szart sem ér az életed – sziszegte Grissom.
– Én egyszer már meghaltam – mondta Jack tárgyilagosan. – És az ilyesmi felszabadítja az embert. Talán még terápiaként is lehetne alkalmazni.
Jack a fegyvert Grissom szívére irányította, aki ezt már nem hagyhatta annyiban. Ennél már nehezebb helyzetekből is kimászott.
– Figyelj ide, Jack. Kössünk egyezséget!
A fegyver nem moccant.
– Jack?! Ugyan, barátom, hiszen Jack halott. Hívj inkább Joker-nek.
És ekkor Joker levette kalapját és köpenyét. Grissom azt kívánta, bárcsak ne tette volna. Az, aki előtte állt, alig hasonlított Jack Napier-re. Bőre csontfehér volt, a haja pedig fűzöld, mint a műanyag gyep. De a legszörnyűbb a szája volt. Ez a száj egy soha vissza nem csinálható őrült vigyorba görbült, természetellenes, vöröslő színben. Valami történt vele a balesete során, ami ilyen szörnyen elcsúfította.
– Amint látod – mondta Jack –, így sokkal vidámabb vagyok, mint valaha is voltam.
Heherészni kezdett. Igazi őrültnek látszott. A pisztoly csöve közben elmozdult a padló irányába. Grissom tudta, hogy ez az egyetlen esélye.
Amikor Grissom nekilódult, hogy az íróasztalfiókból elővegye revolverét, a heherészés röhögéssé erősödött, és még jobban röhögött, amikor fegyverét Grissomra szegezte, és tüzelt… tüzelt… tüzelt.

Bruce Wayne nem tudott aludni.
A lehető legrosszabbkor történik ez vele.
Tekintete végigsiklott a lány testén, aki ott aludt mellette a hatalmas ágyon. Igen figyelemre méltó nő volt: szellemes, intelligens, amellett nagyon szép. Haja csillogott a holdfényben, mint amilyen korábban, a lenyugvó nap ragyogásában volt.
Miért éppen most kellett belépnie az életébe? Csak megzavarja mindazt, amiért keményen dolgozott és ami miatt áldozatokat is vállalt.
Talán éppen azért, mert már belefáradt az állandó öngyötrésbe, az önként vállalt nehéz feladatok teljesítésébe, amelyek mintha meghaladnák egyetlen ember erejét és lehetőségeit. Mindenkinek megvannak a maga sajátos és elengedhetetlen szükségletei. Bármennyire akarja valaki ezeket elhessegetni magától, újra és újra, követelőén felbukkannak az életében.
Az ő kínzó szükségleteire a választ úgy látszik Vicki Vale adta meg.
A nagy állóóra a hallban négyet ütött. A férfi a karórájára nézett. Azon is pontosan négy óra volt. Halkan, hogy a lányt fel ne ébressze, kikászálódott az ágyból.
Csodaszép volt a lány. Egyszerűen gyönyörű. Ám Bruce-nek voltak még némi elintéznivalói. Az ablakhoz lépett és felpillantott a holdra.

Táncoltál-e valaha az ördöggel a sápadt holdfényben?
Kár, hogy Grissomnak nem dúdolhatta el ezt a kis dallamfoszlányt. Helyette kilőtte rá a fegyvere tárában lévő összes golyót. Hát, igen. Az élete, mint Joker-lét, még csak most kezdődött el.
A Joker sötétben üldögélt. Azért nem gyújtotta meg a villanyt, hogy ne kelljen látnia Grissomnak az egyik sarokban rongycsomóként heverő testét. Kellene kerítenie valakit, aki eltávolítaná a hullát a házból. Valakit, akiben megbízhat. Ám az ilyen és ehhez hasonló apróságok megkeserítik még a nagymenő bűnöző életét is.
Nagyon szép volt a dolgozószoba, amit Grissom hátrahagyott. A főnöknek ilyen dolgokban határozottan volt ízlése. Na, és a kilátás! Az volt csak az igazi. Az ablakon túl ott lüktetett a város, ezernyi szemkápráztató fényével. És mindezek fölött ott trónolt a hold, amely most éppen telihold volt, és Joker úgy érezte, mintha csak neki világítana.
Elégedetten felsóhajtott.
– Gotham City mindig mosolyt varázsol az ajkamra. Az íróasztalra pillantva tekintete rátévedt a Gotham Globe címoldalán lévő, nagybetűkkel szedett címre, amely jól olvasható volt még holdfényben is:

FANTASZTIKUS SZÁRNYAS LÉNY
TERRORIZÁLJA GOTHAM ALVILÁGÁT!

Kedves volt Grissomtól, hogy hátrahagyta neki az újságot, amely attól eltekintve, hogy néhány vérfolt tarkállott rajta, egészen olvasható volt. Felvette az újságot és közben dúdolgatott.
– Azt nézd meg majd, Batman – heherészett vidáman –, amikor én húzom meg a ravaszt!

Ez az ember az örökkévalóságig akar aludni? És mi a fenének kelt ki az ágyból és feküdt a heverőre?
Ezek a kérdések motoszkáltak Vicki agyában Bruce-t figyelve, aki félálomban átfordult a másik oldalára és valamit motyogott. Hogy mit, azt nem lehetett érteni. Vicki már csaknem teljesen fel volt öltözve.
Amint a lány elhaladt mellette, Bruce ismét fordult egyet és erősen küszködött, hogy legalább az egyik szemét ki tudja nyitni.
– Bruce – szólította meg halkan Vicki –, máris késésben vagyok, mennem kell. De volna egy javaslatom.
A férfi hunyorgott néhányat, majd felült. Ami azt illeti, meglehetősen gyorsan képes felébredni és magához térni, gondolta Vicki.
– Délben készíthetnék magunknak egy jó kis ebédet, ha eljönnél – mondta. – És egyúttal megmutatnám a fotóimat is.
Táskájából előhalászott egy hajkefét és néhányszor végigsimított a haján.
– Eljössz?
Bruce nagyot nyújtózkodott, majd rámosolygott a lányra, s csak utána jelent meg az arcán a kétség és bizonytalanság kifejezése.
– Hát, persze. Azaz… vagyishogy… szóval, azt hiszem, nem tudok elmenni.
A lány abbahagyta a fésülködést és Bruce-ra pillantott.
– Csak nincs valami baj?
A férfi olyan hevesen rázta a fejét, mintha pókhálót akart volna lerázni róla.
– Nem, dehogy!… csak éppen van egy igen fontos találkozóm.
A lány eltette a hajkefét.
– Jó, hát akkor találkozzunk holnap, valamikor ebéd után.
– Sajnos, az sem megy, mert néhány napra el kell utaznom.
Vicki elkomorult. Bruce mindegyik válasza bizonytalanságot tükrözött.
– Hát, jó. Akkor találkozzunk, amikor visszajössz.
Becsukta a táskáját és magára erőszakolt egy mosolyt. Akkor hát ez egyéjszakás ügy volt, gondolta kesernyésen.
– Szia! – mondta valamivel vidámabban –, most már tényleg mennem kell. Viszlát!
Könnyed kis puszit lehelt a férfi arcára és kilibegett az ajtón.
– Hát, persze, hogy viszontlátásra – mondta halkan Bruce.
De a lány akkor már kívül volt az ajtón. Alfred az előszobában állt, amikor Vicki leért a lépcsőn. Udvariasan kinyitotta előtte a ház kapuját.
– Igazán örülök, Miss Vale, hogy újra láthattam.
– Remélem, én is viszontlátom majd magát – mosolygott rá Vicki a komornyikok gyöngyére –, ha majd hazajönnek.
– Hazajövünk, Miss Vale? – kérdezte Alfred utánozhatatlanul udvarias, de meglepett arckifejezéssel. – Úgy tudom, egy darabig ki se mozdulunk itthonról.
– Ó – buggyant ki Vicki száján egy fájdalmas hangocska, miközben arca megnyúlt –, nem tesz semmit. Viszlát!
Kilépett a kapun. Maga mögött hagyott egy éjszakát, amit Wayne Manorban töltött. Hát, ennyit a milliomos playboyokról szőtt álmokról, gondolta.

Nagyon hosszú idő telt el azóta, amióta utoljára belépett Alicia lakásába, ahol az eltelt idő alatt semmiféle előnyös változás nem történt. Jokernek azonban volt egynéhány elképzelése a változtatásokat illetően.
A lány már egy ideje otthon volt, de nem vette észre őt, mert a másik szobában felhevültén foglalatoskodott újonnan vásárolt ruháival és egyéb holmijaival.
– Édesem! – kiáltott felé Joker.
A lány megfordult. Kiejtette az éppen kezében tartott darabokat és felsikoltott.
Hát, így kell fogadni egy szeretőt? Aki ott üldögélt egy fotelban, szmokingban és papucsban, egy üveg száraz martinival az asztalon és az esti lappal a kezében, így várta Aliciát. Na jó. Talán egy kis csevegés megtöri a jeget.
– Drágaságom – évődött Joker. – Nem fogod elhinni, mi minden történt velem…
Alicia elájult és a szőnyegre hanyatlott. Hát, igen, gondolta Joker, a kapcsolatunkon van még mit alakítani.

Ennek így kellett történnie. Grissom összes bandavezére ott gyülekezett a nagyteremben. A tárgyalásnál Joker ült az asztalfőn.
– Uraim, ennek így kellett történnie – szögezte le. – Mindaddig, amíg Grissom elő nem kerül, én vagyok az elnök. A Gotham City fesztivállal fogunk kezdeni, aztán teljesen lerohanjuk a várost.
Grissom emberei össze-vissza mormogtak egymás között. Joker abban reménykedett, hogy erőfeszítéseit mindnyájan értékelni fogják. Végül is nem kis áldozatába került, hogy megszervezze ezt a gyűlést. Először is majd tövig koptatta a lábát, hogy olyan megfelelő púdert találjon, ami kifogástalanul ellensúlyozza arca beteges fehérségét. Aztán a haját kellett feketére festetnie, hogy eltűnjön róla a zöld szín. Csakis így lehetett ismét Jack Napier, még ha az adjusztálás erre az egy délutánra – erre a nagyon is fontos délutánra – szólt. Az arcára fagyott széles mosollyal sajnos nem tudott mit kezdeni, de hát ez nem is volt annyira lényeges, hiszen ez csak a szívélyességét mutatta, ami mindennél fontosabb az életben.
Joker elégülten várta a főnökök döntését. A jelenlévők között voltak nem kis számban rögtön meghunyászkodók, mint például Luce, a fürtös hajú könyvelő, ezekkel nem lesz semmi probléma. De voltak másfajta fickók is közöttük, olyanok, mint Vinnie Ricorso. Ő és a társai meglehetősen önfejűek, és esetleg megkérdőjelezhetik Joker döntéseit.
Miért van az, hogy a világ tele van Vinnie Ricorsókkal? – sóhajtotta magában az új főnök.
– Miért nem hallunk Grissomról? – kérdezte Ricorso.
Carmine Rotelli az asztal másik végénél ült. Az a fajta fickó volt, aki azonnal felbátorodik, ha valaki más már előtte az volt.
– Miért van a képeden folyton az az ostoba, önelégült mosoly? – kérdezte.
– Mert az élet kegyes volt hozzám – válaszolta Joker. A kérdezőt nem elégítette ki ez a válasz.
– És mi van akkor, ha nemet mondunk? – ment tovább egy lépéssel Rotelli.
Joker erre a kérdésre is felkészült. Egy igazi főnöknek ilyenkor is talpraesettnek kell lennie.
– Senki sem akar itt viszálykodást, Carmine – mondta nyugodt hangon. – Ha nem tudunk közös nevezőre jutni, hát nem. Akkor szépen kezet rázunk és a dolog el van intézve.
– Tényleg? – kérdezte Rotelli némi kétkedéssel.
– Tényleg – hagyta rá Joker. Érezte, hogy elérkezett az ideje egy kis demonstrációnak. Kinyújtotta a kezét.
Rotelli felállt és belecsapott a kinyújtott tenyérbe. Sajnos, Joker elfelejtette figyelmeztetni őt valamire. Arra, hogy egy negyvenezer voltos elektromos készüléket tart a tenyerében.
Az iszonyatos feszültség keresztülszáguldott Rotelli egész testén. Füst tört elő abból a megperzselődött valamiből, ami nemrég még a zakó ujja és az ing volt.
Joker az ilyesféle szerkentyűkből mindig a legjobb minőséget vásárolta.
A terem hátsó részébe nyíló ajtó hirtelen kivágódott és Joker saját, kis személyi hadserege vonult be rajta. Sokkal elegánsabbak voltak, mint a teremben üldögélő banditák. Jó megjelenésükhöz meglehetősen sok köze volt annak a ténynek, hogy ruhájukat maga Joker tervezte.
Az új főnök rámosolygott a jó öreg Bobra, megbízható emberére, miközben tájékoztatta a gyűlés résztvevőit.
– Carmine-nek egy kissé melege lett.
– Te őrült vagy! – ordította magából kikelve Ricorso.
Nagyon úgy látszott, hogy szívesen eltávozna. Joker úgy tett, mint akit nagyon felkavart az eset. Aztán elröhögte magát.
– Nem hallottál még a nevetés gyógyhatásáról? Újfent harsányan nevetni kezdett.
– Most pedig takarodjatok! – rivallt rá Grissom embereire. – És ajánlom, hogy gondolkodjatok el egy kicsit a dolgon.
Az új gárda kitessékelte a többieket. Joker felkapta a Globe egy példányát, és az újsággal a kezében odaintett Bobnak, hogy maradjon.
– Bob! – Joker hangja katonásan csengett. – Fogd ezt a kamerát és kövesd mindenhová Knoxot, az újságírót. Tudd meg, mit szimatolt ki már Batmanről. Az embernek meg kell tanulnia, hogyan használjon fel másokat.
– Igen, uram – válaszolt Bob, aki mindig tudta, mit kell mondania.
Bob elhagyta a termet. Mindenki elment, kivéve Jokert és Rotelli elszenesedett hulláját. Nos, itt az ideje egy kis csevelynek, morfondírozott Joker, és Rotelli maradványai felé fordult.
– A haverjaid nem is olyan elvetemültek. Nem gondolod, hogy adhatnánk nekik néhány napot, hogy összeszedjék magukat?
Szünetet tartott. Meg kell adnia az esélyt Rotellinek arra, hogy válaszoljon.
– Nem?
Joker nem akart hinni a fülének, a képzelt válasz hallatán.
– Nyírjuk ki mindet?
Hát, ha ezt akarja…
– Jó, rendben van.
Joker megcsóválta a fejét.
– Rohadt egy alak vagy te, Rotelli. Milyen szerencse, hogy már feldobtad a talpad.

HETEDIK FEJEZET

Márpedig valahol itt kell lennie. WARNER… WATSON… WAXMAN… mindegyik dosszié ott van szép rendben a fiókban. De hol lehet az övé?
Egy ujj megkopogtatta Vicki vállát. Felpillantott és tekintete egyenesen egy barna papírdossziéra tévedt. Felirata: WAYNE, Bruce.
Allie Knox vigyorgott rá. A lány kitépte a kezéből a dossziét.
– Pontosan ezt keresem. Elég vékonyka dosszié volt.
– Azt hittem, együtt dolgozunk – mondta a lány és megcsóválta a fejét.
Knox neheztelően mondta.
– Csalódtam magában. Randizni egy ilyen kísérteties fickóval… Nahát.
A lány kinyitotta a dossziét, amiben alig valamicske információ volt.
"Bruce Wayne részt vett egy jótékony célú estélyen"; "Bruce Wayne adakozik egy új árvaház létesítésére" és így tovább. Ezek a semmitmondó újságcikkecskék nem adtak felvilágosítást a benne felmerülő kérdésekre.
Torkig volt mindennel. Felnézett Knoxra.
– Remélem, hogy az előbbi szavait szakmai kritikaként kell értékelnem, és nem volt bennük semmi személyes jelleg. Azt is remélem, hogy a kapcsolatunkat annak tekinti, ami, vagyis szigorúan szakmai együttműködésnek.
– Csak azt szeretném, hogy végezze a munkáját! – védekezett Knox.
– Éppen azt teszem!
Ezek a borzasztó férfiak! Vicki nem emlékezett rá, hogy mikor volt utoljára ilyen dühös.
– Én is – makacskodott Knox. – Csak szeretnék vigyázni a munkatársamra. Az a fickó különleges japán fegyvereket gyűjt. Valószínűleg úgy dönti le a nőket mint egy buldózer.
Vicki rácsapott öklével a dossziéra.
– Hol van itt ilyesmi, Knox? Semmi hasonló nincs a dossziéban. Csak társasági szépelgések. Semmi más. Fotók sincsenek. Sem az életrajza. Sem más egyéb. Különös. Honnan származhat a pénze? Mivel foglalkozik egész nap? Egyáltalán, ki lehet ez az ember?
Dühösen földhöz csapta a dossziét és kiviharzott a szobából.
– Ki a fenét érdekel ez? – kiabált utána Knox.
Őt érdekli. Vickit. A lány hirtelen rádöbbent, hogy mélységesen érdekli minden, ami Bruce-szal kapcsolatban van. Nagyon, de nagyon érdekli.

Akár az örökkévalóságig is hajlandó lett volna várakozni. Körülbelül egy háztömbnyi távolságra parkolt a kocsijával Wayne Manortól. Előbb vagy utóbb, de valaminek történnie kell. Néha ugyanazt érezte, mint amikor Corto Maltese-ben volt, az éppen kitörni készülő háború idején. Ugyanazt a feszült, kínzó, szorongató érzést.
Ki is voltaképpen ez a Bruce Wayne? Ha nem lett volna annyira felkavart, amikor először vizsgálgatta az anyagát a Globe-nál, talán rájöhetett volna, hogy valami rettenetesen nincs rendben. Csak felületesen nézte meg és az is lehet, hogy Knox időközben kicsent a dossziéból egy-két anyagot.
Akkor döbbent rá arra, hogy Bruce esetében a nyilvánosságnak csaknem teljes hiánya többet jelenthet, mint egyszerű különcséget. Valószínű lehet, hogy valamiféle összeesküvésről van szó. Ezt az érzését csak megerősítették azok az apró-cseprő információk, ami két egy sportriportertől – aki valaha a főiskolán a kedvese volt – kapott, és aki a rivális Gotham Heraldnak dolgozott, meg azok a hírecskék, amelyekkel egy barátnője szolgált neki, akivel még divatfotós korában ismerkedett meg, és aki egy esti lap munkatársa volt. A legkülönösebb meglepetés a televíziónál érte. Semmilyen felvétel nem volt Bruce Wayne-ről, annak ellenére, hogy egy ott dolgozó barátja megesküdött rá: számos olyan anyagot készített már az esti híradó számára, amelyeknek az eseményein Bruce Wayne is jelen volt. A téves több tucat ilyen riportra is emlékezett.
Az teljes lehetetlenség, hogy egy olyan milliomos playboyról, aki állandóan a felső tízezer köreiben forgolódik, soha nem készült volna semmilyen felvétel. Csak akkor történhet ilyesmi, ha az illető tudatosan kerüli, hogy rajta legyen bármilyen felvételen. De még ilyen esetekben is van kéznél mindig olyan fotós, mint Vicki is, aki titokban csinál az illetőről egy-két felvételt. Legalább azoknak meg kellene lennie.
Persze, ha valakinek annyi pénze van, mint Wayne-nek, akkor gyerekjáték számára, hogy a róla készült összes felvételt megvásárolja. Ez elképzelhető, de hát minek?
Elképzelhető, hogy Allie Knoxnak életében egyszer igaza lehetett? Bruce Wayne több volt, mint furcsa. Minél inkább megkísérelt Vicki valamit kideríteni a férfiről, annál kevesebbet sikerült megtudnia róla. Olyan rejtélybe ütközött, ami kifogott még rajta is.
Ki hát voltaképpen Bruce Wayne? Vickit valószínűleg a büszkesége sarkallta, hogy belevágjon ebbe az ügybe, de most már inkább az újságírói ösztöne segíthet végül is kiderítenie az igazságot.
Jóval kezdett ki Bruce Wayne! Bármi is legyen a titka, nem sokáig lesz már titok.
Valaki, aki napszemüveget és hosszú fekete felöltőt viselt, lépett ki a Wayne Manor kapuján. Először Vicki azt hitte, hogy valamilyen munkásember, de véleménye azonnal megváltozott, amikor élesre állította a teleobjektívet.
Bruce volt az, de egyáltalán nem úgy öltözve, ahogy az egy milliomos playboytól elvárható. Megigazította napszemüvegét és elindult a belváros felé. Teljesen úgy festett, mint egy melós, egy hosszúkás csomaggal a hóna alatt.
Újabb rejtély, gondolta Vicki. De most nem ússza meg szárazon. Kezében a fényképezőgéppel és a teleobjektívval kiszállt a kocsiból. Bezárta az autója ajtaját – ez még az ilyen, úgynevezett jobb környéken is több mint ajánlatos –, és gyorsan, de feltűnés nélkül elindult abba az irányba, amerre Bruce távozott.

Már vagy egy fél órája követte.
Mintegy tíz perce mentek, amikor a Wayne Manor környéki luxusnegyedből kiérve a középosztálybeli otthonok környékére érkeztek. Ezek két- és háromszintes házak voltak, némi gyeppel a bejárat előtt. Aztán nagyobb bérházak következtek, majd újabb tíz perc múlva már meglehetősen rogyadozó házakhoz értek. A lerobbant épületek egyike-másika teljesen lakatlan volt, és sok helyütt az ablaküvegek be voltak törve. Mindenfelé szemét, hulladék. Aztán foghíjak, üres telkek. Eddig Vicki még soha nem gondolt arra, milyen közel is van Wayne Manor a városnak ehhez a nyomornegyedéhez. Ilyenek a nagyvárosok. Lakhatsz a legelegánsabb negyedben, tőled alig kőhajításnyira már ott tesped a nyomor.
Körülbelül háromnegyed háztömbnyi távolságban követte Bruce-t. Nem akart közelebb kerülni hozzá, beérte azzal, hogy szemmel tartsa. A férfi egyszer sem nézett körül. Bármi is volt a célja, teljesen magába merültnek látszott.
Egy-két háztömbbel arrébb az utcákon ténfergők már elkezdtek megjegyzéseket tenni Vickire – füttyögettek, leszólították meg mindenféle, kevésbé udvarias dolgokat kiabáltak. A város e részében nem szoktak szép és elegáns ifjú hölgyek csak úgy sétafikálni. Vicki mégsem hitte, hogy veszélyben lenne. A gépet talán megpróbálnák kitépni a kezéből, ezért megpróbálta elrejteni, amennyire csak tudta. Határozott léptekkel igyekezett előre. Nem hitte, hogy fényes nappal, egy sereg szemtanú előtt bárki is meg merné támadni. Ha mégis megtörténne, meg tudja magát védeni, megtanulta Corto Maltese-ben.
Leginkább az aggasztotta, hogy Bruce esetleg meghallhatja a füttyögetést meg a leszólításokat és hátrafordulhat. A férfi azonban teljesen elmerült a gondolataiban és küldetése teljesítésében, bármi volt is az.
Bruce hirtelen befordult egy sikátorba. Vicki meggyorsította a lépteit, mert félt, hogy elveszti szem elől Felismerte a környéket. Nem is túlságosan messze a város központjától, a Hetedik Avenue környékén jártak.
A sarkon Vicki megállt és hátrált egy lépést. A sikátor zsákutcának bizonyult. Bruce csak állt ott, a zsákutca végében, és az útját elálló téglafalat bámulta. Felnézett az égre, majd a sikátornak a téglafal mögötti, távoli vége felé tekintgetett. Tépett műanyag zacskók és megtiport kartondobozok között botorkálva elindult a sikátor távoli sarka felé. Időnként belerúgott egy-egy üres konzervdobozba, hogy maga előtt megtisztítsa az utat.
Vicki felemelte gépét. Most nem kellett a teleobjektív, nem volt túl nagy a távolság.
Bruce éppen akkor kezdte kibontani a hóna alatt vitt csomagot. Valamit kiszedett belőle, de hogy mit, azt Vicki nem láthatta, mert a férfi háta eltakarta előle a látványt. Akkor a férfi egy kissé elfordult és látszott, hogy a kezében két hosszú szálú rózsát tart.
Vicki elkattintotta a gépét.
Bruce arccal a sarok felé letérdelt és a két rózsaszálat letette egymás mellé a piszkos, töredezett aszfaltra. Mintha csak áldozatot mutatna be egy szentélyben. Közben kezével eltakarta a szemét.
Vicki ismét exponált.
A férfi felállt és egy bádogdobozt a sikátor oldalához rúgott. Elindult kifelé a zsákutcából. Ideje volt, hogy Vicki is odébbálljon.
Bruce nem vette észre a lányt, mert az meghúzódott egy termetes szeméttároló árnyékában. A férfi még mindig mélyen a gondolataiba merült, az foglalkoztathatta, ami miatt idejött. Befordult a Broad Streetre és elindult a City Square felé. Vicki ismét utána indult, úgy mint az imént, háromnegyed háztömbnyi távolságban.
Amikor újra szemügyre vette Bruce-t, valaki ment mellette. Utcai bohóc lehetett, fehérre festett arccal, különös, csíkos öltözékben. Vicki elkomorodott. A bohóc megállt és egy pantomimet adott elő. Azt a jelenetet, amikor kezével egy nem létező falat tapogat. Elég tehetségtelenül csinálta és Vickit különben sem érdekelték az utcai bohócok.
A városháza lépcsőin kisebb tömeg álldogált. Bruce megállt és egy darabig nézte őket. Vicki előbbre sietett, hogy lássa, mi történik, de közben zsákmányát sem akarta szem elől veszteni.
A tömeg eléggé mozgásban volt ahhoz, hogy meglássa, mi van a közepén. Az egyik helyi bandavezér állt ott, valószínűleg Ricorso. Mellette egy sereg izomkolosszus sorakozott fel, nyilvánvalóan testőrei, és egy jól öltözött ember is volt a társaságukban, Vicki ügyvédnek nézte. A többiek főként újságírók voltak, köztük Allie Knox is.
Odapillantott, ahol egy másodperccel korábban még Bruce állt, de már eltűnt.
Vicki közelebb ment.
– Mi volt hát az a folyamodvány, amit beadott? – kérdezte az egyik újságíró. – Azt állítja, hogy Grissom magának adta át az egész üzlethálózatát?
Ricorso az ügyvédjére pillantott, mielőtt válaszolt volna.
– Mr. Grissom megkért személyes, baráti alapon, hogy folytassam az ügyei intézését mindaddig, amíg ő vissza nem tér.
– Te jó isten – szakadt ki Knoxból –, ez aztán szép kis ajándék! Nagyon közel kellett állnia hozzá. Talán együtt gyerekeskedtek?
Ricorso gúnyosan mosolygott, a többiek harsányan röhögtek.
– Máris érzem a friss nyomdafesték szagát, srácok! – mondta Knox. – Remélem, bizonyítani is tudja, amit állít? Ó, de hát miért is teszek fel ilyen kérdéseket! Hisz csak természetes, hogy tudja!
Vicki körbetekintett. Csak egy másodpercre vette le a szemét Bruce-ről, és már sehol nem látta őt a nyüzsgő tömegben. Utcai bohócból viszont annál többet látott. Volt a téren belőlük vagy egy tucat. Mindenféle pantomimjeleneteket adtak elő. Dacoltak a széllel, láthatatlan lépcsőket másztak meg, és minden olyasmit műveltek, amit a pantomimesek szoktak. Vicki éppen azon tűnődött, hogy nem egy szokatlan esemény tanúja-e.
Odasétált Knoxhoz. Rajta kívül más fotósok is voltak ott. Észrevette, hogy az egyikük őket is lekapja. Allie felé bólintott, amikor meglátta. Most éppen az ügyvéd beszélt.
– Vannak tanúink – mondta hivatalosnak szánt monoton hangon. – Grissom aláírása teljesen érvényes.
– Persze hogy érvényes! – harsogta túl egy hang a kíváncsiskodó újságírók kérdéseit. – Ott voltam én is, láttam, amikor aláírta. – A kiabáló egy utcai bohóc, akinek nemcsak krétafehér arca, hanem harsányan vörös ajka volt. – Mindent láttam – ismételte. – Felemelte halott kezét és a saját vérével írta alá a lapot. Ezzel a tollal!
Benyúlt bő ruhájába és előrántott onnan egy több mint egy méter hosszú, hegyes lúdtollat. Ricorsóra mosolygott, miközben lekapta a fejéről a cilinderét. A bohócnak zöld haja volt!
– Hello, Vinnie! – károgta. – Én vagyok az, a te kedves bácsikád! Itt az ideje, hogy rendezzük a számlát!
Ezzel a bohóc a toll acélhegyét Ricorso nyakába döfte. Az a földre rogyott, két kezével kétségbeesetten markolta az eszközt, mely átszúrta a torkát.
Valaki felsikoltott. Az újságírók szétspricceltek, amikor a többi bohóc pisztolyt rántott elő és a levegőbe lőtt.
Vicki lebukott az egyik parkoló kocsi mögé. Mintha ismét Corto Maltese-ben lett volna. Knox éppen mögötte guggolt. A lány óvatosan kilesett a tér felé. Bruce Wayne-t pillantotta meg, aki az irtóztató zűrzavar közepette úgy állt ott, mintha csak transzban lenne. Tökéletesen nyugodt és mozdulatlan volt.
Vicki odakiáltott neki a rejtekhelyéről.
– Bruce! Azonnal bukjon le!
Bruce úgy tett, mintha nem is hallaná. Elindult, először lassan, majd egyre növekvő gyorsasággal afelé az utcai bohóc felé, aki az acélhegyű óriástollal megölte Ricorsót.
A bohóc felnevetett és elindult az ellenkező irányba. Egy kocsi csikorogva fékezett le előtte, a bohóc nyugodtan kinyitotta az ajtaját, beült a hátsó ülésre és a kocsi elviharzott.
A többi bohóc is odalépett az ott parkoló kocsikhoz, és egy pillanat múlva már egy sem volt ott közülük a téren. Csak a motorzúgást lehetett hallani, ami lassan elhalt a távolban. Valaki sírt. Ezen kívül halotti csend volt.
Vicki előrohant rejtekhelyéről.
– Bruce?! – kiáltott rá a férfira.
Eleinte úgy látszott, most sem hallja. A lány közelebb szaladt hozzá. Végre Bruce a lány felé fordult. Arcáról patakzott a verejték. A szeme olyan beesett volt, mintha legalább egy hónapja nem aludt volna. Ám a lányt leginkább a férfi tekintete döbbentette meg. Szomorú volt és telve félelemmel. Mint egy kisfiú tekintete, aki mindent elveszített, amije valaha csak volt.
– Sajnálom, Vicki – suttogta Bruce, majd megfordult és elrohant.
– Bruce! – kiáltott utána a lány, de a férfi már nem volt sehol.

NYOLCADIK FEJEZET

Még a felületes szemlélőnek is feltűnik, hogy Borg polgármester és Harvey Dent, az új fiú, nagyon kényelmetlenül érzi magát. Ezt ugyan igyekszenek palástolni, de…
A "Hírek helyszíni eseményekről" rovat riporternője agresszíven a polgármester orra alá dugta a mikrofont.
– Megakadályozhatja ez a bandaháború a városnak azon terveit, hogy megrendezze a 200 éves fennállás ünnepségeit?
– A fesztivált mindenképpen megnyitjuk – mondta eltökélten a polgármester. – A rendőrség meg fogja fékezni ezeket a gengsztereket!
Koszi, koszi, polgármester, az elismerés mindig jól esik!
– Mr. Dent – szívóskodott tovább a riporternő –, mit gondol arról, hogy a titokzatos Batman nem más, mint amolyan népi ítéletvégrehajtó?
Micsoda?
Joker olyan hevesen kezdett ordítozni dühében, hogy még a tévé képernyője is beleremegett.
– Batman? Batman? Miféle világ az, amelyben egy denevérmaskarába öltözött ember kiszoríthat engem egy műsorból?! – Egy hatalmas bokszkesztyűs gépi szerkezettel, mellyel gyakorolni szokott, iszonyatosat ütött abba a valamibe, ami az előbb még a tévé képernyője volt. – Ez a város megérett már egy jó kis beöntésre!
A bokszkesztyűs szerkezetet a földre hajította, és felugorva székéből, kiviharzott újonnan berendezett rezidenciájából. Bob, aki éppen ekkor lépett be az ajtón, kötelességtudóan ment utána a teljesen átalakított Axis Chemical egy másik termébe.
Joker hirtelen lecövekelt egy csoport jól fizetett szakember előtt. Kiabálnia kellett ahhoz, hogy túlharsogja a gépek zaját.
– Feladunk egymilliót ezekből a dolgokból?
– Igen, uram! – mondták a tudós munkatársak kórusban.
– Postázzák ki az összeget – kiabált Joker még mindig nagy vidáman. – Kibogozzák a csomagokat… Pezsdül a vérem!
Joker továbbvonult Bobbal a háta mögött, aki szorosan a nyomában volt. Joker kivágta az ajtót, amelyik a legszemélyesebb birodalmába vezetett. Ennek a szobának ablaka nem volt, alig volt benne légmozgás is. Ott rejtőzött az Axis Chemical legbelsejében.
A berendezés sem volt kutya!
A falakon mindenfelé folyóirat-kivágások. Háborús jelenetek a legkitűnőbb családi magazinokból. De az volt igazán izgalmas, ami az asztalokon tornyosult. Hatalmas halomban dossziék, rajtuk felirat: FBI, KGB, CIA. Joker leginkább mégis azt a dossziét kedvelte, amelyik legfölül hevert az egyik halmon;

DDID IDEGGÁZ
ELŐZETES KÍSÉRLETEK EREDMÉNYEI

A dosszién keresztben két pecsét volt ezzel a felirattal: "Abbahagyva 1977-ben" és "Szigorúan bizalmas". A legjobban azonban a dosszié tartalma tetszett neki: fotók tömkelege halott katonákról. Oszlásnak indult ajkuk különös, torz, de egyben jellegzetes mosolyra húzódott, kivillantva az elrothadt ínyeket.
– A vesztés csak rossz szokás, Bob – szellemeskedett Joker. – Az embernek még annyi dolga van és oly kevés az ideje.
Bob gyorsan előrelépett.
– Itt is vannak fotók.
Joker felvonta a szemöldökét, amikor végignézte az anyagot, amit Bob a kezébe nyomott. Hirtelen megállt a képek forgatásában, amikor egy hitvány külsejű figurához ért, aki műbőr mellényt viselt.
– Ki ez a barom?
Bob átpillantott a válla felett.
– Ez? Hát, Knox.
– A nyakkendője is ócska – hozta meg ítéletét a kifinomult ízlésű Joker. – Nincs semmi stílusa.
Áttért a következő fotóra.
És leesett az álla, szinte levegő után kapkodott.
A szíve majd kiugrott a mellkasából.
– Hihetetlenül gyönyörű! Ki ez?
– Ez Vicki Vale – mondta Bob. – Ő az a fotósnő, aki együtt dolgozik Knox-szal.
Joker megnyalta széles, vörös ajkát és elmerült a kép részleteinek tanulmányozásában.
– Ennek a nőnek aztán van stílusa! Jézus Mária! Egy ilyen isteni dög még egy hathetes hullát is képes volna felizgatni!
Számos zsebe közül az egyikből előhalászott egy kisollót és vidáman dúdolgatva kivágta a lány alakját a képből. Vigyázott, hogy azért legyen mögötte egy kis háttér is, így még jobban kijön a női alak. És most? Jól tudta, miért hagyta meg az alak melletti keskeny hátteret. Előszedte a színes ceruzáit és elkezdte kiszínezni.
– A nő egy Wayne nevű fickóval szokott randizni – közölte Bob a főnökével.
– Majd abbahagyja!
Joker egy darabig erősen koncentrált a képre, míg a környékét satírozta a színes ceruzákkal.
– A francba! – hördült fel és ráharapott a nyelvére. – Rohadtul nehéz a vonalak mellett maradni!
Végre elkészült a mű. A kép szélét Joker lilás-rózsaszínekkel satírozta be. Aztán a fénykép hátulját bekente gyorsragasztóval és odanyomta a falra.
– Azt hiszem, új csajra van szükségem, Bobbie! Elgyönyörködött a művében, majd nagyot pattintott az ujjaival.
– A telefonkönyvet! Elhatároztam, hogy csinálok egy kis balhét!
Micsoda bomba csaj ez a Vicki Vale! Alig tudta levenni a szemét a képéről, márpedig le kellett vennie, ha meg akarta keresni az eltervezett telefonszámokat. Fantasztikus lesz egy olyan háború kellős közepén, amely majd felforgatja egész Gotham Cityt.
Joker dúdolt tárcsázás közben. Nem emlékezett rá, hogy volt-e valaha is ilyen boldog.

Bruce kénytelen volt hazamenni. Semmi mást nem tehetett.
Alfred éppen a port törölgette a dolgozószobában, amikor hazaért. A komornyik a maga különös, fürge módján odasietett urához, elvette a kabátját és isten tudja, honnan, elővarázsolt egy melegvizes törölközőt. Bruce már évekkel azelőtt felhagyott vele, hogy rájöjjön Alfred trükkjeinek a nyitjára. Tűnődés helyett most is inkább megtörölte a kezét a törölközővel.
– Miss Vale hívta önt, uram – mondta Alfred. – Nagyon aggódónak tűnt a hangja. – Egy pillanatra elhallgatott, majd olyan bizalmas hangon szólalt meg, amilyet Bruce még soha nem hallott tőle. – Észrevettem, hogy minden megszépül és feldobódik, amikor ő itt van.
Bruce rápillantott a komornyikjára. Tekintetbe véve Alfred kétségtelen jóindulatát, a helyzetet képtelennek érezte.
– Akkor miért nem veszi őt feleségül, Alfred?
– Éppenséggel nem erre gondoltam, uram – válaszolt Alfred fapofával.
Bruce tehetetlenül vonta meg a vállát.
– Nem folytathatom az ügyet Alfred.
A komornyik megértőén bólintott. Hiszen közös terveik a messzi múltba nyúltak vissza. Tudták mindketten, hogy mi vár még rájuk. Bruce életébe most még egyáltalán nem fért bele egy asszony.
– Napier él – folytatta Bruce. – Most ő parancsol Grissom embereinek. Meg kell tudnom mindent, amit csak tud róla a rendőrség.
– Igen, uram. – Alfred hangja ismét tárgyilagosan csengett. Megfordult és elindult a denevérbarlang felé, hogy belekezdjen a hosszú órákig is elhúzódható kutatómunkájába.
Bruce-ből feltört egy aprócska, szomorú sóhaj, miközben Alfred elhaladt mellette.
– Pedig nagyszerű lány, nem igaz?
Válaszként Alfred csak szomorúan elmosolyodott.

Vicki alaposan megnézte azokat a képeket, amelyeket Bruce-ről készített. Azután, hogy a férfi eltűnt, Vicki figyelmével a Gotham City Square-en történő véres események felé fordult, és ott is készített néhány felvételt. Végül is ez volt a hivatása. A tekercset ő maga hívta elő, és különválasztotta azokat a képeket, amelyeken Bruce volt a rózsáival. Abban reménykedett, hogy a néhány fekete-fehér felvételben valahol ott rejlik a válasz a kérdéseire.
Nézte Bruce-t, ahogy a sikátorban térdel. Amikor a felvételt készítette, úgy látszott, mintha a férfi valamilyen szertartást hajtana végre. A téren is úgy állt ott az eszelős lövöldözésben, mintha már nem is önmaga lenne, hanem valakinek vagy valamiért számot kellene adnia egy másik térben és időben. – Az volt az érzése, hogy Bruce különös viselkedéséhez annak a fickónak is köze lehet, aki Jokernek nevezi magát. Bruce-t úgy vonzotta a zöld hajú pantomimikus gyilkossága, mint éjjeli lepkét a fény. Vicki először nem tudta, hogy a pantomimest hogy hívják. Csak akkor derült ki a neve, amikor Vinnie Ricorso bandájának többi tagja is megjelent a Gotham City városháza lépcsőin – és az ő testüket is golyók szaggatták át. Aztán mindegyik holttestet szépen bebugyolálták vörös szalagokba, és hozzájuk tűztek egy kártyát a következő felirattal: Ajándék Gotham Citynek – Jokertől.
Először Batman, utána ez a nem mindennapi horror – mintha sokan szeretnének feltűnni és így szerezni hírnevet maguknak Gotham Cityben. De mi köze lehet Bruce Wayne-nek ehhez az egészhez?
Ama bizonyos sikátornak valamiféle jelentősége kellett legyen.
Vicki tárcsázni kezdett. A telefonszám, amit hívott, kicsengett. Knox jelentkezett.
– Allie – mondta sietve a lány, nem hagyva időt Knoxnak arra, hogy elpuffogtassa szokásos elméncségeit. – Szeretném, ha ellenőriznél valamit. Oké? Derítsd ki nekem, van-e valami különös abban a sikátorban, amely a Pearl és a Phillips utcák kereszteződésénél van! Bye!
Izgalmában észre sem vette, hogy tegezésre váltott, de hiszen kollégák, és már olyan régen ismerik egymást! Knox nem fog haragudni érte, az biztos.
Amikor letette a kagylót, újra kezébe vette azt a bizonyos három fényképet. Bruce a virágokkal, Bruce a sarokban térdel, Bruce belerúg egy rozsdás konzervdobozba. – Mi az ördög ütött beléd, Mr. Wayne? – kérdezte magától hangosan.

KILENCEDIK FEJEZET

– És most következik a Hírek Helyszíni Eseményekről című adásunk, Becky Anita és Peter McElroy tudósítása.
A kamera Beckyre fordult. A riporternő mosolyog.
– Jó estét! – kezdi tudósítását. – A divat világában óriási megdöbbenést keltett két manöken: Candy Walker és Amanda Keeler halála. A halál okaként heves allergiás rohamot állapítottak meg, de nem lehet kizárni a kábítószer-fogyasztást sem. Peter?
Váltás Peterre. Ő is mosolyog.
– Folytatódnak az előkészületek a város alapítása 200. évfordulójának megünneplésére. Borg polgármester bejelentette, hogy felavatják az alapító, John. T. Gotham szobrát…
Hirtelen benyúlt egy kéz a képbe és odatett egy papírlapot Peter asztalára. A riporter felemelte, olvasni kezdte a rajta lévő szöveget – és lehervadt arcáról a mosoly.
– Épp most érkezett. Három titokzatos haláleset egy kozmetikai szalonban…
Beckyn nevetés tört ki. Peter elkomorulva szólt rá riportertársára.
– De Becky! Ezek az esetek aligha… Becky!!
A férfi hirtelen felugrott, mialatt valami zuhanásfélét lehetett hallani, amit a képernyő nem mutatott. Az egyik operatőr átkapcsolt osztott képernyőre és így mindenki láthatta a nézők közül, hogy mi történik Beckyvel. Vonaglott a székében, arca borzasztó görcsökben rángatózott. A kamera ide-oda ugrált, mintha az operatőr nem lenne biztos benne, mit is tegyen: mutassa-e, mi történik a stúdióban vagy sem. Technikusok rohantak be a színre, hogy segítsenek valahogy szegény Beckyn. A lány lassan felkecmergett, de a lábai nem engedelmeskedtek és karjaival vadul csapkodott. Ezek a kaszáló karok időnként összeakadtak egyik-másik szerencsétlen technikus karjával, aki közeledett a lányhoz. Döbbenetes színjáték volt, de a finálé messze felülmúlta mindezeket. A bemondónő végül elkezdett egyhelyben pörögni, mint egy balerina. Ahhoz képest, hogy milyen görcsös állapotban volt az imént, meglehetősen kecsesen mozgott.
A kamera szinte boldog arcot mutatott.
– Állítsátok le rögtön az adást! – ordította Peter hisztérikusan a rendezőnek. – Azonnal állítsátok le…
A kép eltűnt, csak sercegés hallatszott és megjelentek a szemrontó csíkok.
Hát, ez egész jó kis balhé volt, örvendezett Joker, miközben megnyomott egy gombot. Ami ezután következik, az még jobb lesz! Amint beindította a videót, a Joker-adó megszüntetett minden létező tv-állomást Gotham Cityben.
Az élénk színekben pompázó kép Candy és Amanda papírfiguráját mutatta, amint – még elborzasztó haláluk előtt – a kamera felé integetnek. A szájukkal azonban mintha valami történt volna. Jaj, de izgalmas! Animálták az ajkakat, melyek elképesztően széles mosolyra húzódtak…
És akkor felhangzott a háttérben egy vidám kis dalocska:

Mindenütt a napfény ragyogjon,
Süssön boldogság minden arcon!
A manökenek megmozgatták animált ajkukat:
SZERESSÉTEK JOKER T!

Hát, ez nagyszerű! Joker boldogan felsóhajtott. Mi más volt ez, ha nem tiszta művészet?
De a java még hátra volt.
A kép bevásárlóközpontra váltott, és ott lehetett látni Jokert, mint az árusok gyöngyét. Maga előtt tolta a bevásárlókocsit a szupermarket polcai között, mosolyogva integetett a tv-nézőknek, miközben egy ugyancsak boldogságtól ragyogó Muzak jelent meg a háttérben. Joker lekapott egy szép színes dobozt a polcról és a kamera felé nyújtotta.
– Új, javított Joker-márka! – kiáltotta a tőle telhető leghitelesebb tv-bemondói hangon. – Tartalma? Természetesen SMYLEX! Az én titkos mártásom! – Kezével most a képen kívüli részre mutatott. – És most következik a vakon kóstolás próbája!
A kép ismét váltott. A nézők egy összekötött, betömött szájú és bekötött szemű embert láttak, aki egy székhez kötve küszködött, hogy kiszabadulhasson. (Egyébként teljesen hiába.) A kép alján akkor egy kis fehér felirat jelent meg: NEM SZÍNÉSZ.
– Óóóó! – búgott Joker hangja. – Szegényke nem igazán boldog. Eddig az X márkát használta, de mostantól az új, javított, Joker-márkát!
A kamera távolodott, megmutatni a nézőknek, hogy a vak kóstoló nincs egyedül. Mellette ült egy ugyancsak bekötött szemű hulla, varázslatos mosollyal az arcán.
– Mosolyok, egyre csak mosolyok áramlanak felém! – folytatta Joker, akit most ismét mutatott a kamera és folytatta reklámtevékenységét. A képen egy manöken tűnt fel és mellette az újabb változata, ami a lányt a Joker-kezelés után mutatta: krétafehér arccal és különleges zöld hajzattal.
– Micsoda ragyogó arcszín! – harsogta Joker. – És milyen ragyogó rubin ajkak! A hajszín oly természetes, hogy a temetkezési vállalkozó biztosra mehet!
Ezután a képernyőn vagy egy tucat árukihordó furgon jelent meg. Oldalukon ott díszelgett azon finom árucikkek neve, amelyeket a nagy amerikai nemzet ipara manapság előállít.
– Tudom, most mit kérdeznek – búgott a reklámember hangja a kép mögött. – Ugyan, hol vásárolhatom meg ezeket a finom dolgokat? A helyzet az, emberek, hogy valószínűleg már vásároltak is mindegyikből!
Joker disztingvált képe ismét feltűnt a tévében. Szívélyesen integetett a nézőknek.
– És ha már megvették – folytatta nagy vidáman –, ne felejtsenek el boldog és elégedett arcot vágni hozzá!
A vidám hangocskák újra énekelni kezdtek, ezúttal egy másik dalocskát.

Vegyétek, vigyétek a Joker-márkát!
Megváltoztatja Gotham arculatát!

Joker beszüntette az adást. Remek műsort produkált! Lelki szemeivel szinte látta Gotham polgárait: a fiatal nőket, akik ezután nem mernek este randevúra menni, az ifjakat, akik rémüldöznek a dezodoroktól és borotvakrémektől, és egész családokat, akik többé nem bíznak a gyógyszeres szekrénykéjükben lévő gyógyszerekben.
Ez volt Joker életének legszebb órája. Szupershow-t rendezett Gothamben! Olyat, ami örök időkre emlékezetes lesz.
Vagy legalábbis addig, amíg marad a városban egykét élő ember…
Ezt múlja felül Batman, ha tudja!

Bruce Wayne kikapcsolta a tévét. Joker adása véget ért, utána csak a sercegés és villódzás maradt. Bruce előre tudta, hogy ez fog történni. Most már rajta volt a sor, hogy megtegye az ellenintézkedéseket.
Alfred belépett a szobába és a nyilvántartása számára ismét átnyújtott egy papírszeletet.
Bruce hangosan olvasta a cédulán álló szöveget:
– Tizenöt éves korában halált okozó fegyverrel támadást hajtott végre. – Alfredre pillantott. – Kedves fickó! – Aztán tekintete visszatért a papírlapra. – A pszichológiai vizsgálat eredménye: magasrendű értelem, teljes kiegyensúlyozatlanság, tehetség a természettudományok terén, ami leginkább a kémiában mutatkozik meg. Művészi érzék és hajlam.
Gondterhelten megköszörülte a torkát.
– A kémiában?
Megfricskázta Jack Napier egyik fényképét, majd a komornyikjára nézett.
– Menjünk vásárolni, Alfred.

PÁNIK LETT ÚRRÁ GOTHAMEN! – harsogta a Globe címoldala.

MÉRGEZETT ÁRUK MEGÖLTEK 16 EMBERT!
KI A TITOKZATOS JOKER?

A képernyőn egy bemondónő jelent meg. Nem volt valami jó színben, a smink ellenére sem. A szeme alja is kissé táskás volt.
– …hat újabb haláleset – mondta. – Egyelőre még senki nem derítette ki, hogy mi Joker halálos fegyvere.
A kamera most egy férfibemondót mutatott. Meglehetősen csúnya férfit, különösen az orra ütött el erősen a szépségideáltól.
– A jelek szerint mitől kell óvakodnunk? – kérdezte.
– Szépségápoló és tisztasági cikkektől, úgy mint kölnivíz, szájvíz, dezodorok…
Ismét a bemondónő következett. Nagyon csúnyán festett szegény. A haja merő gubanc, középkorú arcán tisztán látszottak a ráncok.
– A helyzet még ennél is rosszabb… Fogalmunk sincs ugyanis arról, hogy még miktől kellene óvakodnunk. A hatóságok szorgosan vizsgálják az árukat Gotham üzleteiben. Ez az egész egy lidércnyomás…
Lidércnyomás és téboly az üzletekben? Szavamra, ezek a tévések meg a firkászok megtalálják a megfelelő szavakat, akkor is, ha úgy festenek, mint a mosott hullák. Joker tapsolt örömében. A helyzet napról napra javult.
Gordon nem akarta elhinni, hogy a polgármester hívja. Gotham City ostromállapotban volt. Harvey Dentnek adta át a telefont. A polgármester szózuhatagát nem lehetett megállítani.
– Akkor is meg fogjuk tartani a fesztivált, ha saját magamnak kell a közönséget a helyszínre terelnem, fegyverrel a kezemben!
Dent letette a kagylót, de a polgármester tovább ordított.
– Hallja, amit mondok, Dent? A fesztivál megkezdődik. Azonnal derítse ki, hogy ez az őrült pofa mivel mérgez bennünket? Érthetően beszélek?!
Dent pillantása, amit most Gordonra vetett, meglehetősen beszédes volt. Mintha azt mondta volna: Ha te nem ölöd meg, akkor én fogom!
– Már intézzük a dolgokat – válaszolta.

Bruce Wayne fegyvertárában borongott. Alfred, éppen egy légpuskát olajozva, felnézett rá.
– Uram, megkérdezhetem, hogy látta-e már Miss Vale üzenetét? – kérdezte a komornyik. – Előreláthatóan tíz perc múlva a múzeumhoz érkezik, ahol önöknek előre megbeszélt találkájuk lesz.
– Múzeum? Miss Vale? Tényleg találkozóm van vele?
Alfred a lehető legbuzgóbban bólogatott.
Bruce teljesen megfeledkezett a dologról. Az utóbbi másfél napon folyvást csak azon a bizonyos kémiai problémán rágódott. Lehet, hogy már teljesen az agyára ment ez a Napier? Persze, nem csoda, ha azt veszi, hogy ez az ember ki akarja irtani egész Gotham Cityt.
De ettől függetlenül megvan a saját élete is. Valószínűleg megígérte Vickinek, hogy találkozik vele a múzeumnál. Szóval a lány tíz percet késni fog. Attól tartott, hogy ő maga ennél még sokkal többet fog késni.
Aztán eltűnődött. Vajon Alfred honnan tudja, hogy hánykor kell találkoznia a múzeum előtt a lánnyal?

Joker nagyon okos volt!
Szép feketére mosta be a haját. Napsütötte színű púderrel kell az arcát is kikészítenie. Semmi értelme nem lett volna, hogy megrémítse Vicki Vale-t, különösen így, hogy már annyit fáradozott a megszerzésén. Először is utánozta Bruce Wayne komornyikjának a hangját, találkozót beszélt meg a kedves Miss Vale-lel, aztán meg rábeszélte Aliciát – némi erőszakkal megdolgozva –, hogy Vicki nevében hívja fel a komornyikot és erősítse meg a randevút a másik félnél is. Wayne meghívására nyilvánvalóan nem volt semmi szüksége, de ez hozzátartozott Joker rendszeretetéhez. Végül is, miért ne ölhetné meg már most ezt a milliomos playboyt és állítaná félre, mint versenytársat az útjából?
Gondolatai mosolyt fakasztottak az arcára, amint a végső igazításokkal foglalkozott ábrázata kikészítésén. A sminkelés meglehetősen fáradságos dolog volt, de hát az ember igyekezzen minél jobb benyomást kelteni az első randevún.
– Jack? – Alicia bágyadt hangja zavarta meg a piperészkedést. – Elmégy valahová?
A lány szinte betántorgott a szobába. Félig lehunyt szemmel bámult ki egy selyemálarc szemrésein, amit mostanában állandóan hord. Micsoda szégyen! Mit mondhatott volna neki, amit kábítószertől eltompult agyával fel tudott volna fogni? Joker megrázta a fejét. Lám, Alicia sorsa is bizonyítja, hogy a túlságos jómód tönkreteszi az embert.
Elégedetten szemlélte megújult énjét az öltözőasztal tükrében. Hiányzik még valami? Bármilyen csekély dolog is, ami lehengerlőnek szánt megjelenését csorbíthatta volna? Aha! Persze! A virág a gomblyukába! Alicia egy lépést hátratántorodott.
– Megyek a Fleugelheim Múzeumba – mondta. – Apuci művészkedik egy kicsit…
Alig tudott elszakadni a tükörtől. Ám nem tehette meg, hogy megvárakoztatja Miss Vale-t. Különösen most nem, hogy olyan tökéletes külsőt varázsolt magának.

TIZEDIK FEJEZET

Vicki az órájára pillantott. Már húsz perce várakozott! Minden eltelt perccel egyre dühösebb lett. Hogyan álljon Bruce elé, ha egyszer Bruce Wayne nem hajlandó megjelenne?
Egyébként is – miért vált hirtelen olyan fontossá számára Bruce Wayne? Hiszen mindössze csak egyetlen éjszakát töltöttek együtt. És egyikük sem kötelezte el magát a másiknak, az ilyen ki nem mondott elkötelezettség csak az ő agyában merült fel.
Már nem tudta, mit gondoljon. Teljesen megzavarodott azon a napon, amikor a két manöken a szeme láttára halt meg… Úgy érezte magát megint, mintha Corto Maltese-ben lenne. Egy olyan világban, amely telve van erőszakkal és értelmetlen halállal. Olyan világban, amelyikben senki nem bízhat meg senkiben, és ahol semmi sem bizonyos vagy magától értetődő. Szinte egyik pillanatról a másikra egy újabb háború kellős közepén találta magát. Olyan háborúban, amelynek Joker írja elő a szabályait. A különbség csak annyi, hegy ez a háború nem egy kézigránát felrobbantásával vagy egy terrorista géppisztoly lövéseivel kezdődött, hanem azzal, hogy két nő halálra röhögte magát szó szerint – Joker szellemében.
Vicki dühösen meredt gin-tonikjára (mely ott árválkodott a pasztellkék asztalon. A kávézó nagyon kellemes hely volt, olyan erkély, amelyről kitűnő rálátó nyílt az egész Fleugelheim Múzeumra. És mégis, minden valószínűtlennek tűnt itt a múzeumban. Egy olyan fényes és valószínűtlen máznak, amely Gotham City agyonolajozott, de már félig lerobbant gépezetét takarja. Azt a gépezetet, amely bármely pillanatban felrobbanhat.
Látásmódjáért, gondolta, valószínűleg Corto Maltese a felelős. Ha az ember életében csak egyszer is élt háború sújtotta vidéken, soha többé nem képes hinni és bízni a mindennapi életnek az ő számára meglehetősen látszólagos békéjében. Az utóbbi évet szinte a szakadék szélén egyensúlyozva töltötte. Most viszont valószínűleg túllépett ezen a peremen, csak még nem vette igazán észre. Mi az ördögöt akarhat tőle ez az őrült pasas?
Kezdte már úgy érezni magát, mint akit csapdába csaltak. Valakinek feltétlenül beszélnie kellett volna erről. De csak Bruce-nek szeretett volna.
A férfiban volt valami belső erő, valami, ami énje bensejében rejlett, mélyen a szórakozott homlok alatt, amit a világnak szánt. Eleinte őt magát is meglepte, hogy mennyire szeretne Bruce-szal mindenféléről bizalmasan beszélgetni. Érzelmei sokkal mélyebbek voltak iránta, mint azt eleinte feltételezte volna. Vele akart beszélni Jokerről és Gotham Cityről is. Lehet, hogy Bruce nem osztja vagy viszonozza érzelmeit, de erről meg kell bizonyosodnia.
Ismét karórájára pillantott. Mindössze csak egy-két perc telt el azóta, hogy az imént leolvasta róla az időt. Elhatározta, hogy marad még egy darabig. Bruce-nak jönnie kell. Végül is ő volt az, aki egy kétszemélyes asztalt foglaltatott számukra a múzeum kávézójában. A pincér azonnal a foglalt asztalhoz kísérte és biztosította róla, hogy Wayne úr ugyan valamivel később, de biztosan jönni fog.
Közben azon kezdett tűnődni, hogy Wayne miért éppen ide kérette? Persze az is lehet, hogy az egész ügyet Alfred intézte Bruce helyett. A lány nagyon szimpatizált az idős komornyikkal, és úgy látta, hogy az is kedveli őt. Korábban eszébe sem ötlött a lehetőség, de most, itt ülve a kávézóban Bruce-ra várakozva, úgy vélte, nem lehetetlen, hogy Alfred felcsapott házasságközvetítőnek. Ha így van, vajon Mr. Wayne hogyan fogadja a dolgot? Érzelmeiről az árulkodik a legjobban, hogy késik? A lány eltűnődött, nem érti-e félre Bruce szándékait. Aztán meg azon, hogy miért nem pattan fel a székéről és távozik. Ismét az órájára nézett.
Úgy döntött, hogy marad még egy percig.
Éppen a gin-tonikját szopogatta, amikor észrevette, hogy a pincér feléje tart. Kezében egy csomag volt.
– Miss Vale, ez az imént érkezett az ön nevére! – mormogta és máris sarkon fordult.
Kicsinyke csomag volt, barna csomagolópapírba burkolva. Rajta három szó piros ceruzával: az ő neve és nagy betűkkel, hogy SÜRGŐS.
Feltépte a papírt. Belül kis fehér dobozt talált és mellette egy ceruzával írt üzenetet: KEDVES V. VALE! VEGYE FEL AZONNAL!
Vicki kinyitotta a dobozt. Mi a csuda lehet az a kis vörös és zöld dolog benne? Még leginkább egy miniatűr gázmaszkhoz hasonlított.
Hirtelen különös sziszegő hangra figyelt fel. A helyiség szellőzőnyílásaiból bíborszínű füst szivárgott. A pincérek az egész helyiségben összeestek. A kezükben tartott tálcák az ételekkel együtt a földre potyogtak. A mellette lévő asztalnál ülő fickó kiejtette kezéből a süteményes villát, és arccal előre, az előtte lévő tányérkára bukott.
Vicki föltette a maszkot.
Egy pillanat múlva már egyedül csak ő volt magánál az egész helyiségben. Körülötte legalább százan zuhantak le a szőnyegre. Néhányan az asztalukra borultak. Egyesek a lerántott ételek közt hevertek. A többség a földön feküdt, kitekeredett karokkal és lábakkal, természetellenes pózba merevedve. Jó néhányan az ajtó közelében csoportosulva estek össze, mert amikor észrevették, hogy mi történik, menekülni igyekeztek, de már hiába. Mindnyájan elvesztették az eszméletüket.
Legalábbis Vicki azt remélte, hogy mindnyájan csak eszméletlenek.
Ekkor a múzeum távoli ajtaja nagy robajjal kitárult. Akár tetszett Vickinek, akár nem, látogatókat kapott.
A fiúk közül néhány kisméretű plasztikbombákkal lerobbantották a múzeumnak az áruszállítás céljára használt kapuit a pántjaikról. Látogatási idő lévén, ezek a durva fickók minden további nélkül békésen is besétálhattak volna a múzeumba. Mire volt jó akkor ez a nagy felhajtás?
Joker jött elöl. Az alkalomhoz illően művészbarettet nyomott a fejébe. A fiúk fürgén követték vezérüket pezsgővel és poharakkal; Boom, shakalakalaka Boom, shakalakalaka… – üvöltött a zene. Eljött a buli ideje.
Joker odament a szemközti falhoz, hogy szemügyre vegye az ott függő képet.
– Rendben, fiúk – mondta. – És most kulturálódjunk!
A fiúk mindegyike kiválasztott magának egy festményt és mellé állt.
Boom, shakalakalaka, Boom, shakalakala… kommentálta az eseményeket a magnó.
Joker felsóhajtott. Megilletődött ennyi remekmű láttán. Ez még annak ellenére is így volt, hogy a környezet és a helyzet nem kedvezett kifejezetten a műélvezetnek. A pezsgő és a zene tökéletesen rendben volt, csak az volt zavaró, hogy kerülgetniük kellett a földön heverő testeket. Ha az ember nem ügyelt, könnyen ráléphetett valaki fejére vagy nyomorékra rúghatta a bokáját. Hát, igen, mégis igaz a mondás: az embernek meg kell szenvednie a művészetért…
Ah, és ott volt egy festmény, amelyet Joker azonnal felismert: A Kékruhás fiú. A csodálatos művet Gainsborough festette. Gyönyörű, egész alakos ábrázolás egy tiszta kékbe öltözött fiatalemberről. Micsoda vonalvezetés és színérzék! A mű csaknem tökéletes volt.
Joker kinyújtott botjával követte az alak körvonalait, így még inkább érezte a művészi alkotásból sugárzó, egész valóját betöltő csodálatos hatást. Aztán megnyomott egy gombot bambuszból készült sétapálcája végén, ami által kiszabadított rejtekéből egy éles pengét. Saját alkotóképességét is hozzá akarta adni a műhöz.
Joker ráharapott a nyelvére, és egy óriási Joker-mosolyt hasított bele a kék fiú arcába. Na, ugye! így már sokkal jobb! Rávigyorgott alattvalóira. A művészi alkotás elégedettséget szül. És alkotni jó!
Emberei a nagy tettet bátorításnak fogták fel, és maguk is hozzáláttak kreatív késztetéseik kiéléséhez. Késeikkel és spriccelő festékekkel új, teljesen modern külsőt adtak egy csomó elfáradt és teljesen megzápult mondanivalójú, avitt Manet-, Renoir- és Degas-képnek.
Boom, shakalakalaka… – biztatta őket a magnó. Boom, shakalakalaka. Zenekísérettel minden sokkal jobban megy. Ahogy Joker szokta mondani: fütyöréssz munka közben!
Joker lassan vonult a festmények előtt. Hagyta, hogy a fiúk a kedvüket töltsék a műalkotásokon, kivéve a legjobbakat. Mi is van még itt? Például a Sikoly, Edvard Munch műve. Egy fekete-fehér figura, akiből a fájdalom, gyötrelem és őrület iszonyatos sikolyt csal elő, olyan lény, aki egyszerre szánakozó és rémítő is elkavarodottságában, olyan valaki, akiben mintha az egész világot betöltő gyötrelem és őrület testesült volna meg.
A szeme sarkából észrevett egy tőrt, mely éppen akcióba lendült volna. Intett Bobnak, aki éppen részt akart vállalni az alkotások továbbfejlesztésében. Joker intően felemelte a mutatóujját.
– Ezt meglehetősen kedvelem – mondta. – Hagyd békén!
Bob elvigyorodott és bólintott. Odébb kotródott a fal mentén, és úgy döntött, hogy egy Jackson Pollockot fog tökéletesíteni a kezében tartott tőr és a festékspray segítségével. Jackson Pollock? Nem nagy ügy, hadd legyen meg a maga mulatsága!
De közben Jokernek más dolga is akadt. A hölgy, akivel itt randevút hozott össze, nyilván már fenn vár a kávézóban.
Boom, shakalakalaka. Boom, shakalakalaka…
Vicki érezte, hogy a csapda bezárul körülötte.
Joker egy tucatnyi emberével berontott a múzeumba, és nekiállt módszeresen tönkretenni a hallatlanul értékes műalkotásokat. Vicki azon tűnődött, hogyan tudhatna elmenekülni, de a gengszterek megjelenése után pár perccel Joker emberei már minden létező kijáratot elálltak, beleértve a vészkijáratot is.
Joker éppen akkor pillantotta meg a lányt. Barátságosan integetve közeledett felé. Arca már nem volt olyan kísértetiesen fehér, de a torz mosoly letörölhetetlenül ott ült rajta. Vidám lelkendezése méginkább tudatosította Vickivel, hogy menthetetlenül csapdába került.
Joker odahúzott az asztalához egy széket, s fejével a gázálarc felé bökött.
– Most már biztonsággal leveheti.
A lány habozva bár, de levette a kis gázmaszkot, miközben Joker csettintett az új javai. Két legénye azonnal odarohant, az egyik két gyertyatartóval, a másik magnóval a kezében.
Boom, shakalakalaka. Boom, shakala…
Joker megnyomott egy gombot. A diszkózenét hirtelen ezertagúnak hallatszó vonószenekar muzsikája váltotta fel. A férfi kétsoros zakója belső zsebéből ezüst öngyújtót húzott elő. Megnyomta, hosszú láng tört ki belőle. A lánggal meggyújtotta a gyertyákat. Az egész úgy festett, mint egy romantikus jelenet harsány paródiája.
– Maga gyönyörű – állapította meg Joker mézesmázos hangon.
Vicki csak bámult rá az asztal fölött. Mit is mondhatna egy őrültnek?
– Köszönöm – tartotta végül ezt a semleges szót a legodaillőbbnek.
– Milyen kár, hogy a szépsége kissé divatjamúlt – folytatta Joker. – Bizonyos vagyok benne, hogy magát is képesek leszünk egy kissé maibbá tenni.
Közelebb húzta székét a lányhoz. Vicki igyekezett ellenállni a kísértésnek, hogy ugyanakkor a magáét távolabbra húzza. Csak kell lennie valamiféle kiútnak ebből az átkozott helyzetből! Mindaddig persze jó képet kell vágnia a rossz tréfához, amíg ezt a kiutat meg nem találja.
Joker most egy közepes méretű fekete mappára pillantott, amit Vicki a széke karfájára támasztott.
– Ez a maga mappája! – kiáltott fel örömtől sugározva a férfi.
– Iiiigen – válaszolta Vicki, akit egy kissé meghökkentett a férfi nagy lelkesedése. – Úgy volt, hogy találkozom egy barátommal és meg akartam mutatni neki a munkáimat…
Joker felkapta a mappát, és szinte ugyanazzal a mozdulattal már ki is nyitotta, és az asztalra téve szétterítette. A benne lévő képek elején divatfotók voltak.
– Ez elég szar – bökte ki Joker.
A magazinok címlapjára készített fotókat is undorral lapozgatta.
– Ez is mind szar – ismételte meg előbbi véleményét. Egyre gyorsabban forgatta a lapokat, államfők portréit, világeseményeket, szép tájakat láthatott rajtuk.
– Szar, szar és megint csak szar! – skandálta. Egyszer csak abbahagyta a lapozgatást.
– Végre valami igazán jó munka!
Vicki látta, hogy a Corto Maltese-ben készített fotóihoz ért.
– Ezek a koponyák – áradozott Joker. – A hullák. Csodálatos ragyogást kölcsönzött nekik. – Rávigyorgott Vickire. – Én nem értek hozzá, de nekem kifejezetten tetszenek.
Vicki nem tudta, mit mondjon, így inkább nem szólt semmit.
– Hadd mondjam meg, mire gondolok, édeske! – kezdte Joker bársonyos hangon. – A minap éppen a fürdőkádban ültem, amikor rájöttem, hogy én nagy embernek születtem. Tudja maga is, hogy az emberek milyen sokat adnak a megjelenésre. Nem így van? – Megrázta a fejét. – Tudja, az ilyesmi nekem már egyáltalán nem számít. Csak a bűn, amelyben tökéletesen beérnek a szenvedélyek.
Hangja egyre emelkedettebbé vált, mintha mondanivalójának ahhoz a részéhez érkezett volna, amikor olyan kijelentéseket tesz, amikben valóban hisz. – Mostanság olyan különleges dolgokat művelek, amelyek követéséről az egyes emberek legföljebb csak álmodozni szoktak. Művészetté nemesítem mások halálát! – Diadalmas mozdulattal mindkét kezét a magasba emelte. – Érti már? Én vagyok a világ első olyan embere, aki az emberölést művészi szintre emeli!
Vickinek már teljesen elege volt ebből a tébolyult emberből. Kihívó tekintetet vetett rá.
– Tulajdonképpen mit akar elérni? – kérdezte.
– Azt akarom, hogy az én arcképem díszítse az egydolláros bankjegyeket! – kiáltott fel asztaltársa, még mindig az előbbi hévvel.
Vicki hátradőlt a székében.
– Célkitűzésnek nagyon szép. Csak abban nem vagyok biztos, hogy nem tréfának szánja-e?
Joker dühösen felüvöltve az arcára bökött.
– Úgy nézek ki, mint akinek viccelni van kedve?
De a következő pillanatban már ismét a lányra vigyorgott, hirtelen támadt dühe mintha elpárolgott volna.
– Nézze – mondta a régi, bársonyosan búgó hangon –, mi nem vagyunk olyanok, mint a többi közönséges ember. Mi művészek vagyunk! Hadd mutassak magának egyet a műremekeimből!
Egyik emberére nézett.
– Bob, volnál szíves behozni Aliciát?
A gengszter elkotródott. Joker ismét Vicki felé fordult.
– Kitűnő felvételeket készíthet majd a művemről – mondta. – Arról már nem is beszélve, hogy az én műveim fotózásával minden bizonnyal a művészi fotósok élvonalába kerül.
Vicki kezdte úgy érezni, hogy ha nem félne annyira, Jokert bizonyára izgalmas, érdekes figurának találná. A férfi teljesen őrült volt, de ugyanakkor maradéktalanul őszinte.
A háta mögül meghallotta egy nő hangját.
– Jack?
Vicki megfordult. Joker embere odavezetett hozzájuk egy fehérbe öltözött nőt, aki porcelánbaba-álarcot viselt és úgy tűnt, mintha nem állna szilárdan a lábán. Kísérőjének legalább akkora fáradságot okozott az, hogy megtartsa őt a lábán, mint az, hogy előrefelé ösztökélje.
– Azt mondtad, majd nézhetem, amikor tökéletessé teszitek a festményeket – mondta az újonnan jött. Hangja bizonytalan és fátyolos volt, mintha alkohol vagy kábítószer hatása alatt állt volna.
Joker vadul forgatta a szemét.
– Ajaj, most bajban vagyok!
Vicki nem tudta megtagadni önmagát, újságírói lényének nem volt nyugta. Bár kissé félt a választól, mégsem állhatta meg, hogy meg ne kérdezze:
– Miért hord ez a nő maszkot?
– Nos, ő még csak egy ideiglenes vázlat – válaszolt Joker szerénykedve. – Alicia! Gyere ide, ülj le! Mutasd meg a hölgynek, hogy miért viselsz maszkot!
Egy másik fickó odatolt az asztalhoz még egy széket, Alicia leült rá. Elkezdte levenni a maszkját, de kábultsága miatt sokat ügyetlenkedett.
– Nos, most majd láthatja, Miss Vale – folytatta Joker –, hogyan hoztam összhangba Aliciát az új filozófiámmal. Akárcsak én magam, ő is egy élő műalkotás.
Aliciának végre sikerült levennie a maszkot.
– Ó, istenem!
Vicki majdnem kibukott a székéből ijedtében. Nem tudott uralkodni magán. A szék nagy robajjal dőlt fel, mikor felpattant az asztal mellől.
– Hát, nem vagyok éppen Picasso – szerénykedett Joker. – Tetszik?
Vicki rémületében egy másik széket is felborított, ami Joker elé esett. Még hogy tetszik-e? Nem volt képes újra ránézni Aliciára, bárhogy próbálta is magát rákényszeríteni. A lány arcának a bal oldala teljesen normális volt, szép manökenarc. De a jobb arca… A bőr beleolvadt az elhegesedett izmokba, amelyei aló! itt-ott már a csont is kilátszott. Vajon mennyi időbe tellett Jokernek, amíg ennyire elcsúfította áldozatát?
Joker rávigyorgott Vickire, szokott őszinte, de egyben őrültnek is látszó mosolyával. Mit mondhatna ő egy ilyen embernek? És hogyan juthatna ki innen?
– Hát… tényleg nagyszerű mű – nyögte ki nehezen. – De miben segíthetnék én magának?
Joker széttárta a karját.
– Egy kicsike dallal – mondta éneklő hangon. Lábával ritmust verdesett. – Meg egy kis tánccal – mondta vidáman, úgy tett, mintha valami nagyot és kerekei helyezne el egy pózna tetején. – Meg Batman fejéve! egy lándzsa hegyén – összegezte kívánságait örömtől rezgő hangon.
– Elmondhatná nekem, hogy mit tud… – két karjával a denevér szárnyalását utánozta.
Vicki tagadóan rázta fejét.
– Nem tudok semmit Batmanról.
– Valóban? – kérdezte Joker közönyösen. Mintha éppen ezt várta volna. Joker közben többször is felvonta a szemöldökét. – Nos, akkor hát játsszuk e! azt, hogy mi milyenek vagyunk egymás szemében.
Na, nem! Egy olyan emberrel, mint Joker, nem lehet tréfálni!
– Én például őrültnek tartom magát! – robbant ki végül, félig felemelkedve ültéből.
– Tényleg? Én meg még azt hittem, hogy a Halak jegyében születtem. – Esdeklőn széttárta a karját, ahogy ott állt. – Béküljünk ki! – elindult az asztal mellett a lány felé. – Itt egy szál virág!
Egyik kezével nagy kört írva le, kivette gomblyukából a virágot, a másik kezével pedig benyúlt a kabátzsebébe. A virágnak nagy, fénylő bimbója volt, úgy látszott, műanyagból készült, bár semmi természetellenes nem volt benne.
– Ne! – sikoltotta Vicki egyszerre. Oldalra ugrott, majdnem felborítva az asztalt, miközben a bíbor virág közepéből valami tele folyadék spriccelt feléje. A mögötte lévő oszlop (amely elől elugrott), füstölni és sercegni kezdett. A bimbóban lévő folyadék sav volt!
Joker ismét a lányra vigyorgott. Egy lépést tett feléje, mintha bízna abban, hogy a lány még most is, amikor már tudja, mi vár rá valójában, mégis kész volna elfogadni a virágját. Pedig nyilvánvaló volt, hogy meg akarja ölni, vagy ami még rosszabb, azt akarja tenni vele, amit Aliciával. Vicki hátrált és belebotlott egy tálalókocsiba. Joker közeledett hozzá.
A lány mindenáron távol akarta magától tartani. Fegyverre volt szüksége! Felkapott egy vizeskancsót a zsúrkocsiról és Joker felé hajította.
– Ne! – sikoltotta a férfi, miközben kezével eltakarta az arcát. – Ne!
Összegörnyedt. A víztől a bőrére kent festék elkezdett lemosódni, és előtűnt alóla bőrének mészfehér színe.
– Elolvadok! – kiáltotta térdre rogyva. – Elolvadok – ismételte, miközben a padlón fetrengett. – Ó, istenem, elolvadok!
Vicki annyira megdöbbent, hogy csak pillanatok múlva fogta fel, hogy Joker egy közismert meséből idézi a gonosz boszorkány szavait.
– Segítség! – folytatta Joker már talpraállva, de csak támolygott.
Ennyire megsértette volna? A lány akaratlanul tett egy lépést előre. És akkor a férfi hirtelen előrelendült.
– Huuu! – kiáltotta. Rávetette magát a lányra, és Vicki nem menekülhetett. Már nem látott mást, csak a bíbor virágot és a férfi arcán azt a jellegzetes hatalmas vigyort.
Fentről hirtelen erős zaj, csörömpölés hallatszott.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Minden tökéletesen ment, egészen eddig – gondolta Joker.
Felnézett. Valami áttört a tetőablakon és rövidesen a padlón állapodott meg.
Nem, javította ki magát Joker, ez a valami nem egy közönséges zaj, ez maga a Batman.
Mintegy másfél méternyire kötött ki tőle. Öklét Joker felé lendítette. Valami a csuklójára volt erősítve.
Le fogja lőni? Joker még túl fiatalnak érezte magát ahhoz, hogy meghaljon. Azon gondolkodott, hogy futni kezd, de rádöbbent, hogy Batman odaszögezheti őt, még mielőtt egyetlen lépést is tenne. Szűzanyám! Ez lenne a kicsi Rico vége?
Batman tüzelt.
A furcsa lövedék kétfelé röpült, a golyók Joker mellett csapódtak be a falba. Joker észrevette, hogy a lövedékekhez huzalok voltak erősítve. Volt egy harmadik huzal is, mely a tetőablak felé vezetett.
Batman megragadta Vickit és odalendítette a magának készített szökőkötelek felé, melyek a teraszról lenyúlva az egyik kijárathoz vezettek.
Jokernek némi idő kellett ahhoz, hogy magához térjen.
– Micsoda játékszerek! – kiáltott fel végül. – Hol az ördögbe szerzi be ezeket a csodálatos játékszereket?
Körbenézett az emberein. Mindegyikük legalább annyira megdöbbentnek látszott, mint ő maga.
– Az isteneteket, ne csak álljatok és bámuljatok itt! – ordított rájuk. – Menjetek utána!
Utána mentek. Joker felsóhajtott. Mindennel neki kell törődnie?

Vicki jópár pillanat után döbbent csak rá, hogy megmentették. Batman átölelte és egy másodperc sem telt bele, máris lenn voltak a teraszról, és kinn termettek a Gotham téren. Amint földet értek, a férfi elengedte őt és egy oldalt nyíló sikátor felé mutatott. A lány a jelölt irányba futott, míg a férfi valami korongfélét hajított a mögötte lévő kijárat felé. Az egész előtér azonnal megtelt füsttel.
– Ugorj a kocsiba! – kiáltott Batman.
A kocsiba? A lány fürge pillantása végigsöpört a sikátor egyik oldalán sorakozó kocsikon.
– Melyikbe? – kérdezte.
Akkor vette észre az autót.
– Ó – mondta, amikor megpillantotta a szurokfekete szuper sportkocsit. A kocsi oldala alig hallható zúgással előre csúszott és kinyílt. Belseje inkább kétüléses pilótafülkére hasonlított, mint autóbelsőre. Vicki bemászott az utasülésre.
– Gyújtás! – parancsolta Batman.
A műszerfal kivilágosodott. Legalább tucatnyi különböző műszer és kijelző jelent meg rajta. A műszerfal bal oldalán kis fényfelirat jelent meg: Hangazonosítás rendben. Volt valamiféle irányító műszerfal a két ülés között is, tele fényekkel, gombokkal, kapcsolókkal.
– Gyújtás rendben – vette a parancsot egy számítógéphang.
A motor azonnal felpördült, ahogy Batman elhelyezkedett a másik oldalon lévő ülésben. Abban a pillanatban, ahogy Batman szólt Vickinek, hogy kapcsolja be a biztonsági övét, az ajtók leereszkedtek és mindkettőjüket légmentesen zárták a külső világtól.
A kocsi csikorgó kerekekkel söpört végig a sikátoron, egyenesen afelé az ajtó felé, amelyen az imént jöttek ki, és ahonnan most egymás után tántorogtak elő Joker emberei, rémülten szétrebbenve, amikor Batman kocsija bömbölve elrohant mellettük. Vicki a visszapillantó tükörbe nézett. Joker emberei éppen felkapaszkodtak egy bútorszállító kocsihoz hasonló zárt teherautóba, néhányan pedig személygépkocsikba szálltak.
Jobbján a lány fényfelvillanást vett észre. Hát, persze, a kocsi jelez, mert fordulni akar. Ezután a kivilágított sebességmérőre pillantott. A kocsi ötven mérföldes sebességgel fordult be a sarkon.
Gothman City szívébe értek. Vicki agyába sokkosan hasított bele a felismerés: annak ellenére, hogy ezen a napon már rengeteg minden történt, a városra még csak most szállt le az alkonyat. Az utcákon autók nyüzsögtek, járókelők siettek vagy sétáltak a járdákon. Észrevette, hogy néhányan futásnak erednek, amikor Joker zárt teherautója csikorgó gumikkal befordult a sarkon és félig felrohant a járdára.
Batman fokozta a sebességet. Vicki szemébe ismét bevillant a jobb oldali index fénye. Most már legalább kilencven mérföldes sebességgel száguldottak. Nem, gondolta a lány, még egy ilyen kocsi sem lehet képes rá, hogy kilencven mérföldes sebességgel forduljon be a sarkon.
Batman megnyomott egyet a rengeteg kapcsoló közül a két ülés közötti irányító táblán. Vicki oldalán hirtelen megjelent egy kötél, a végén szigonnyal, amely belevágódott a járdát övező téglafalba, és így a kocsi már teljes biztonsággal fordulhatott meg derékszögben, kilencvenes sebesség mellett. A sarok után Batman ismét megnyomott egy kapcsolót, mire a kötél visszatekeredett. Továbbra is tartották a sebességet.
– Az isten verje meg! – üvöltötte Batman.
Belerohantak egy zsákutcaszerű sikátorba. Az utcának előttük mintegy száz yardnyira vége szakadt. Batman beletaposott a fékbe és megnyomott egy gombot a műszerfalon.
A kerekek szinte pillanatok alatt leblokkoltak, és a kocsi 180 fokos fordulatot tett. Így már az orra éppen az ellenkező irányba mutatott.
Batman ismét beletaposott a gázba és máris kifelé, a Gotham tér irányába száguldottak. A kocsi előtt narancsszínű fények villantak fel. Vicki azonnal rájött, hogy az éjszakai brigád dolgozik a téren, a lelátók építésén. Borg polgármester dédelgetett parádéjára készültek. Előttük egy hatalmas darus kocsi zárta el az utat, és éppen feléjük tolatott.
Batman balra rántotta a kormányt, hogy elkerülje az ütközést, de még így sem volt elég helyük az átjutáshoz. A férfi eszelősen taposta a féket, miközben a járda felé sodródtak. Mindössze néhány centire álltak meg a lámpaoszlop előtt.
Mindenfelől emberek rohantak feléjük. Vicki kinézett a hátsó ablakon. A zárt teherautó és az őket üldöző kocsik fenyegetően közeledtek feléjük. Batmanre pillantott. Csak van valami mód, hogy kijussanak ebből a csávából.
– Nem lehetne esetleg… – kezdte a lány. A férfi megrázta a fejét.
– Túl sok itt az ember.
Ismét megnyomott egy gombot, és az ajtók surrogva kinyíltak.
– Gyere! – kiáltott oda a lánynak, amint kiugrott az üléséből.
– Pajzsok! – rendelkezett azonnal, amint a lány kívül volt a kocsin.
– Pajzsok rendben – válaszolt a számítógéphang.
Fekete acéllemezek csattantak a helyükre, beborítva a pilótaülést, a kerekeket és a kipufogórendszert; a kocsi pillanatokon belül hatalmas, fekete, áthatolhatatlan erőddé változott.
De Vickinek nem volt ideje a további bámészkodásra. Batman magával ragadta az egyik építkezési terület felé. A lány hirtelen arra figyelt fel, hogy a hátuk mögött rendőrszirénák vijjognak. Nagyszerű! – gondolta. Talán a zsaruk képesek lesznek lelassítani Joker embereinek rohamát. Árra egy pillanatig sem gondolt, hogy a rendőrség Batmant is elfoghatná.
Egy perc sem kellett hozzá, és átrobogtak az építkezési területen, befordultak egy utcába, száguldva kerülgetve tátott szájú járókelőket.
Az egyik mellékutcából egy nagyon is ismerős kocsi kanyarodott feléjük. Vicki azonnal felismerte az autóban Joker négy emberét.
Batman megpróbált Vickivel a másik irányba rohanni, üldözőik lőni kezdtek. Nem messze tőlük egy kirakat üvege hangos csörrenéssel tört darabokra. Vicki lebukott egy parkoló autó mögé.
Egy kislány, talán öt-hat éves lehetett, rongyos kabátkában, nagy odaadással sétáltatva babáját, éppen befordulni készült a sarkon. Annyira belemerült a babájával való játékba, hogy észre se vette a fütyülő golyókat és a rohanó lábak zaját.
Amikor Batman feléje tartott, felnézett. Kék szeme tágra nyílt és babáját a magasba emelte, hogy Batman jobban láthassa.
– Már Mindenszentek előestéje van? – kérdezte, a furcsa öltözékű alak láttán.
Batman elmosolyodott és intett Vickinek, hogy kövesse. A lány a férfi felé rohant. Szíve majd kiugrott a helyéből, mikor a háta mögött meghallotta egy autó csikorgó kerekeinek sikoltását. Joker emberei visszatértek, egy kis ráadásra.
Vadul rohantak előre kocsijukkal, nem vették észre, hogy zsákutcába hajtanak. Az övék azonban nem szuperkocsi volt, amelyben megmenekülhettek volna.
Batman felnézett a magasba, Vicki követte a tekintetét. Odafenn, ötemeletnyi magasságban egy tűzoltóhíd húzódott.
Batman Vickire pillantott. Szeme a maszkja mögött olyan volt, mint két sötét tükör.
– Hány kiló vagy? – kérdezte sürgetően.
Vicki kissé megzavarodott. Még ilyen különleges helyzetben és napon sincs egy nő felkészülve rá, hogy ezt a kérdést csak úgy nekiszegezzék.
– Hát – motyogta –, talán 55…
A férfi egy pillanatra elgondolkodott, mintha valamilyen kalkulációt végezne. Az üldözők kocsija ismét megjelent a sikátor torkolatánál, ezúttal már hátramenetben. Elálltak a sikátor bejáratát, majd kiugráltak a kocsiból.
Vicki Batmanre nézett. A férfi egy denevér alakú, dárdakilövő szerkezetet tartott a kezében, amelyhez vékony nejlonkötél volt erősítve. Fellőtte a szigonyt, mely megakadt a tűzoltóhíd szerkezetében.
Átkarolta Vícki derekát.
– Kapaszkodj! – dörrent rá.
Valamit megnyomott, mire úgy vágódtak felfelé, mint a hal, amikor a horgász kirántja a vízből Golyó fütyült el a lány füle mellett. Túl voltak ez első, majd a második emelet magasságán, aztán felfelé haladásuk lelassult.
A harmadik emeletnél megálltak. Vicki megértette, hogy a felhúzó szerkezet nem tudott megbirkózni kettejük együttes súlyával. Vicki emiatt egyszerre érzett bűntudatot és páni félelmet. Úgy lógtak ott a ház fala mellett, mint eleven céltáblák. Lehet, hogy meg kellett volna mondania Batmannek a valódi súlyát…
Batman ekkor megpördült a kötél körül. Vicki lenézett és felsikoltott. Üldözőik odalent álltak és célba vették őket. Biztosak voltak a dolgukban, vártak, hogy a kötél lengése és pörgése csillapodjon. Akkor ugyanis pontosabban célozhattak volna.
– Bármi történjék is – suttogta rekedten Batman –, ne ereszkedj le, és nagyon vigyázz arra, hogy le ne ess!
Valamit leakasztott a derekáról és hozzáerősítette Vicki övéhez.
A férfi ezután elengedte magát és zuhanni látszott.
Vicki pedig felvágódott és ijedtében eszelősen sikoltozni kezdett. Látta maga előtt Batmant, amint zuhanás közben a köpenye kidagad, mint egy levegővel telt fújtató. Kétemeletnyi zuhanás után már az utca kövezete felé közeledett. A lány ismét felsikoltott, amikor a háta odaütődött a tűzoltóhídhoz. Rugózott egy darabig, miközben megállapította, hogy semmije sem tört el.
Alulról valamilyen becsapódás zaja hallatszott. Amikor Vicki lenézett, Batman éppen akkor kötött ki egy sereg szemetestartály között. A gengszterek azonnal rárontottak. Kettőt közülük máris a közeli falhoz csapott, pedig még alig állt a lábán. Egy harmadik azonban a szemétben talált ólomcsővel hátulról fejbe vágta. Lerogyott.
A gengszterek körülvették. Vicki nyomorultul érezte magát odafenn. A kötél vége abbahagyta a rugózást, úgyhogy végre fel tudott húzódzkodni a tűzoltóhídra, onnan pedig a tetőre menekült. Nem volt fegyvere. Anélkül pedig mire juthat?
A zűrzavar közepette is, valamilyen csoda folytán képes volt magánál tartani a fényképezőgépét tartalmazó táskáját. Talán talál benne még valami mást is, aminek esetleg hasznát veheti.
Lenézett és felrántotta a táska cipzárját.
A gengszterek vezetője megcélozta a Batman mellkasán lévő sárga-fekete jelvényt, és két lövést adott le rá. A férfi teste megrándult.
Vicki áthajolt a tető párkányán. Lehet, hogy már elkésett a tervével?
A gyilkosok megtorpantak.
– Ez nem vérzik! – vette észre a másik.
– Jesszusom! – kiáltotta a társa. – Ki az ördög lehet? Nézd már meg a tárcáját!
– Egy pillanat! – mondta a harmadik. Lekuporodott a férfi mellé és tapogatni kezdte az öltözékét.
– Miből van? – kérdezték többen.
– Nem tudom. Az biztos, hogy valamiféle védőöltözet van rajta – válaszolta a térdeplő.
– Akkor hát hús-vér ember – vélte a fickó, aki rálőtt. Hangjába visszatért a bátorság. – Vedd le a maszkját!
Vicki fentről mindent hallott. Védőöltözet? Akkor ez azt jelenti, hogy még életben van! Már kigondolta a módját, hogyan terelje el a gengszterek figyelmét és egyúttal a Gotham Globe számára különleges szenzációval szolgáljon.
A fickók eközben lehúzták a férfi maszkját, de arca még mindig árnyékban volt.
– Félre! – kiáltotta a vezetőjük. – Nem látom jól így. Vicki ekkor villantotta el vakuját.
A támadók egy pillanatra megzavarodtak.
– Az istenit! – üvöltött fel az egyik. – A lány ott van fenn!
Vicki arcától alig tíz centire revolvergolyó vágódott a betonpárkánynak. A lány újra felvillantotta a vakut, ezúttal exponált is. Tudta, hogy a fényképezéssel kiteszi magát annak, hogy eltalálják, de úgy érezte, ezt meg kell kockáztatnia.
Lövések záporoztak feléje. A vaku nem villant fel többször odafent.
– Eltaláltad? – kérdezte egy hang.
– Azt hiszem – válaszolta a másik. – Nyírjuk ki; pasast is!
Amikor Batman kinyitotta a szemét, négy pisztoly csöve szegeződött rá. Jobb kezével hirtelen megragadta a legközelebb álló grabancát, és a másik három elé rántotta. A golyók azonnal végeztek vele.
A hullát pajzsként tartotta maga elé, majd meglóbálta és a többiek közé hajította. Az egyik átesett egy szemetesedényen és beütötte a fejét a falba. Lerogyott és eszméletlenül kinyúlt.
Batman máris a harmadikra vetette magát. Nyitott tenyere élével torkon vágta, majd amikor összerogyott, a biztonság kedvéért vasalt orrú bakancsával hasba is rúgta.
Már csak egy kis apróságot kellett elintéznie. Visszahúzta maszkját az arcára, amikor az utolsó felé fordult.
Ez a két lábon járó patkány a kezében tartotta ugyan a revolverét, de annyira reszketett, hogy képtelen volt célozni vele. Batman rámosolygott, mire az felsikoltott és elrohant.
Batman észrevette, hogy odafenn ismét felvillant a vaku. Vicki Vale tehát feljutott, és készíti felvételeit.
Márpedig ez ellen tennie kell valamit.
Batmannek mindössze néhány másodperc kellett, hogy elintézze a négy banditát. Ezután felnézett a lányra.
Vicki most elhátrált a tető szélétől, így Batman nem láthatta tovább. Tisztában volt vele, hogy Vicki fotózott és azzal is, hogy készített róla néhány felvételt akkor is, amikor nem takarta arcát a maszk. A lány tudta, hogy a most készített képek nagyon értékesek. Azonnal visszatekerte a filmet és kivette a gépből. Ezután azon tűnődött, hogy hol lehet egy ilyen film a legnagyobb biztonságban? Választási lehetősége meglehetősen kevés volt. Blúzába rejtette a filmtekercset és a tető túlsó végén lévő lépcsőlejárat felé rohant.
De lehet, hogy helytelenül döntött. Hiszen Batman mégiscsak megmentette az életét. Futás közben azon tűnődött, mintha lett volna a férfiban valami ismerős, valami nagyon is ismerős, de ugyanakkor valami rendkívül furcsa és idegen is. Végül úgy döntött, hogy a képeket nem is annyira a Globe-nak, mint inkább saját magának készítette. Feltétlenül látni akarta a férfi arcát. Azonnal megtudja, ki is voltaképpen Batman, amint előhívja a tekercset.
Vicki eltűnt a szeme elől, de a férfi tudta, hogy akár egy percen belül is rátalálhat. Most azonban más dolgok forogtak a fejében.
Kigyalogolva a sikátorból, megpillantotta Batmobile-jét két háztömbnyi távolságban. Teljesen körbevette a kíváncsiskodók tömege és a rendőrség emberei is. Néhány rendőr felmászott a kocsi tetejére és azt nézték, hogyan tudnának bejutni az autócsodába. Az utca másik végében egy nagy vontatókocsi manőverezett. Ezeket használják arra, hogy hatalmas munkagépeket vontassanak el velük, ha bedöglenek. Nyilvánvaló volt, hogy a Batmobile-t is el akarják vontatni.
Batman a mindenfélével felszerelt övén megnyomott egy gombot. Apró rádióadó ugrott a kezébe. Megnyomta a beszéd jelzésű gombot.
– Pajzsokat kinyitni! – parancsolta.
– Pajzsok nyitva – válaszolta az autó számítógépe. Az acéllemezek visszahúzódtak a helyükre.
– Gyújtás – rendelkezett Batman.
– Gyújtás rendben – válaszolt a géphang.
A zsaruk egyike a motorházfedélen hasalva megpróbált benézni a vezetőülésbe. Odabenn meglehetősen sötét volt.
– Valaki van benne! – ordította.
A hatalmas turbómotorok hirtelen felbőgtek és a Batmobile elindult. Eleinte csak lassan gurult, lehetővé téve a rendőröknek, hogy leugráljanak róla, és a tömegnek, hogy odébb húzódjon, majd egyre gyorsabban haladt, ahogy távolabb került a csődülettől. A baloldali index jelezni kezdett, amikor a kocsi a második sarokhoz ért.
Batman hagyta, hogy a számítógép vezesse a kocsit a következő néhány percben. Azt akarta, hogy a zsaruk egy időre elkotródjanak az útból, és ehhez a Batmobile kitűnő figyelemelterelőnek mutatkozott.
Batmannek ugyanis halaszthatatlan dolga volt.
Szirénák vijjogtak az utca végében. Vicki lepillantott a tető széléről és meglátta, amint Batman speciális autója elhúz az utcán. Kikerült egy buszt, két taxit és elhúzott egy sereg döbbent járókelő mellett. Hála istennek, gondolta a lány, Batman megmenekült. Most azon igyekezett, hogy ő is lejusson valahogyan a tetőről.
Az első ajtó, amivel próbálkozott, zárva volt. Hát igen, ez így van rendjén, egy ilyen nagy városban. Vicki azonban észrevette, hogy a szomszéd ház tetejére könnyen át tud jutni, mert a két házal csak egy mindössze 30-50 centis köz választja el egymástól. Átugrotta ezt a rést és a másik tetőn át igyekezett a következő ház teteje felé. Az valamivel magasabb volt, de talált a lapos tetőn egy régi széket, amely valamikor egy asztal mellett állhatott. Odacipelte a másik ház falához és felállva rá, felmászott a magasabb ház tetejére. Itt aztán talált egy tűzlépcsőt, amelyen végül az utcára juthat. Megkönnyebbülten felsóhajtott és mászni kezdett lefelé.
A szirénák hangja elhalt a távolban. A hangerősségből ítélve legalább húsz rendőrautó üldözhette Batmant. A lány mászás közben lenézett. Nem látott senkit az alatta lévő utcán.
Végre leért a tűzlétra aljához. Sajnos közte és a járda között volt még vagy másfél méternyi távolság, ezért ugrania kellett. Miért is nem figyelmeztetik előre azokat az embereket, akik újságírónak készülnek, hogy pályájuk során ilyesfajta dolgokkal is szembe kell nézniük? Még szerencse, hogy nem tűsarkú cipő volt rajta.
Vállára vetette táskáját, amelyben a gépe volt, megragadta a tűzlétra legalsó fokát és egyetlen lendülettel leugrott a járdára. Most aztán pucolás! – gondolta. A válla felett gyors pillantást vetett hátrafelé. Szinte túlságosan is csendesnek és nyugodtnak látszott minden. Nem kívánt még egyszer Joker embereinek a karjai közé futni, sőt, ami azt illeti, nem vágyott találkozni Batmannel sem.
Meggyorsítva lépteit, időnként hátra-hátrapillantott, hogy lássa, merre is haladt. Ám valami hirtelen elállta az útját. Valami magas és sötét.
A lány már nem tudott siettében megállni és egész testével beleütközött Batmanbe.
A lélegzete is elállt. Felnézett a maszktakarta arcra.
– Még csak köszönetet sem akarsz mondani nekem? – kérdezte a férfi.
Méghogy köszönetet mondani? Persze, hiszen tulajdonképpen megmentette az életét. Vicki azonnal védekezett, alighanem azért, mert érezte, hogy Batmannek igaza van.
– Ami azt illeti, maga is köszönetet mondhatna nekem. Hiszen már félig halott volt, amikor eltereltem magáról a figyelmet a vakuval – vágott vissza.
Batman lenézett a lányra. Hangja szenvtelen volt.
– Attól tartok, hogy kissé többet nyomsz 55 kilónál – állapította meg tárgyilagosan.
Vicki ismét meghallotta a szirénákat. Feléjük közeledtek, meglehetős gyorsasággal. Batman átkarolta a lány vállát.
– Jobb, ha most velem jössz – mondta gyöngéden. A lány egyetértett. A szirénák már egy vagy két ház tömbnyi távolságban vijjogtak. Nem akarta élete hátralévő részét azzal tölteni, hogy a rendőrségnek mindenféle magyarázatokkal szolgáljon.
– Hová megyünk? – kérdezte a férfit.
Batman válaszként megragadta a kezét és a sarok felé húzta. Kivezette a sikátorból a szomszédos utcába.
Amikor a lány felpillantott, meglátta, hogy a Batmobile feléjük közeledik. Ki kellett térniük száguldása útjából.
Batman azonban éppen ellenkezőleg cselekedett. A fényszórók elé lépett.
– Állj! – parancsolta.
Megcsikordultak a fékek. Batman erősen fogta a lány kezét, nehogy megszökjön tőle. Vicki lehunyta a szemét. Amikor újra kinyitotta, a kocsi ott állt meg előtte, alig néhány centire a lábujjaitól.
Batman csak kézmozdulattal jelezte, hogy foglaljon helyet az utasülésen, miközben ő maga a kormány mögé ült. A lány már éppen bekászálódóban volt, amikor erősen felvijjogtak a szirénák a közeli saroknál. Látta is már az üldöző autók fényeit. Legalább négy rendőrkocsi volt a nyomukban, legfeljebb egy háztömbnyire tőlük.
Az ajtók becsukódtak és Batman tövig nyomta a gázpedált. A motor felbődült, Vicki arra is meg mert volna esküdni, hogy induláskor lángcsóva csapott ki hátul a kipufogócsövön. A kocsi egyre gyorsabban kezdett száguldani a széles sugárúton.
Batman figyelmeztette a lányt, hogy csatolja be a biztonsági övet.
Vicki azonnal engedelmeskedett, amikor a sebességmérőre pillantott. Látta, hogy már 140 mérföldes sebességgel haladnak. Aztán a visszapillantó tükörbe nézett.
Már csak egy villogó fényt látott maguk mögött, meglehetősen nagy távolságban. Egy perc múlva már az is elmaradt. Lerázták őket.
Igyekeztek gyorsan elhagyni a várost. Batman lelassította a kocsit, amikor hatalmas fenyők szegélyezte útszakaszra értek. Megérintett egy kapcsolót az irányítófalon. Vicki egyszerre csak azt vette észre, hogy a szélvédő teljesen átláthatatlanná vált. Nem láthatta hát, hogy hol vannak, és azt sem, hogy hová mennek. Batman valószínűleg ezt akarta elérni.
– De hát ez emberrablás! – tiltakozott a lány.
– Olyasmi – ismerte el Batman.
Felkapcsolt kettejük között valamilyen fényforrást, ami olyan vakító volt, hogy a fényétől a lány most már az útitársát sem láthatta. Vicki egy darabig hunyorgott, majd arra ocsúdott, hogy a saját oldalán már ki tud látni a szélvédőn keresztül. Nem mintha a látványban túlzott öröme lett volna. Úgy tűnt ugyanis, mintha egy meredek sziklafalnak rohantak volna.
A szeme lassan kezdett hozzászokni az új fényviszonyokhoz. Batman mosolygott és beletaposott a gázpedálba.
Száguldottak a sziklafal felé.
Vicki felsikoltott.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

A sziklafal egyszerre eltűnt. Vicki akkor ébredt rá, hogy amit sziklafalnak vélt, nyilván valamiféle tükörrendszer segítségével előidézett trükk volt csupán. A kocsi tehát, ahelyett, hogy szétzúzódott volna a sziklán, száguldott egy hatalmas barlang felé.
Amikor Batman megállította a kocsit, Vicki felnézett. Egy óriási barlang belsejében voltak. A helyet reflektorok világították meg. Helyenként durván kivájt sziklafalakat látott. Máshol meg keskeny utak vezettek a sötétségbe. A barlang olyan hatalmas volt, hogy a reflektorok fénye csak kisebb részleteit világította meg; foltokat a teljes sötétség tengerében.
Bizonyos dolgokat lassan ki tudott venni a jobban megvilágított zugokban. Egy távoli fal mellett egész sor számítógép sorakozott. Mellettük szerszámok és egy esztergapad. Az egész egy jól berendezett műhely benyomását keltette. Látott még egy asztalt is, amelyen lombikok, csőrös poharak és Bunsen-égők hevertek mindenfelé. Úgy vélte, hogy vegyi elemzések elvégzésére alkalmas készletet lát. Vicki egyáltalán nem csodálkozott volna, ha Batmannek ezen a helyen minden bűn elkövetéséhez alkalmas laboratóriuma lett volna.
Nagyjából egyszerre szálltak ki a kocsiból. Vicki óvatosan beljebb ment a barlangba, hogy közelebbről is szemügyre vehessen mindent. Batman követte, tartva a köztük lévő távolságot. Vicki a férfi felé lépett, aki most egy fénykörben állt.
– Jobb, ha itt vigyázol a lépteidre! – figyelmeztette a lányt.
Vicki maga mögé nézett, abba az irányba, ahová indulni akart az imént. Csak még egy lépést kellett volna tennie, és máris olyan mély szakadékba zuhant volna, aminek az alját a lámpa már nem tudta bevilágítani, olyan messze volt. A lány belerúgott egy kavicsot. Nem hallotta meg a leérkezése hangját. Mintha feneketlen szakadék lett volna. Inkább felfelé nézett, ahonnan egy tornaszer, egy gyűrű lógott a feneketlen szakadék fölé.
– Isten hozott a denevérbarlangban! – üdvözölte a Batman.
Hirtelen visongó hangokat hallott. Feje felett zajongtak az állatok. Még feljebb denevérek csüngtek a barlang tetején, a gyűrű felett.
Vicki megrázkódott az undortól.
– Denevérek – mondta. – Rémisztőek…
– Mi mások lennének – mondta Batman. A férfi most odament a számítógépekhez, amelyek közelében kalitka állt. A kalitka félig árnyékban volt, Vicki valószínűleg ezért nem vette észre előbb. A kalitkában azonban nem madár volt, hanem egy kis denevér. Törött szárnyát valaki gondosan bekötözte és sínbe tette.
Batman megveregette a kalitkát.
– A denevérek nagy túlélők.
Vicki gondosan elkerülte a denevérkalitkát, amikor a férfi után ment. Batman mögött észrevett egy ruhafogast, amin egy sereg denevérkosztüm lógott. A lány közelebb ment a ruhákhoz, hogy jobban szemügyre vehesse őket. A ruhák szövetének különös tapintása volt. Életében nem látott még ilyet. Olyannak tűnt, mintha természetes anyagot ötvöztek volna készítői valami olyan műanyagféleséggel, ami még a guminál is rugalmasabb. És bár az anyag nem volt vastag, nagy volt a sűrűsége és a súlya, érződött, mintha fémszálakat is szőttek volna bele.
– Miből készült ez? – kérdezte, amikor Batman felnézett a papírjaiból.
A férfi megrázta a fejét.
– Ennek nincs neve.
Batman éppenséggel nem volt fecsegő természetű. Vicki még azt sem tudta, miért hozta ide magával.
– Mi a szándéka velem? – kérdezte csak úgy mellékesen, miközben hirtelen odalépett a férfi mellé. Mindenképpen látni akarta az arcát. Igyekezett minél többet megtudni róla, akár akarta a férfi, akár nem.
Batman érzékelte a lány közeledését és hátralépett, beleolvadt az árnyékba.
– Valamit meg kell tennie nekem – mondta.
Mi az ördögöt jelenthet ez? Vicki figyelte, ahogy a laborasztal mögé került. Most, hogy ő is közelebb ment, észrevette, hogy csőrös üvegeken és Bunsen-égőkön kívül más is található rajta. Volt ott mindenféle kozmetikum, dezodor, sampon meg sok másféle testápoló szer. Batman balján egy számítógép printeré működni kezdett. Vicki a nyomtatóegységhez csatlakozó képernyőre nézett, valamilyen végtelen lista kezdett megjelenni.
– Mit jelentsen ez? – kérdezte.
Batman felé fordult. Keze az asztal fölötti fényben fürdött, de arca még mindig homályba burkolózott.
– A rendőrség tévedett – mondta ridegen. – Rosszul gondolták. Egyetlen árufajtát kerestek, márpedig Joker már az alapoknál százává]) szennyezett be különféle vegyi alapanyagokat. Úgy is mondhatnám, hogy már a forrásuknál.
Már a forrásuknál? Vicki rábámult a rengeteg kozmetikai és szépségápolási cikkre, amelyek ott sorakoztak a szeme előtt. Igyekezett megérteni, hogy a férfi tulajdonképpen mire célzott.
– Viszont ha mindegyik áruszállítmány mérgezett, akkor mindnyájunkra halál vár! – vonta le a következtetést Vicki.
A férfi tagadóan rázta meg a fejét a sötétben.
– Nem. Minden egyes termék csak egyféle összetevőt tartalmaz. A méreg csak akkor hat, ha ezek összekeverednek.
Felemelt egy kancsót az asztalról.
– Ez itt hajlakk. Önmagában nem veszélyes. Ám ha valaki egyszerre használ hajlakkot, kölnit és rúzst, akkor megmérgeződik. Mégpedig úgy, hogy az egyes termékek vizsgálatakor a mérgező anyagot lehetetlen kideríteni – mondta és a kezével végigsöpört az illatszerboltnyi kozmetikum fölött.
Ez tényleg így volna? Hű, micsoda sztori! Úgy látszik, Batman több annál, mint aminek gondolta. Nemcsak egy vagány, aki abban leli örömét, hogy más vagányokat készítsen ki egy fura köpenyben grasszálva. Vickinek azonban ahhoz, hogy igazán hihető anyagot tudjon leadni, nemcsak spekulációkra, hanem bizonyítékokra is szüksége volt.
– Hogyan jött rá erre? – kérdezte.
A férfi nem válaszolt. Ismét eltávolodott a lánytól, visszalépett a sötétbe. Lehet, hogy mégsem lesz sztori? – gondolta Vicki.
Amikor Batman ismét feléje fordult, egy durva barna papírból készült borítékot tartott a kezében. Előrelépett és a lány felé nyújtotta.
– Vigye el az újságjának.
A lány belenézett a borítékba. Legalább ötven flekk volt benne, mindegyik tele vegyi képletekkel és különféle áruk nevének felsorolásával.
Ám a lány még mindig kételkedett. Eszébe ötlöttek ugyanis mindazok a beszélgetések és találgatások, amelyek akörül forogtak újságírói körökben, hogy ki és mi is lehet Batman voltaképpen és mik lehetnek a céljai?
A kezében tartott papírok nagyon meggyőzőeknek látszottak, ám mi van akkor, ha odaadja őket a Globe tudományos rovata szerkesztőjének és az illető kijelenti, hogy a papírok tartalma nem egyéb zagyvaságnál? Nem akart felelőtlen ígéreteket tenni.
– Lehet, hogy lesz némi problémám ezzel az anyaggal – mondta végül. – Sokan ugyanis azt hiszik, hogy maga és Joker valahogy együttműködnek.
Batman válasza gyors és nyers volt.
– Tegyen meg nekem egy szívességet. Ne hízelegjen ezzel az ellenségemnek, ő ugyanis pszichopata.
Vicki feltekintett a papírokból.
– Vannak, akik magáról állítják ugyanezt…
Batman eltűnődött egy kissé. Mintha ez a gondolat újdonság lett volna a számára.
– Például kik? – kérdezte végül. Hangja valamivel halkabb volt az iméntinél.
– Nos hát nézzünk szembe az igazsággal – bökte ki végül teljes őszinteséggel Vicki. – Maga sem tökéletesen normális, nem igaz?
Batman válasza ezúttal már sokkal magabiztosabb volt.
– A világ nem normális.
Beszéd közben hátralépett és ismét elnyelte a sötétség.
Vicki elfojtott magában valamilyen borzongást. Helyzetének furcsasága pillanatról pillanatra erősödött benne. Végül is mit tudott erről a férfiről?
– Még nem mondta meg, miért hozott ide engem? – kérdezte, és egyben remélte, hogy nem érződik hangjából a gyanakvás.
Batman elmozdult és hangja most a lány háta mögül hallatszott.
– Mert az embereknek meg kell tudniuk az igazat.
– Ezeket a papírokat postán is beküldhette volna! – vágott vissza a lány.
Megjegyzésére nem jött azonnal válasz. Vicki hátranézett és igyekezett felfedezni, hogy most éppen merre lehet a férfi a sötétben. De nem tudott rájönni, mert mozgást sem észlelt, hangot sem hallott semerről. Akár egyedül is lehetett volna, teljesen elveszve egy végeláthatatlan barlangban…
– Egyben igaza van – szólalt meg a férfi egészen Vicki füle mellett.
A lány levegő után kapkodott, mert a férfi szorosan ott állt a háta mögött.
– Megtehettem volna – tette hozzá. – De van itt még valami más is…
Vicki alig tudta visszafojtani izgatottságát, amikor megszólalt.
– M… m… micsoda? – nyögte ki valahogy.
– Van valami magánál, amire szükségem van – válaszolta Batman.
A lány felé lépett, aki szinte automatikusan hátrált egy kissé. Amikor azonban maga mögé nézett, észrevette, hogy csaknem a szakadék szélén áll. Hogy a csudában került oda? Lehet, hogy Batman addig ügyeskedett, amíg ilyen helyzetbe hozta, hogy ne tudjon megszökni?
Vicki a férfira nézett. Batman most nagyon közel állt hozzá. Vicki keze önkéntelenül a blúzát védte.
– Mi olyanom lehet, amire magának szüksége lenne? – kérdezte nagyon halkan, elszorult torokkal.
Batman hirtelen ráterítette a köpenyét.
A lány úgy érezte, csapdába került. Alig kapott levegőt, legszívesebben sikoltott volna.
A férfi karjai köréfonódtak. Vicki ettől valahogy lecsillapodott. Bár meglehetősen különösnek találta; valahol, túl a félelmen, volt valami ismerős és megnyugtató ebben az ölelésben.
Batman most elvette az egyik kezét a lány derekáról és kesztyűjét annak arca felé közelítette. Volt valami abban a kesztyűben, valami kesernyés illatú dolog. A lány szemhéja elnehezedett, már nem bírta nyitva tartani. A gáz elkábította. A félelem megint hatalmába próbálta keríteni, de ő fáradt volt már, túl fáradt. Minden – Batman, a barlang, a fény és a sötétség váltakozó foltjai –, minden elenyészett.
Az utolsó hang, amit még hallott – szárnycsapkodás volt.
Egy denevér szárnyainak suhogása.
Amikor kinyitotta a szemét, napfény ömlött be az ablakon, a saját lakásában, a saját ágyában volt.
Hogy kerülhetett haza? Lehetséges, hogy a Batman, a Joker, a denevérbarlang nem volt egyéb szörnyű álomnál?
Lerántotta magáról a takarót és látta, hogy még mindig az előző napi ruhája van rajta.
Tehát minden igaz volt. Nyilván Batman hozta haza.
Volt azonban még valami. Valami, amit elrejtett, azért, mert nem akarta, hogy a férfi megtalálja.
Gyorsan végigkutatta blúzát. Amit keresett, nem volt sehol.
– A film! – szakadt ki belőle a kiáltás. – Elvette a filmet!
Most mit csináljon? Egy darabig némán meredt a napfény által a padlóra és a szőnyegre rajzolt mintázatokra.
Megcsörrent a telefon.
Átnyúlt az ágy fölött a kagylóért, és kénytelen volt megállapítani, hogy egy kissé még mindig kábult.
Felvette a kagylót.
– Ha-halló? – nyögte ki végül.
– Vicki? – Allie Knox hangja volt. Nagyon aggódónak tűnt. Nem is csoda, a lány meglehetősen fáradt hangon szólt bele a kagylóba. – Jól vagy? Ne menjek oda?
– Ne! – mondta a lány sokkal határozottabban, mint ahogy érezte. De ekkor megpillantott valamit az éjjeliszekrényén. – Allie, várj! – Felkapta a borítékot, amit még Batman adott oda neki. – Allie! Ki tudod még nyomatni az esti kiadásban, ha most rögtön odaadok egy anyagot?
– Éppen csak hogy. Szenzációs?
Ugyan mi lehet szenzáció ma egyáltalán? – gondolta Vicki.
– Igen, az – mondta hangosan.
– Mégis, mennyire? – nyaggatta Knox.
A lány letette a kagylót. Egyszerűbb, ha azonnal odaviszi hozzá az anyagot, mintha elhülyéskedi vele a napot a telefonnal.
– Igen, szenzációs – mondta csak úgy magának. – Nagyon is az.

TIZENHARMADIK FEJEZET

SZÖRNYETEGEK HARCA! – harsogta a főcím az első oldalon.

JOKER ÉS BATMAN ÖSSZECSAPTAK A FLUEGELHEIMBEN!

Szörnyetegek harca? Ez aztán a hírverés! Joker úgy vélte, hogy amit művelt, az maga volt a tökély. Mindaddig, amíg csak le nem tették elé a Globe esti kiadását, amelyen ez a cím virított:

BATMAN MEGFEJTETTE A JOKER-MÉREG TITKÁT!

A város lakosai jól teszik, ha elkerülik a következő árufajták vásárlását és használatát…
A tv Helyszíni Események rovatában Peter McElroy ünnepélyes hangon olvasta fel a következőket:
– Vigyázzanak, nehogy egy időben használják a következő árucikkeket: dezodort bébipúderrel, hajlakkal vagy szagtalanítókkal…
Végigolvasta az egész listát. Felsorolt minden eddig felfedett kombinációt, amit Joker már felhasznált, de közölt olyanokat is, amik eddig Jokernek még csak eszébe sem jutottak.
– A fertőzött termékeket fel fogják váltani teljesen biztonságosakkal, de egyelőre Gotham City lakói kíméljék meg magukat ezektől a készítményektől. Persze, a város most azon is tűnődik, mit tartson Batmanről? – folytatta a bemondó. – Ellenségünk-e vagy a barátunk?
Joker nem tudta tovább türtőztetni magát és ordítani kezdett. Hát ezek a hülye tévések se tudják rendesen végezni a dolgukat? Napokon keresztül tervezgette a legcsodálatosabb halálokozókat és halálnemeket, és most ezeket a barom bemondókat csak a Batman érdekli?
– Elegem van ebből az átkozott Batmanből! – üvöltötte lakájainak, akikkel tele volt a szoba.
Előkapott egy lefűrészelt csövű sörétes puskát és egy lövéssel szétrobbantotta a képernyőt. Az emberei közül néhányan meglepődtek. Lehet, hogy a túl sok tv-nézés csakugyan egészségtelen?
Joker talpraszökkent, és ide-oda mászkált a szobájában. Hevesen kilökte maga előtt az ajtót, amikor a gyár területére lépett.
Bob, a jó öreg Bob, akire mindig számítani lehetett, utánasietett.
– Bob, az embernek erősnek kell lennie – kezdett bele bölcselkedésébe Joker. – Egyre erősebbnek, hogy egyre nagyobb fájdalmakat okozhasson. Ehhez meg kell ölnünk Batmant!
Kezével lelkesen szorongatni kezdett a levegőben egy képzeletbeli torkot.
– Fenem rá a karmaimat!

Tekintetét levette a térképről. Hát eddig még bírtam alvás nélkül, állapította meg Bruce, koffeinen élve. Kell hogy legyen valamilyen rendszer Joker mozgásában, valami, ami elvezethet a titkos gyárához. Bizonyosra vette, hogy valahol a térképen rejlik rá a válasz. Bárcsak képes lett volna még egy kicsit tovább összpontosítani a figyelmét, hogy beleilleszthesse a képbe a még hiányzó részleteket!
Felpillantott, amikor Alfred letett elé egy csésze gőzölgő kávét. A komornyik hátrált egy lépést, majd megköszörülte a torkát, ami biztos jele volt annak, hogy véleményt kíván nyilvánítani.
– Uram – kezdte Alfred –, Miss Vale ismét telefonált. Fogalma sincs, hogy önnek mi a szándéka vele, de úgy vélem, hogy az ön jelenlegi magatartása csak megerősítheti az ő eltökéltségét. A hölgy meglehetősen elszántnak tűnik..!
Bruce hangosan kifújta mellkasából a levegőt. Alfrednek, mint mindig, most is igaza volt.
– Tudom, Alfred – helyeselt Bruce, és hagyta, hogy miután kifejtette véleményét, a dolgára menjen. Ismét a térkép felé fordult. Persze, lehet, hogy jobb lenne, ha egy ideig hagyná a csudába az egészet, és tudatalattijának alkalmat adna némi pihentetéssel arra, hogy a leleményességéhez szükséges energiáit visszanyerje.
Mellesleg valami más is zavarta.
Volt még egy elintézetlen ügye. Olyan, ami jól vágott a "milliomos aranyifjú" figurájához. Ezt a szerepet öltötte ugyanis magára, hogy másokat megtévesszen. De ártatlanokat nem akart megtéveszteni és Vicki Vale-t végképp nem kívánta megbántani.
Sem Bruce Wayne, sem pedig Batman nem szerette az elintézetlen ügyeket.

Ki az ördög lehet az?
Vicki csöndben odalopódzott az ajtóhoz és kikukucskált.
Eddig egy pillanatig sem gondolta, hogy az a valaki, aki ott áll az ajtaja előtt, valaha is felkeresi. Vagy legalábbis nem mostanában.
Bruce Wayne volt az.
Vicki megfordította a zárban a kulcsot és csak éppen annyira nyitotta ki az ajtót, hogy teljes nagyságában láthassa Bruce-t.
– Nocsak – mondta tettetett közönnyel –, csak nem a láthatatlan ember…?
Bruce felvillantotta kisfiús mosolyát.
– Átlátsz rajtam! – mondta. Jobb kezében egy szál rózsát tartott, jobb vállán degeszre tömött oldalzsák lógott.
Vicki teljesen kitárta az ajtót. Mindig is bolondult a rózsáért. Átvette és kérte, fáradjon be.
A rózsára tekintve hirtelen felrémlett előtte a másik virág. Az, ami műanyagból készült, bíborszínű volt és a halál rejtőzött benne. Oly sok minden történt vele az elmúlt két napban, hogy érzései teljesen összezavarodtak. Megint úgy érezte magát, mintha egy háború sújtotta területen lenne. Fölnézett Bruce-ra. A férfi idegesen elmosolyodott.
– Nos hát… – nyögte ki végül, de látszott rajta, hogy fogalma sincs, mivel folytassa.
Vicki szinte fejest ugrott a csendbe. Valakinek mégis ki kell mondania az igazságot.
– Nézd, tudom, hogy könnyedén kellene vennünk a kettőnk kapcsolatát, de meg kell mondjam, zavarba hozol.
– Tudom… – mondta kissé habozva Bruce. – Tudom. Ezért is jöttem el hozzád. Én…
– Hazudtál nekem, amikor azt mondtad, hogy elmégy a városból – szakította félbe Vicki. Úgy nekilendült, hogy aligha lehetett volna most leállítani. Ha már egyszer belekezdett a mondókájába, úgy érezte, mindent ki kell mondania.
– Aztán nem válaszoltál a telefonjaimra – folytatta. – És hogy viselkedtél velem a minap is!? Miért? Aztán meg láttalak, amint úgy sétálgattál a fütyülő golyók között, mintha öngyilkos akartál volna lenni!
– Nézd, én… – Bruce-nak egyre inkább nehezére esett a beszéd. – Egy kicsit el voltam varázsolva. Vannak dolgok, amik nem tudnak hidegen hagyni – mondta és a kezét nézegette, mintha problémáira a választ valahol az ujjai között lelhetné meg.
– Nem hagynak hidegen? – ismételte Vicki. – Nem erről van szó! Arról beszélek, hogy olyan voltál, mint akit teljesen kicseréltek!
Bruce végre ráemelte a szemét a lányra.
– Meg kell értened… – megint elhallgatott. Úgy tűnt, mintha nem találná a szavakat. – Bűn… – nyögte ki végül, majd kezét a lány felé nyújtotta. – Én szeretem… szeretem… ezt a várost.
Most ismét olyan kisfiúsan őszinte volt, mint akkor, amikor őszintesége teljesen levette a lábáról Vickit. De most eltökélte, hogy tőle magától akarja hallani viselkedésének magyarázatát.
– Csak nem? – kérdezte a lány. – A csupaszív, mindenkivel törődő fickó! Megható. Csakhogy nekem úgy tűnik, Bruce, mintha benned legalább két különböző én rejlene. Mi van veled, mondd?
A férfi elfordult és kibámult az ablakon. Beharapta az alsó ajkát. Amikor visszanézett a lányra, Vicki ugyanazt a heves érzelmektől eltorzult arcot látta, mint a minap a Gotham téren. De valami újfajta eltökéltség is kifejeződött a nézésében, és a lány abban reménykedett, végre eltökélte magát, hogy rendbe teszi a dolgokat.
Kopogtak.
A fene egye meg, gondolta Vicki. A férfi, aki fontos neki, végre elszánja magát a nagy vallomásra, és pont akkor lesz a lakás olyan forgalmas, mint a Központi Pályaudvar. Rámosolygott Bruce-ra, megvonta a vállát és odament az ajtóhoz, hogy kinézzen a kémlelőnyíláson. Egy küldönc állt az ajtó előtt.
– Ki az? – kérdezte Vicki.
– Csomag Miss Vale számára – mondta tompa hangon a fiú.
Mi a csuda lehet az? Talán valami ajándék Bruce-tól? Ha igen, akkor időzíthette volna úgy is, hogy valamivel az ő érkezése előtt kapja meg. De persze jobb később, mint soha.
Kinyitotta az ajtót és aláírta az átvételi elismervényt. Csak akkor döbbent rá, hogy a címzést a papírra ugyanúgy színes ceruzával írták, mint azt a bizonyos üzenetet, amit Joker küldött neki a múzeumba.
– Bruce – mondta –, én félek!
Bruce elvette tőle a csomagot. Letette válláról az oldalzsákot és bement a konyhába. Vicki utána akart indulni, de a férfi tiltón megrázta a fejét.
– Csukd be az ajtót! – rendelkezett. – Legyünk óvatosak.
Lehet, hogy igaza van, gondolta a lány. – Vigyázz! – mondta a lány. – Nehogy felrobbanj! Aztán rácsukta Bruce-ra és a titokzatos küldeményre az ajtót.

Miféle szemét alak küldhet ilyesmit egy védtelen polgárnak?
Persze mindjárt tudta rá a választ. Csakis egyetlen olyan őrült él a városban, aki elég bomlott agyú ahhoz, hogy egy ártatlan embernek bombát vagy valami még rosszabbat küldjön. Zsákjából elővett egy ultrahanggal működő készüléket. Jópofa kis szerkezet volt, valamelyest hasonlított az orvosi szteteszkópra, azzal a különbséggel, hogy itt a két füldugó helyén egy kettős hanglokátor helyezkedett el. Végigfuttatta a készülék érzékelőjét a csomagon.
– Mi a helyzet? – kiáltotta Vicki az ajtón keresztül. A vizsgálószerkezet nem észlelt semmi különöset.
– Nem ketyeg semmi – válaszolt Bruce.
Most elővett egy kis gázálarcot, majd orrára és szájára illesztette. A szárítóból elvett egy húsvágó kést és óvatosan felhasította a csomagot.
Vicki türelmetlenül kopogott az ajtón. A férfi ösztönösen hátraugrott, még mielőtt felfoghatta volna, honnan jön a zaj.
– Mi van? Jól vagy?
Bruce mély lélegzetet vett és visszatért a csomaghoz, hogy befejezze a kibontását.
Akkor történt, hogy a csomag magától felpattant.
Vicki még a csukott ajtón át is hallotta a hangos csattanást.
– Bruce? – kiabált az előbbinél sokkal hangosabban. – Jól vagy?!
Kérdésére nem kapott választ.
Belökte az ajtót.
Bruce ott állt a konyhában és a csomagra meredt, melyből egy rugóra szúrt kesztyűs kéz himbálózott, benne egy csokor hervadt virággal.
– Nagyon költői – nyögte ki végül Bruce.
Óvatosan a virágok közé nyúlt és kiemelt egy kártyát, melyre bíbor tintával néhány sort vetettek. Átnyújtotta Vickinek.
A lány hangosan olvasni kezdte.

A rózsák vörösek,
Az ibolyák kékek,
E virágok holtak,
És neked is véged.

Vicki Bruce-ra pillantott.
– Legutóbb is küldött nekem valamit, közvetlenül az érkezése előtt – mondta alig hallhatóan.
Bruce fejével a bejárati ajtó felé intett. Vicki elértette a mozdulatot, és tudta, hogy a férfinak igaza van. Minél előbb távozniuk kell innen. Megfordult, hogy kimenjen a konyhából.
De a bejárati ajtó robbanásszerűen felpattant.
Joker állt az ajtóban, egész bandája kíséretében.
Vickire vigyorgott.
– Hiányoztam?
Hátrahőkölt, amikor megpillantotta Bruce-t.
– Nocsak, Miss Vale! Újabb kakas a baromfiudvarban?
Egyik zsebéből egy nevetségesen hosszú csövű pisztolyt húzott elő, majd Bruce-hoz lépett, és a pisztoly csövével körberajzolta az arcát.
– Árulj el nekem valamit, barátocskám – dorombolt Joker. – Táncoltál-e már valaha az ördöggel a sápadt holdfényben?
Bruce komoran meredt Jokerre. Mit tehetne most? Elvégre nem szállhat szembe egyedül az egész bandával. És ha megpróbálná is, nem sok esélye van…
– Mit akarsz? – kérdezte egy pillanat múlva.
– Csak szokásból teszem fel ezt a kérdést a prédáimnak – magyarázta Joker –, mielőtt a koponyájukba hatolok.
Joker önelégülten vigyorgott a saját szellemességén.
– Szeretem ezt a mondatot, jól hangzik.
A banda tagjai együtt vihorásztak Jokerrel.
Vicki Bruce-ra pillantott. Először látszott a férfin, hogy zavarban van azóta, hogy Joker megjelent. Vicki követte a tekintetét.
A konyhapulton feküdt Bruce öve, amely a legkülönbözőbb csúcstechnikára képes eszközökkel volt felszerelve. Vicki már látott egy ilyen övet valahol. Ránézett Jokerre, őt azonban túlságosan lefoglalta saját szerepjátszása ahhoz, hogy bármi mást is észrevegyen.
– Vicki – szólt panaszosan –, ne tévessze meg magát az én könnyed és felszínes modorom. Nagyon ki vagyok borulva. Végül is maga velem volt! A művészetről beszélgettünk! Olyan férfinak éreztem magam, aki már számíthat egy szép hölgy kegyeire. És akkor… hirtelen… minden mentegetőzés és bocsánatkérés nélkül… maga egyszerűen elillant azzal a lüke, álruhás komédiással…
A lány felé lépett és két kezét a szívére szorítva versben kezdett beszélni hozzá.

Külsőm csupa mosoly, nevetés,
Mosolyom örömöt kínál,
Ám lelkem mélyén zokogok,
És hidd el drágám, jobb lenne,
Ha te is velem sírnál…

Hirtelen megragadta Vicki állat. Bruce feléjük rontott.
A banda egyik tagja öklével próbálta megállítani. Bruce hátratántorodott, a konyhaasztalon átbukva a sarokba rogyott.
Joker rászegezte pisztolyát. Na, nem! Vicki úgy érezte, tennie kell valamit. Joker meghúzta a ravaszt.
A fegyver csövén piros-sárga zászlócska robbant ki. Bumm! – díszelgett a felirat rajta.
Joker emberei őrült tréfásnak tartották a dolgot. Bruce összegörnyedt a sarokban. Vicki úgy vélte, hogy az övet illetően mégis tévedhetett.
Joker megfogta a lány karját.
– Jöjjön. Szeretném, ha készítene néhány pillanatfelvételt. Tegyen engem halhatatlanná!
Az ajtó felé vonszolta a lányt.
– Egy kis munka feltétlenül jót tesz majd magának. A banda egyik tagja odanyújtotta Vickinek a táskáját, amiben fényképezőgépe volt, meg a kabátját.
Az ablak alól sikoly tört fel. Vicki lenézett az utcára. Egy rendőrségi járőrkocsi éppen felhúzott a járdára. Két rendőr támolygott ki a kocsiból, mindketten a torkukat markolászták. Odalenn az utcán egy asszony ismét hatalmasat sikított és eszeveszetten elrohant.
Vicki sejtette, mi történhetett. Visszafordult Jokerhez.
– Mi történt azokkal a rendőrökkel?
Joker elgondolkozott, közben ő is kipillantott az ablakon.
– Úgy tűnik, újraértékelik a helyüket a társadalmi ranglétrán…
Joker két embere kitessékelte Vickit a konyhából. A lány hallotta, ahogy a háta mögött becsapódik az ajtó. Majdnem kitekerte a nyakát, hogy lássa, mi történik a háta mögött.
Joker nem csatlakozott a többiekhez. A lakásban maradt és behúzta maga után az ajtót. Egyedül volt Bruce-szal. A többiek lementek. Bruce gyorsan összeszedte a holmiját és begyömöszölte oldalzsákjába. Nem számított rá, hogy nincs egyedül.
Amikor felnézett, Joker szégyentelen vigyora szélesen meredt rá.
– Figyelj, Bruce! – mondta bizalmaskodva. – Soha ne akarj beleköpni egy másik férfi levesébe! Megértetted?
Felemelte a fegyverét, Bruce mellkasára célzott vele, majd meghúzta a ravaszt.
A lövedék ezúttal valódi volt.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Az élet tele van a maga kis hullámhegyeivel és hullámvölgyeivel.
Valami ilyesmi folyt a sajtóban is Batmannel kapcsolatban. Hogy egyszerűen elkapta Vicki Vale-t Joker krétafehér orra elől. Ám mostanra Vicki Vale ismét Joker hatalmába került, pontosan úgy, ahogy azt eltervezte, sőt, még az egyik lovagját is sikerült félreállítania. E tettére azonban nem lehetett túlságosan büszke, mert Bruce Wayne-t, a playboyt nem lehetett túl nehéz kicsinálni…
Joker számára mégis meglehetősen kellemes látvány volt, amikor a golyó nekivágta Wayne-t a falnak. Mindig is üdítőleg hatott rá az erőszakos halál látványa.
Amikor elhagyta a lakást, hogy lesiessen a lépcsőn, gondosan ügyelt rá, hogy jól betegye maga után az ajtót. Mire leért, a fiúk már begyömöszölték Vickit a zárt teherautóba. Joker is utánuk kecmergett.
– Gotham tér! – kiáltotta vidáman. – De viharsebesen ám!
Szinte csodálatos, mennyire jót tesz az ember közérzetének egy jó kis gyilkosság. Joker harsányan röhögni kezdett. Többé már nem lesz hullámvölgy. Se neki, sem egész Gotham Citynek. Csak hullámhegyek lesznek.

Bruce hunyorgott. Legalább egy hosszú percig teljesen eszméletlen volt. Valószínűleg a lövés erejétől.
Felült és megvizsgálta az oldalát. Nem látott rajta se vért, se golyóütötte sebet. Felkapta a zsákját. Ezen aztán volt golyónyom elég. Mintegy öt centire a cipzártól.
Kinyitotta a zsákot.
A golyó a már visszarakott szerszámos övet találta el, és belefészkelte magát az ultrahangos vizsgálókészülékbe, ami ezáltal teljesen tropára ment. Nagyon nem izgatta fel, mert a Denevér-barlangban volt néhány megfelelő pótalkatrésze. Ez a szerkentyű már megszolgálta az árát. Végül is neki köszönheti az életét.
Élt, és most ez a lényeg. A golyó a szerszámos övét találta el, és ott is épp olyan helyre fúródott be, amely képes volt megakasztani útjában.
Végigtapogatta a szerszámos övet, és a keze csak akkor állt meg, amikor egy számokat tartalmazó billentyűzetre tapintott. Ujjai gyorsan mozogni kezdtek. Vörös fények villantak fel és bip-bip hangok hallatszottak. Létrejött a kapcsolat. Neki azonban még ezt sem volt ideje kivárni.
Talpra állt. Úgy ítélte meg, hogy most nem indulhat Joker után. Vajon hol tarthat Vicki valami olyasmit, aminek a mostani helyzetben hasznát vehetné? Berohant a hálószobába és végigtapogatta a gardróbhelyiség polcait. Végre talált valamit, amit megfelelőnek ítélt. Egy fekete símaszk volt. Ha más nincs, jó lesz ez is, gondolta.
Elhagyta Vicki lakását és elindult, fel a tetőre.

A teherautó még Joker számára is túl gyorsan robogott. Hogy legyen az ember imponáló és szellemes egy bámulatraméltóan szép hölgy jelenlétében, ha közben jobbra-balra vágódik meg ide-oda zötyög az ülésen?
Előrenyújtotta a kezét és megragadta Bob vállát. A jó öreg Bob… Beleüvöltött a fülébe.
– Lassíts már, te eszelős!
Az mintha kicsit megzavarodott volna. Maga Joker is valami hasonlót érzett. Ez a hatalmas város kezdett egyre furcsábban viselkedni. Mi a fene! Legutóbb, amikor kinézett a kocsi hátsó ablakán, meg mert volna esküdni rá, hogy egy fickót látott, aki elegáns öltönyben, fekete símaszkkal a fején éppen egy útkereszteződés fölött suhant át egy kötélen lógva. Lehet, hogy Gotham City lakosai megőrültek volna?
Joker remélte, hogy igen.
Bob mintegy negyven-ötven mérföldre csökkentette a teherautó sebességét. Ez már tökéletesen megfelelt a város forgalmának. És ez a tempó végre lehetővé tette Jokernek, hogy egyik kifinomult kezét Miss Vale elegáns térdére tegye. A lány megpróbált elhúzódni, de ehhez nem volt elég hely. Joker romantikus sikereinek egyik titka – saját megítélése szerint – a következő alapelv betartása volt: tartsd mindig féken romantikus hajlamaidat!
– Valószínűleg túl érzékeny vagyok – mondta gyászosan, vagyis inkább egy olyan ember hangján, aki azt szeretné, ha sajnálnák. Pontosan ezzel a hangnemmel lehet hatni az asszonyokra, ezzel lehet megnyerni az ifjú hölgyek rokonszenvét. – Tudja, nemrégiben komoly tragédia ért. Tegnapelőtt Alicia… – hangja elcsuklott a túlfűtött érzelmektől. Joker gondolatban megveregette saját vállát, úgy érezte, ezt igen jól adta elő. – Alicia kivetette magát az ablakon. Nem tudott alkalmazkodni az új esztétikai elveimhez.
Odanyújtotta Vickinek Alicia porcelánmaszkját, amely az arci résznél erősen megrepedt. Aztán vállat vont.
– Végül is nem lehet úgy rántottat csinálni, hogy az ember ne törjön fel néhány tojást előtte…
Vicki szeme tágra meredt a rémülettől. Joker azon tűnődött, nem kellene-e a lányt még a kocsi belsejénél is szűkebb helyre szorítania.
Mindenesetre rávigyorgott a lányra. Amilyen romantikus!

Joker teherkocsija egyik forgalmi dugóból a másikba gurult. Bruce-nak eddig még sikerült szemmel tartania az autót, részben műszeröve segítségével, részben pedig úgy, hogy tetőről tetőre szökkent. Az ember néha képes lépést tartani ezekkel a rohadékokkal, ha még a forgalmi jelzőlámparendszer is az ő oldalára áll.
A teherautó gyorsan elhúzott egy lovasrendőr mellett. A ló megbokrosodott, és a rendőr alig bírt a nyeregben maradni. Ide-oda hintázott és úgy tűnt, hogy a világ is körhintázott körülötte.
Batman már éppen elég póruljárt rendőrt látott, amióta Joker nyomába szegődött, köztük nem egy olyat is, aki végleg kinyúlt. Joker már ilyen. De vajon mit fog akkor csinálni, ha mozdulatlanságra és tehetetlenségre kárhoztatja Gotham City legjobb embereit?
Batman bizonyosan aggódni kezdett volna, ha ismerte volna Joker idevágó terveit. Kocsijuk egy viszonylag üres utcába kanyarodott és már kezdte erősen elhagyni Bruce-t. Kapóra jött a lovasrendőr, aki már éppen leesőfélben volt a lováról, és bizonyára meg is sérült.
Itt már csak egy dolgot lehetett tenni.
Batman a félig árván maradt ló nyergében kötött ki. A zsaru a ló oldalán lógva kábán meredt rá. Mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy egyszer csak valaki ott terem az ember lovának a nyergében. A rendőr savanyún elmosolyodott, és óvatosan masszírozni kezdte sajgó nyakát. Szemhéjai lecsukódtak, majd még mindig az előbbi szomorú mosollyal az arcán elájult. Batman elkapta és lágyan leengedte a földre. Vigyázott, hogy a járdára tegye; nem lett volna jó vége, ha a zsaru az úttesten szundikál.
Batman most a műszerekkel ellátott övére pillantott, amelyet az öltönye fölött erősített a derekára. A vörös fény pislogott rajta. Nagyon jó. A dolgok talán egyszer megint csak helyrezökkennek. Talán már nem is sokára.
Ösztökélni kezdte a lovat. Végtére is egy teherautót kell utolérnie.

Végre megpillantotta maga előtt a kocsit. Egészen a Gotham térig kellett lovagolnia, hogy beérje őket. Mintegy másfél háztömbbel a ló és lovasa előtt a teherautó vad csikorgással lefékezett. Csaknem beleütközött a barikádba.
Barikád? Erről egészen meg is feledkezett. Ma volt a nagy nap, a kétszázadik évforduló megünneplésének napja. Volt ennek valami köze Joker terveihez?
Bruce lova felágaskodott, amikor hirtelen visszafogta a kantárt. Mögötte autók blokkoltak le, csikorgó fékkel, stoppoltak. Azonnal észrevette a sárga Volkswagent. Nagyszerű. Alfred időzítése ezúttal is kifogástalan volt.
Lekászálódott a lóról és máris benn termett az utasülésben. Alfred odanyújtotta neki az egyik, magával hozott öltözetet. Bruce azonnal elkezdett átöltözni. Kissé szűkös volt ugyan a hely, de már mostanáig legalább egy tucatszor gyakorolta ezt a tornamutatványt.
– Alfred! – mondta, miután leszedte arcáról a símaszkot –, keresd elő nekem a családi feljegyzéseket! Meg akarok nézni valamit.
– Igen, uram! – válaszolt Alfred, majd hozzátette. – Legyen óvatos!
Bólintott, majd kimászott a Volkswagenből, természetesen annak rendje és módja szerint – Batmannek öltözve.
Ismét felugrott a ló hátára, és elvágtatott a Gotham térre.

Az egyik helyi gimnázium zenekara a Happy Birthday-t! című örökzöld melódiát játszotta. Kissé ugyan hamisan, miközben fölöttük ott lobogott egy sereg vörös, fehér és kék színű, a születésnapot éltető zászló. Persze a polgármester se volt kutya; teljes díszben pompázott a város két másik oszlopos tagjával, Denttel és Gordonnal együtt az ünnepi emelvényen. A polgármester belefogott a beszédébe, egy olyan beszédbe, ami csakis egy polgármester agyában születhetett meg.
– Boldog születésnapot, Gotham City! Mint tudják, minden városnak van atyja. Senki nem lehetett volna jobb atyja ennek a városnak, mint John T. Gotham!
Túl sok a jóból! Ideje volt kikászálódni a teherautóból és csatlakozni az ünneplőkhöz. A polgármester tovább ömlengett Gotham City azon csodálatos tulajdonságairól, amelyek csak az ő képzeletében léteztek. Joker úgy rendelkezett, hogy Bob – a jó öreg Bob – hozza el Vickit. Azokat a kellemetlenségeket, amiket ők okoztak neki, nem akarta még azzal is tetézni, hogy elüsse a lányt az ünnepségen való részvételtől.
Joker és az emberei keresztülfurakodtak a tömegen. A polgármester ernyedt mozdulattal a dísztribün mellett álló, ponyvával letakart szobor felé intett.
– Ajánlom ezt a szobrot – folytatta szirupos, kenetteljes hangon – annak az embernek, aki egyaránt megszemélyesíti nagyszerű városunk múltját, jelenét és jövőjét!
Lehetett volna beszéd még ennél is tökéletesebb? Joker magában azt kívánta, bárcsak zajosan helyeselhetne, de nem akarta magára terelni az emberek figyelmét az ünnepség eseményei helyett.
A polgármester ekkor megrántotta a ponyvához erősített zsinórt. A lepel lehullott.
Mi az ördög? Joker fantasztikusan meglepődött. A lehulló lepel alól egyáltalán nem John T. Gotham szobra bukkant elő. Jokernek ugyan fogalma sem volt arról, hogy John T. Gotham hogy nézhetett ki, és ami azt illeti, ezen nem is túlzottan bánkódott – már csak azért sem, mert az előbukkankó szobor látványa igazán lenyűgöző volt. Jokert ábrázolta a legcsodálatosabb posztmodern-gótikus-neorealista-expresszionista stílusban. Ott állt a talapzaton, és mindkét kezében, akarna csak pisztolyok lennének, két UZI géppisztolyt lóbált meghitten. Micsoda stílusérzék! Minő kifinomultság! Olyan műremek nézett szembe a tömeggel, amelynek lenyűgöző művészi hatása alól egyszerűen nem lehetett kitérni!
Jokert akkor sem tölthette volna el nagyobb büszkeség, ha ő maga alkotta volna a szobrot a saját kezével. Bár igazság szerint valóban ő maga készítette.
Vickihez fordult. Bob, a jó öreg Bob intézkedett, hogy a lány álljon készenlétben a fényképezőgéppel.
– Kezdd a fotózást, kicsikém! – ordított Joker, miközben felhágott a dísztribünre. – Végtére is történelmet csinálok! Elnézést! – fordult mentegetőző kézmozdulatot téve a tömeg felé, miközben odalépett a polgármester mellé. – Autogramot nem adok!
A polgármester nem tűnt kimondottan elégedettnek, amint megpillantotta. Talán azért is vágott savanyú képet, mert Joker kicseréltette a szobrot. Vagy azért, mert Joker egy valódi UZI csövét irányította hanyagul a pocakja felé. Bármi volt is a problémája, annyi bizonyos, hogy a polgármester nem kívánta Jokernek átadni a mikrofont. Azt neki magának kellett elvennie.
– Hí… hívják a… rendőrséget! – nyögte ki röviden az egyébként meglehetősen bőbeszédű polgármester. Valószínűleg nem találta a megfelelő szavakat. Talán Joker kisegíthetné.
– Miféle rendőrséget? – kérdezte bársonyos hangon. Kezével egy csoport rendőr felé intett, akik öntudatlanul hevertek a járdán, majd azokra mutatott, akik a gyepen feküdtek lecsukott szemmel, és végül azokra, akik valószínűleg holtan rogytak le a szobor talapzata mellett. A polgármesternek kiguvadt a szeme, amikor megértette, hogy a város minden rendőre harcképtelenné vált. Szegény Borg! Az ilyesféle látványtól még a hangja is teljesen elmegy.
Valakinek meg kellett egy kicsit kavarnia a dolgokat. A városlakók ezrei, talán tízezrei jöttek el azért, hogy kivegyék részüket ebből a kis ünnepségből. Joker nem akarta, hogy közülük akár egy is unatkozzon. Mert ha az unalom bármelyiküket is távozásra késztette volna, elmulasztotta volna a műsor legjavát, az igazi parádét.
Joker széles mosolyt villantott a tömeg felé. Az ő tömege felé! Nagyon jól mondta az imént a polgármester, amikor az ő szépmívű szobrát leleplezte, ki más lenne ennek a városnak a múltja, jelene és persze leginkább a jövője, ha nem ő? Akár kell Gotham Citynek, akár nem. Ez volt személyes diadalának csúcspontja.
Persze a legnagyszerűbb diadalnak sincs semmilyen haszna, ha nincs valaki, akivel ezt a fennkölt érzést megoszthatja az ember. Beszólt hát a mikrofonba:
– Hé, emberek! Gothamiek! Mint a város soron lévő alapító atyja, az ünnepségeket ezennel igazándiból és valóságosan megnyitottnak nyilvánítom!
A kezében tartott UZI-t magasba lendítve, ünneplésül beleeresztett egy sorozatot a levegőbe. A golyók kilyuggatták és ellőtték a helyéről az ünnepi zászlók egy részét. Ejnye, hogy ez az ügyetlen Joker miket művel! Adjon csak valaki a kezébe fegyvert, és máris huncutságokon jár az esze!
Hosszan és jóízűen nevetett. Élete legszebb pillanatait élte át.
De odalenn mintha készülődött volna valami, az emberek sikoltoztak és kiáltoztak. Ugyan már, nem kell ilyen türelmetlennek lenni! Az a meglepetés majd csak később következik! Pedig az emberek határozottan mutogattak a tér egyik távolabbi részén lévő épület teteje felé. Valaki a tetőn? Vajon ki lehet Joker ismerőse magasabb körökben?
Ekkor valami, sziszegő hangot hallatva, végighussant a levegőben és rátekeredett a szobor nyakára. Joker szobrának a nyakára! Olyan valami, amit Dél-Amerikában szoktak használni. Az istennek se jutott hirtelen eszébe a neve. Ott volt pedig már a nyelve hegyén, de nem tudta kimondani. Bolo! Hát persze, hogy így hívják ezt az izét, a kötelet két golyóval a végén. A süvítő hangot a golyók produkálják. Csak nem egy bolo bomba?!
A tömeg hisztérikusan sikoltozott és igyekezett minél távolabb kerülni a szobortól. Éppen akkor, amikor Joker már kezdett belemelegedni a dologba. Ő nagyon jól tudta, ki lehet az átkozott ünneprontó. Tudta anélkül, hogy egy pillantást is kellett volna vetnie a tetőre.
Batman volt az.
És most mi legyen?
Annyi bizonyos, hogy a fickó nagyon is jól tudta, hogyan kell elrontani az ünnepséget.
Ekkor robbantak a bombák. Nagyon derék kis robbanás volt. És amikor a füst eloszlott…
Jokernek nem volt feje.
– Odavan az arcom – suttogta Joker. – Tönkretették…
El kellett ismernie, Batman trükkje ezúttal is bevált. A szellemes megoldás még imponált is neki.
Emberei közben tüzet nyitottak Batmanre. A golyók nem tettek benne kárt. Batman kilőtt két olyan kötelet, amiket általában nagy kedvvel használt, és segítségükkel lelendült Joker és az emberei közé. A testőrök puszta kézzel támadtak rá, de Batman egyszerűen félrerúgta őket és elindult a főnökük felé.
Hoppá! Joker úgy döntött, hogy elérkezett a B-Terv ideje. Ha a szép és elegáns elképzelések nem valósulnak meg, akkor az ember előszedi a csúnyábbakat: a fenyegetést, az erőszakot és a gyilkolást, a jól bevált megbízható, örök értékeket.
Joker megragadta a polgármestert.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Megérkezett Batman!
Vickinek kedve lett volna hangosan felsikoltani. Valószínűleg meg is tette volna, ha Joker emberei nem vették volna szorosan körül. Mindeddig nyugodtan és fegyelmezetten viselkedett. Folyvást a menekülés lehetőségeit kutatta. Szeretett volna kiszabadulni, mielőtt Joker elcsúfíttatja vagy megöleti. A nyomorultak azonban állandóan szemmel tartották. Mind ez ideig semmiféle alkalom nem kínálkozott számára, melyet megragadva elmenekülhetett volna. Most végre – úgy érezte – eljött az ideje.
Batman az utca másik oldalán lévő ház tetején állt. Kilőtt néhány kötelet a Gotham tér gyepére, és lesiklott rajtuk a földre. Mintegy négy-öt méterre kötött ki tőle.
Joker emberei megkísérelték megállítani. Először lövésekkel, majd a testükkel és az öklükkel, Batman azonban úgy rázta le őket magáról, mintha ott sem lettek volna.
Ekkor Joker megragadta a polgármestert. Revolvere csövét Borg halántékának szegezte.
– A fenébe! – kiáltotta vidáman. – Van egy jó falatom számodra, Batman! Előbb azonban válaszolj egy találós kérdésemre: Mi az – vörös, véres és nincs agya?
Batman nem felelt, ehelyett inkább Joker elé lépett. Borg polgármester verejtékezett és nyál csordult a szája széléről. Joker még erősebben szorította a fegyvert a polgármester koponyájára.
Úgy tűnt, mintha Batmant teljesen hidegen hagyná Joker manővere. Megmászta az emelvény lépcsőit és Joker háta mögé került. Joker körbependerítette a polgármestert, hogy láthassa ellenfele mozdulatait.
– Azt hittem, a denevérek nappal nem repülnek! – kiáltott Batman felé.
Batman abbahagyta a körözést. Megállt és oly mereven nézett Jokerre, hogy minden arcizma megfeszült. Úgy látszott, hogy pillanatokon belül felrobban.
– Repülnek – válaszolta. – De csak akkor, ha gyilkos pojácák a porondon kívül kezdenek el bohóckodni. Engedd el a polgármestert!
– Nem tarthatnám meg inkább? – nyöszörögte panaszosan Joker. – Ígérem, hogy rendszeresen fogom etetni. Szavamat adom rá!
Batmant nem hatotta meg különösebben az ígéret. – Mit akarsz ettől a várostól? – kérdezte.
Joker egy pillanatra az égre pillantott, mintha csak mélyen elgondolkodott volna.
– Mondjuk egy új biciklit… – nyögte ki végül. – Aztán el szeretnék utazni Floridába… És szeretnék… Ez már túl sok volt Vickinek, aki eddig tétlen szemlélőként ácsorgott a tribün közelében. Volt ugyani valami, valami, amit bizonyára megtehetett és amire Joker úgyis kérte.
Felemelte a fényképezőgépét.
– Hadd fotózzam le ezt a jelenetet, Joker!
A férfi gyorsan megperdült, és a polgármestert is odafordította, hogy a lehető legelőnyösebben mutassanak a készítendő képen. Vicki nagy teljesítményű vakuval fényképezett.
Batman csettintett az ujjaival.
– Hé, Joker!
Joker rápillantott. Batman alig egy méterre állt tőle. Abban a pillanatban, amikor Vicki elkattintotta a gépet, Batman átsuhant a tribünön. Meglóbálta a levegőben az egyik kesztyűs kezét. Valamit tartott benne. Egy játékkártyát.
Egy jokert.
Batman az őrült arcába vágott, miközben az a lapra meredt. A polgármester megragadta a lehetőséget, s amint Joker hátratántorodott, azonnal elinalt. Joker a hátratántorodást tánclépésre váltotta, közben emberei beleolvadtak a tömegbe. Az őrült ütéstávolságon kívül megállt és rávigyorgott Batmanra.
– Egyenlítettünk, Batman – mondta. – Én most megyek. Neked is megvannak a magad játékszerei, nekem is.
Hirtelen a tribünről a szobor talapzatára ugrott, és alakját azonnal színes füstgomoly burkolta be. A füstfelhőből apró rakéták repültek az ég felé. Batman a szobor felé indult, de félúton, a tribün tájékán megállt. Valószínűleg megértette, gondolta Vicki, hogy mire odaér, Joker meglép.
Batman most a tér sarka felé indult, ahol Joker és emberei a teherautót hagyták. A fickók elinaltak, mielőtt még Batman leszállhatott volna az emelvényről.
Vicki ismét felemelte a fényképezőgépet, hogy közelképet készítsen róla.
– Kösz – mordult oda a férfi.
– Most már nem tartozunk egymásnak semmivel – mondta Vicki.
– Ahogy gondolod – válaszolta közönyösen Batman. Vajon mi az ördögre gondolhatott? Lehetetlen volt megérteni. Vajon mit lehet egy álarccal félig takart arcról leolvasni?
Ennek ellenére úgy érezte, hogy megjegyzése arról, hogy már nem tartoznak egymásnak semmivel, talán nem volt egészen helyénvaló. Csak miután kibökte az ominózus mondatot, ébredt annak tudatára, hogy milyen bűntudatot érzett azután, hogy a férfi megmentette. Ez még most sem hagyta nyugodni. Persze, lehet, hogy nem csak bűntudatot érzett Batmannel szemben. Sőt az is elképzelhető, hogy Batman válaszának nem volt semmiféle értékelhető tartalma. Talán csak ő próbált belemagyarázni valamit az odavetett megjegyzésbe.
Mindez egy pillanat alatt villant át az agyán. Batman hirtelen kilőtt egy kötelet és máris valamelyik közeli háztetőn termett. Vicki gyorsan csinált egy képet az eltűnő férfiről.
Végtére is ez volt a hivatása.
– Csak nem azt akarod mondani, hogy nem volt film a gépedben?
Vicki elég nyomorultul érezte magát anélkül is, hogy végighallgatta volna Allie Knox gunyoros megjegyzéseit. Pedig micsoda nagyszerű felvételek lettek volna! Senki sem készített még közelit Batmanről, sőt, egyáltalán nem sikerült még közelről lencsevégre kapni. Ostoba hibát követett el. Ilyet még egy kezdő sem csinált volna. Borzasztóan le volt sújtva. És hogy magyarázza meg ezt az egész dolgot?
– Egy nyavalyás alak adta a kezembe a gépet – mentegetőzött. – Nem ellenőriztem.
Hogyan is értethette volna meg Allie-vel, hogy mennyire megrázta őt Joker iránta tanúsított túlzott figyelmessége és miként hatott rá Batman hideg és közönyös magatartása. Érezte, hogy hiába is próbálkozna.
– Ó, Allie, teljesen ki vagyok borulva – mondta inkább mindenféle magyarázkodás helyett. Rárogyott az íróasztal szélére és mereven bámult le a cipőjére.
Allie megszánta a lányt és nem piszkálta tovább. Megveregette a vállát. Vicki felpillantott rá.
– A barátod, Bruce alaposan kikészült – mondta, némi mentegetőzéssel a hangjában.
A lánynak már csak ez hiányzott.
– Van még egynéhány ilyen szívderítő híred? – kérdezte minden lelkesedés nélkül.
A férfi intett Vickinek, hogy kövesse a helyiség másik végében álló mikrofilmolvasó készülékhez. A lány felállt, átment a szobán, és Knox mögött állva figyelte, ahogy az a készülék gombját tekergeti, a megfelelő oldalt keresve.
– Nagyszerű! – örvendezett. – Már meg is van. – Félrelépett az útból. – Legjobb, ha te magad olvasod.
Vicki a képernyőre meredt. Ezúttal Allie valóban fontos dologra bukkant. A Gotham Globe egy húsz évvel ezelőtti példányának a címoldalát látta. Hatalmas címfelirat szelte keresztül az oldalt:

THOMAS WAYNE-T MEGGYILKOLTÁK!
Lemészárolták a kiváló orvost és feleségét.
Az ismeretlen támadó a gyermeküket nem bántotta.

Az igazi történetet azonban nem is a betűk, hanem a cím alatt lévő fénykép mesélte el. Két rendőr hajol a két holttest fölé. Mögöttük mentősök, hordággyal. Kissé odébb egy tíz év körüli fiúcska áll, karjával átölelve az egyik rendőr derekát. A fiú – Vicki azonnal felismerte – Bruce Wayne volt. Leginkább a kisfiú arckifejezése döbbentette meg. A gyermeki arcon vad, félelemmel teli, kétségbeesett kifejezés tükröződött. Mintha lelki szemeivel az apokalipszist látta volna. Ugyanazt a kifejezést látta nemrég Bruce arcán a Gotham téren.
– Jó kép, nem? – zökkentette ki révedezéséből Knox.
– Ó, istenem – találta meg végre a hangját a lány. – A szüleit ebben a sikátorban gyilkolták meg. Ezért jár oda. – Felpillantott Allie-re, mielőtt tekintetét ismét magára vonta volna az elgyötört gyerekarc. – A haláluk évfordulójának volt a napja.
– Így van – erősítette meg Knox, miközben a lány válla fölött ő maga is a képernyőt szemlélte. – Szegény kis kölyök, kénytelen volt végignézni, mit műveltek a szüleivel.
– Allie – mondta a lány, mintha csak kimondva gondolatát, valami értelmet csempészhetett volna a szavakba –, pontosan ugyanolyan kifejezés van a gyerek arcán, mint amilyet a minap láttam Bruce ábrázatán, akkor, amikor együtt voltunk a Gotham téren Jokerrel. A városháza előtt.
De mit jelenthetett ez az arckifejezés éppen ott? Talán a városháza előtt lejátszódó vad jelenetek visszaidézték Bruce-ben annak a szörnyű napnak az emlékét? Vagy talán más volt az oka?
– El tudod képzelni, Vicki, hogy egy ilyen élmény miképpen hat egy ember életére? – kérdezte Knox, és ezúttal, tőle teljesen szokatlanul, mélységes együttérzés csendült ki a hangjából.
A lány el tudta képzelni, de még nem akart mindent elmesélni Allie-nek. Ezek a dolgok persze sokat megmagyaráznak Bruce különös viselkedésével kapcsolatosan. És ekkor villant agyába a kép: a műszerekkel teli öv a konyhaasztalon! Borzasztóan megkönnyebbült, amikor a Gotham térről hazarohanva berontott a lakásába és nem talált ott egy, Joker által hátrahagyott hullát.
Ám Bruce-nak azóta is nyoma veszett. Nem hagyott üzenetet, nem hívta fel telefonon és nem közölte vele hogylétét, még azt sem tudakolta meg, hogy vele mi van. Vajon miért?
A régi újságban lévő fénykép beszédesebb, mint Bruce valaha is volt. Hirtelen visszaemlékezett egy beszélgetésükre a Wayne Manorban, amelynek során a férfi kijelentette, az a lényeg, hogy az ember megtalálja élete célját. Igazi célját.
– Allie – kérdezte Vicki a szavakat lassan tagolva, és megpróbálva olyan közönyt tettetni, amilyenre csak képes volt –, nincs egy szó sem arról a cikkben, hogy hány éves volt az apa, amikor meggyilkolták?
Knox bólintott, mintha ez lett volna a világ legtermészetesebb kérdése.
– Dehogynincs. Még nagyon fiatal volt. Éppen csak harmincöt éves.
Harmincöt! Bruce is éppen annyi idős. A lánynak most már minden kételye eloszlott.
Felmarkolta kabátját és a fényképezőgépes táskáját.
– Most el kell mennem – mondta és kihátrált Allie szobájából.
– Oké! – mondta Knox és barátságosan búcsút intett. – De ne hagyd, hogy a személyes érzelmeid elragadjanak munka közben!
Szegény Allie! Még mindig a megbántott kérő szerepét játszotta, nem vette észre, hogy lekésett.
Vicki abban reménykedett, hogy Bruce viszont még semmiről sem késett le.

Bruce hirtelen ébredt.
Gotham City térképére borulva aludt el. Korábban kitartóan tanulmányozta a térképet abban a reményben, hogy a girbegurba utcák és sikátorok végül is elárulják neki Joker rejtekhelyét. Közben harminc képernyő mutatott neki harminc üres szobát. Alfred nagy csendben Bruce köpenyét hajtogatta össze.
Ittléte azt jelentette, hogy valószínűleg elhozta, amit kért tőle.
– Mi van a szüleim anyagát tartalmazó dossziéval? – kérdezte.
Alfred ünnepélyesen mutatott egy sötétbarna dosszié felé, amely az asztal sarkánál hevert. Bruce-nek még félig alvó állapotában is feltűnt, hogy Alfred milyen szótlan.
– Mit forgatsz a fejedben, Alfred?
– Öregszem, uram – válaszolta a komornyik. – Hátralévő napjaimat nem szeretném azzal tölteni, hogy régi gazdáimat meg a fiukat gyászoljam.
Bruce magában igazat adott Alfrednak. Túl késő volt már azonban ahhoz, hogy tervét megváltoztassa. Valószínűleg már akkor is késő lett volna, amikor a szüleit megölték. Csak egyetlen dolgot tehet – azt, ami az igazi oka volt, hogy Batman megszületett – hogy Batman betölti bosszúját.
Bruce kért egy csésze kávét Alfredtől, majd elmerült a dosszié anyagának tanulmányozásában.

A sajtóértekezletet a Gotham City-i városháza lépcsőin tartották, aminek már önmagában is megvolt a jelentősége. Gordon rendőrfőnök tudta, hogy Borg polgármester a sajtókonferenciát tegnap még az újonnan épült dísztribünön tartotta volna meg. A polgármester nagyon akarta azt az emelvényt és a körülötte zajló díszünnepséget, mert ezzel is a város újjászületését szerette volna kiemelni.
Joker azonban mindent megváltoztatott. Gyilkos tevékenysége a dísztribünt is a bűn és az anarchia jelképévé alacsonyította. Mindannak a jelképévé, ami rossz volt Gothamben. És annak ellenére, hogy Batmannek sikerült őt a helyszínről elriasztania, bizonyos értelemben Joker győzelmet aratott.
Holnap a város lebontatja a tribünt.
Borg megköszörülte a torkát és beszélni kezdett a rögtönzött emelvényen előtte ágaskodó tizenkét mikrofonba.
– A város alapításának kétszázadik évfordulóját megünneplő ceremóniát bizonytalan időre elhalasztjuk.
Mindössze csak ennyit tudott kinyögni. Félrehúzódott és hagyta, hogy Harvey Dent, a város új hangja foglalja el a korábbi helyét. Gordon rendőrfőnök soha nem hitte volna, hogy elérkezik egyszer egy olyan nap is, amelyen Borg polgármester nem az örökkévalóságig beszél Gotham valamely tragédiájáról vagy dicső eseményéről. A város újjászületése nem bizonyult végül egyébnek, mint a polgármester képzelgéseinek, amit majd az utókorra meg a történelemkönyvekre hagyhat. A minapi kudarc volt politikai pályájának csődje. Gordon először életében azóta, hogy vezető tisztséget tölt be a városban, most érzett csak szánalmat a polgármester iránt.
Dent a középső tv-kamerába nézve kezdett el beszélni.
– Hevesen ellenezzük a terrorizmus minden fajtáját. Meg kell mondanom, hogy a rendőrőrszobákon mérget találtak a kávéban. Most, hogy a rendőri erők kétharmada megbetegedett, nem garantálhatjuk a közbiztonságot…
Dent habozva állt meg a beszéde közben. Valaki kirontott az egyik tévés felvevőkocsiból és valamit ordított az operatőr felé. Gordon a polgármester felé pillantott, Borg valósággal nyüszített. A rendőrfőnök lerohant a lépcsőkön, hogy lássa, mi történik voltaképpen. Csatlakozott néhány technikushoz, akik az egyik monitor körül tömörültek.
– Mi történik itt? – kérdezte.
– Nézze meg a saját szemével – válaszolt egy vékonydongájú, kopaszodó fickó. – A monitoron látható, hogy a kép kimegy a helyi állomások felé, de csak a képernyő egyik felén jelenik meg.
Gordon a monitorra pillantott. A kép középen kettévált, egyik fele a városháza előtti történteket mutatta, a másik felén nem látszott semmi, csak a szokásos vibrálás az üres képernyőn. A következő pillanatban azonban az ürességet is betöltötte egy kép, amelyen egy karosszékben ülő férfit lehetett látni.
Ahogy a kép kitisztult, Gordon azonnal felismerte a karosszékben ülőt. Joker volt.
– Itt Joker beszél!
Joker nyájasan mosolygott. A korábbi krétafehér és vérvörös színkombináció helyett arca most mindenütt normális bőrszínű volt. Csaknem emberinek látszott.
– Nos – mondta, hangjában enyhe szemrehányással –, azt kell mondjam, hogy meglehetősen szemét dolgokat hordtatok össze rólam. Nem állítom, hogy egyik-másik ne lett volna igaz, de még Grissom főnöksége alatt, ő ugyan terrorista volt és rabló, de azt meg kell hagyni, hogy fantasztikusan jól bridzselt. Bárhogy nézzük is a dolgot, a tény az, hogy halott és hogy engem bízott meg az ügyek intézésével.
Joker pillanatnyi szünetet tartott és közelebb hajolt a kamerához.
– Lehet, hogy néha teátrális vagyok, sőt esetenként durva is. De egy valami biztosan nem vagyok: gyilkos! Művész vagyok!
Még közelebb hajolt a kamerához, vigyora csaknem betöltötte a képernyőt.
– Imáááádom a bulikat! Nyugi, srácok, fegyverszünetet tartok!
A kamera hátrált, miközben Joker szélesre tárta karjait.
– Commence au Festival!
Bejelentéséi kitörő ováció fogadta, előregyártott, alákevert tetszésnyilvánítás.
– Nos, hogy lássatok, mennyire szeretlek benneteket, ajándékom is van Gotham City számára! – folytatta Joker izgatottságtól emelt hangon – Ma éjfélkor húszmillió dollár készpénzt fogok szétosztani a tömeg között!
Szelíden, szinte alázatosan integetett a nézőknek.
– Miattam ne aggódjatok! Marad nekem még így is éppen elég!
A képernyő másik felén a polgármester ragadta meg a mikrofont.
– Nem vagyunk hajlandók ilyen ajánlatokról tárgyal… – kezdte volna a mondókáját.
– Ugye, hallottátok, amit mondtam, emberek! – szakította félbe Joker. – Húszmillió dollár!
Joker felállt és hüvelykujját hosszú zakójának hajtókája alá tette.
– Nagy show lesz! – folytatta vidám képet vágva. – Óriások Párviadala! A szorító egyik sarkában velem, a másikban meg azzal, aki valóban rászabadította a városra a poklot.
Pillanatnyi hatásszünetet tartott, szeme kimeredt a színlelt félelemtől.
– Nos, ugye már kitaláltátok, ki lesz az ellenfelem? Batman!
Az osztott képernyő bal oldalán Borg és Dent meglepetten néztek egymásra. Joker szinte elnyelte a kamerát.
– Hallasz engem, Batman? – kérdezte mesterkélten suttogva. – Csak te és én! Mano a mano! Én lemostam az arcomról a festéket. Lássuk, követed-e a példámat?
Bruce kikapcsolta a tévét. Eleget látott. Ismét belemerült a rendőrségi dosszié tanulmányozásába. A dosszié a szülei ügyére vonatkozó iratokat tartalmazta. Fedelén nagy, kékbetűs bélyegzőlenyomat: MEGOLDATLAN.
Ez a szó többé már nem volt igaz.
A dosszié első irata a már említett újságcikk volt, meg egy fénykép Bruce-ról, még kisfiú korából.
Jól emlékezett mindenre. Valahol rádió bömbölt. Fülledt, meleg, nyári este volt. Egy második emeleti ablakból női kacaj záporozott alá az utcára. Apjával és anyjával sétáltak Gotham City utcáin. Különleges éjszaka volt, mert egy színházi előadást néztek meg együtt és Bruce-nek kivételesen megengedték, hogy sokáig fennmaradjon. A kellemes éjszaka arra késztette szüleit, hogy taxiba ülés helyett előbb egy rövid sétát tegyenek.
Jól emlékezett a hátuk mögött csattogó léptekre is. És arra, amikor anyja fojtott hangon így szólt a férjéhez.
– Tom, valaki követ bennünket!
Mindhárman futni kezdtek, de egy sikátorba érve megtorpantak.
Jól emlékezett a két fiatal huligánra is. Az, amelyiknél fegyver volt, megragadta édesanyja nyakláncát. Apja megpróbálta elkapni a suhanc karját.
Akkor dördült el az első lövés.
Jól emlékezett rá, ahogyan édesapja lerogyott a kövezetre. Fülébe hasított anyja sikoltása.
Aztán ismét lövés csattant.
Látta felvillant a sötét sikátorban a pisztoly torkolattüzét. Aztán látta anyját is holtan összerogyni.
Apja is, anyja is halottak voltak.
Emlékezett. Mindenre jól emlékezett.
A fickó, akinél nem volt fegyver, elinalt. A másik viszont egyenesen Bruce-ra emelte pisztolyát.
– Mondd csak, kölyök – kezdte a fegyveres, aki még maga is jóformán az volt. Erre is pontosan emlékezett. A suhanc előbbre lépett. Bruce most tisztán kivehette az arcvonásait a holdfényben. A fiú rámosolygott. Bruce jól az emlékezetébe véste ezt a mosolyt. Joker mosolyát. Aztán így folytatta: – Táncoltál-e valaha is az ördöggel, sápadt holdfénynél?
Az ifjú Jack Napier ujja kissé ráfeszült a ravaszra.
De semmi nem történt.
– Gyere már! – kiáltotta felé egy hang a sötétből. A társa hangja. – Tűnjünk el innen!
Jack Napier lassan elindult kifelé a sikátorból, vihorászva.
Bruce erre a nevetésre is nagyon jól emlékezett.

Alfred beengedte Vickit.
Bruce otthon volt, és jól kipárnázott karosszékében szunyókált. Olyan volt, mint akit lidércnyomás gyötör. Fejét ide-oda dobálta, homlokán gyöngyözött a verejték. Halk nyögések törtek fel a torkából. Vicki azon tűnődött, jó lenne-e, ha felkeltené.
Akkor a férfi szeme felpattant.
– Ő volt az! – mondta teljesen tisztán, érthetően. Vicki gyorsan odalépett hozzá.
– Jól vagy?
A férfi úgy pillantott a lányra, mintha még mindig nem tudná, hol van, mintha még mindig nem ébredt volna fel egészen.
– Ho… hogy tudtál bejönni? – kérdezte a lányt kissé kábultan.
– Alfred engedett be – mondta Vicki.
A komornyik bólintott a lánynak, amikor kiment a szobából. Vickinek idefelé jövet még minden egyszerűnek látszott. Rengeteg dolog volt, amiről beszélniük kellett, kimondani végre, mind Bruce, mind pedig a kettőjük érdekében.
Most kellett mondania! Most vagy soha!
– Ugye, nem vagyok őrült? – kezdte. Most, hogy már belefogott, csak úgy ömlött belőle a szó. – Ugye, neked sem csak egyszeri kaland volt? Tudod, az az éjszaka. Ugye, igazán megtaláltuk egymást?
Vajon nem kapkodta-e nagyon el a szavait? A férfi talán nem is érti, mit akar mondani neki.
Bruce becsukta a dossziét, ami eddig nyitva hevert előtte az asztalon. Kiegyenesedett és a lányra nézett.
– Emlékszel, valamit mondtál nekem a lakásomon, tudod, akkor, amikor Joker megjelent. Mi volt az? – kérdezte a lány, és közben roppant esetlennek érezte magát Bruce tekintetének súlya alatt.
A férfi elfordította a fejét, a lány azonban nem akarta ennyiben hagyni a dolgot. Egy tapodtat sem tágított a témától. Miért nem érti meg őt Bruce?
– Miért nem engedsz közelebb magadhoz? – kérdezte végül.
A férfi felemelkedett. Különös, hirtelen módon, úgy, mintha lenne benne valami, valami, ami az izmait engedelmességre kényszeríti. Tekintete a lányéba fúródott. Valószínűleg nagyon is ért engem – gondolta Vicki.
– Már közel is engedtelek, hiszen itt vagy velem – válaszolta Bruce.
Ó, Istenem! – gondolta Vicki. – Valószínűleg úgy érti, ahogy én? Gondolatban már megfogalmazott néhány lehetséges választ, amelyet a férfi csak úgy odavet majd neki. Kifogásokra számított és ellenkezésre.
Mindenre felkészült, csak arra nem, amit Bruce a valóságban mondott.
– Nem tudom, mit gondoljak erről az egészről – vallotta be Vicki.
– Azt mondod, olyan helyre van szükséged, ahol kedved szerint élhetsz. – Bruce körbemutatott a szobán. – Ez az a hely.
Vicki egyáltalán nem volt biztos benne, hogy a hely alatt a férfi az egész Wayne Manort értette-e, és egyáltalán úgy érezte, fogalma sincs róla, Bruce mit forgat a fejében. Persze nem lehetetlen, hogy azon a bizonyos helyen mind a szobát, mind pedig Wayne Manort is értette.
Ki lesz hát kettejük közül az első, aki erről a dologról nyíltan beszél? Arról, hogy mit jelent az, ha az ember kedve szerint élhet. Neki is olyan nyíltnak kell lennie a férfihoz, amennyire csak képes.
– Azóta, hogy együtt voltunk, minden egyes éjszakán szerelemmel gondoltam rád – mondta végül. – De nem hiszem, hogy szerethetnélek, ha halott lennél.
Túl volt rajta. Bizonyos értelemben tudomására hozta, hogy tud Bruce másik énjéről. De nem mondta ki a nevet.
Batmanét.
Ennek ellenére Bruce nagyon is jól tudta, mire gondolt.
– Ebben nem segíthetek neked – mondta és egy lépést tett a lány felé, majd megállt. – Szerettem volna ezt elkerülni, de most már mindegy.
Halvány mosoly jelent meg az arcán.
– Én köpenyt viselek, te fényképeket készítesz. A világ nem tökéletes.
– Nem is kell, hogy az legyen – mondta Vicki gyorsan, mert megértette, hogy jobb, ha nem feszegeti tovább a Batman-témát. – Én csak azt szeretném tudni, hogy szerethetjük-e egymást?
Bruce a lány előtt állt és lenézett rá. Vicki ekkor döbbent rá, hogy az egész beszélgetés alatt tartották a köztük lévő távolságot. Vajon miért féltek attól, hogy megérintsék egymást?
Talán azért, mert egy érintéstől túlságosan is valóságossá válhat minden?
– Ma éjjel megint akcióba lép – ez volt minden, amit Bruce mondott. Hát igen, most is Jokeren jár az esze.
– Most mennem kell. Dolgom van.
Elmosolyodott, és hátrahúzódott a dolgozószoba homályos részébe. A lány hallotta, hogy az ajtó kinyílik, majd újra becsukódik.
Egyedül maradt. Mi történik itt?
Arra gondolt, amit Bruce néhány perccel korábban mondott arról, hogy a világ nem tökéletes.
Vicki fényképész volt, és a fotós mindig egy bizonyos távolságból szemléli az életet. Manipulál, oly módon, hogy megválasztja, mit mutasson a fényképezőgép lencséjén keresztül.
Bizonyos értelemben Bruce is ezt tette. Magára öltött egy új egyéniséget azért, hogy manipulálhassa a világát. Azt a világot, amely sokkal vadabb, durvább és kegyetlenebb volt, mint Vickié. És mindezt valószínűleg azért, mert mindenhez, amit tett vagy tenni fog, köze van annak, ami gyermekkorában történt vele.
Többé már nem aggódott Bruce miatt. Az életét persze féltette, hiszen Joker őrült volt. Most már értette, hogy a férfinek miért kellett magára öltenie a Batman szerepét. Remélte, hogy véghez visz mindent, amit kitűzött maga elé.
Kortyolt egyet az italából, amiről teljesen megfeledkezett.
Csak gyere vissza hozzám, Bruce, ez minden, amit kérek. Most, hogy egymásra találtak, két bolond ember egy bolond világban, talán barátságosabbá tehetik ezt a világot egymás számára.
És talán azt is megtanulják, hogyan éljenek egymás mellett egy olyan világban, amely csak úgy bűzlik a valóságtól.

Jack Napier volt a Joker.
Batman már nem emlékezett arra a pillanatra, mikor döbbent rá erre. Talán akkor, amikor a térképeket bújta vagy akkor, amikor a rendőrségi dossziékat tanulmányozta. Az is lehet, hogy a Denevér-barlangban, sőt az sincs kizárva, hogy a dolgozószobájában, szunyókálás közben villant agyába a felismerés. Hosszú ideig élt úgy, mintha csak félig lenne ébren. Most azonban, hogy tudja az igazságot, minden a helyére került. Már alvásra sem volt szüksége. Nem érzett többé ólmos fáradtságot, megfeledkezett minden gyöngeségéről.
Éjszaka volt. A denevérek éjjel rajzanak.
Magára öltötte köpenyét és csuklyáját, felvette kesztyűjét és belebújt csizmájába. Ezután felerősítette az övét, amin egy csillogó, sárga oválisban ott díszelgett a jelvénye – a denevér.
Joker kihívta őt.
Ma éjszaka válaszolni fog rá.
Beszállt a kocsijába és elindult az Axis Chemical Company felé.

TIZENHATODIK FEJEZET

Türelmesen várt.
Egy cégjelzés nélküli teherautó gördült most az Axis Chemical Company kapujához.
Úgy látszik, türelme rózsát termett.
A kaput kinyitották. A teherautó behajtott.
Batman felkapcsolta fényszóróit és a Batmobile felbőgött a sötétből.
Az őr igyekezett becsukni a kaput, de a Batmobile szétverte a zárórudakat, mielőtt azok a helyükre illeszkedhettek volna. A férfi, hogy a bőrét mentse, félreugrott az útból.
– A Batman! A Batman! – ordította torka szakadtából.
Kedves tőle, hogy felismeri.
Az őr előrántotta a pisztolyát és tüzelni kezdett. A golyók egymás után pattogtak le az autó acéllemezeiről.
Batman egy hatalmas, kétszárnyú acélajtó előtt fékezett. Ez volt az Axis Chemical főbejárata.
Egy gombnyomásra a Batmobile oldala felnyílt, egy másikra előtűntek a nehézgéppuskák. Itt az ideje, hogy megnyomja a piros gombot is.
A géppuskák ropogni kezdtek, és miszlikre lőtték az acélajtót.
Félszemmel látta, hogy a kapuőr eszeveszetten menekül.
Újra megpöccentett egy kapcsolót, és a géppuskák visszahúzódtak a kocsi testébe. Ezután behajtott az Axis Chemical épületébe.
Tucatnyi gengsztert pillantott meg, akik igyekeztek fedezékbe vonulni. Géppuskákkal kezdték lőni a Batmobile-t. Iszonyatos mennyiségű golyó záporozott a kocsira. A golyóálló szélvédőn repedések jelentek meg. Ha még néhány nekicsapódik, minden bizonnyal betörik.
Batman működésbe hozta az autót védő acélpajzsokat.
A gengszterek tovább tüzeltek. Hagyta, hadd lőjenek, a golyók most már nem tehettek kárt a kocsiban.
Most egy másik kapcsolóhoz nyúlt.
A dísztárcsák alól robotkarok bújtak elő, mindegyik nagy mennyiségű robbanóanyagot tartva a "markában". Batman utasította a karokat, hogy helyezzék el a plasztikbombákat olyan messzire, amennyire csak tudják körbe, a kocsi körül.
Most pedig a vörös kapcsoló következett. A digitális kijelzőn egy szám villant fel: 15.
Aztán: 14-13-12-11-10-9-8-7-6-5
Visszafojtotta a lélegzetét.
A monitoron most egyetlen szó jelent meg: ROBBANTÁS.
Az épület a levegőbe repült. Tűzgömb emelkedett a magasba az éjszakában.
Várt egy pillanatig, amíg a törmelékzápor lecsillapodott, majd kihajtott a romok közül, vissza a bejáraihoz.
Kiszállt és amennyire a sötétben csak lehetett, szemügyre vette, milyen kárt okozott a robbanás az autóban. Szerencsére a Batmobile-on csak néhány kisebb horpadás látszott. Batman a kocsi távirányítóját övébe rejtette A Batmobile ott dorombolt mellette.
Hirtelen zajt hallott, mintha helikopter emelkedett volna a magasba valamelyik távolabbi, épen marad! Axis Chemical épület mögött. Legalább egy tucat fényszóró gyulladt ki, a fénypászmák mind Batmanra szegeződtek. Gyorsan megkerülte a Batmobile-t és behúzódott az acélkapu mögé. Éppen idejében talált fedezéket, mert körülötte mindenfelé golyók fütyültek.
A helikopterzaj felerősödött, a gép már a feje fölött lebegett.
– Még a közelébe sem tudtatok lőni, barmok! – hallatszott odafentről egy hangszórón keresztül Joker hangja. – Nem kaptok szivart, szarházik!
Túlharsogta a helikopter motorjának süvítését.
– Én megyek a fesztiválra! Neked is ott a helyed! Egy órán belül legalább ezer embert nyírok ki, hacsak te meg nem előzöl!
Joker hangosan, nyerítve felnevetett. A helikopter megdőlt, és az Axis Chemical telepétől távolodva fényszóróit most a Gotham City fesztivál helyszíne felé irányította.
Röhögés.
Táncoltál valaha?
Röhögés, az a röhögés, amit Batman valamikor, nagyon régen már hallott.
Táncoltál valaha az ördöggel?
Röhögés, amely oly sokszor kísértette őt még álmaiban is.
Táncoltál valaha az ördöggel sápadt holdfényben?
Röhögés, az a röhögés… Az, amire megesküdött, hogy soha többé nem fogja hallani.

Békés éjszaka honolt egy Gotham City-beli raktárházban. Az éjjeliőr, az egyetlen éjjeliőr az egész területen buzgón olvasgatta az egyik fényesen illusztrált bulvárlapot TÖRPE REPÜLŐ CSÉSZEALJAK SZÁLLTAK LE OROSZORSZÁGBAN! ELVIS SZELLEME HARMINC KILÓT FOGYOTT EGY CSODADIÉTA KÖVETKEZTÉBEN! Lehet, hogy ez az ember nem is tudja, hogy ilyenek a valóságban nem történnek?
Az élet még ezeknél is fantasztikusabb.
Az egyik pasas rávágott a békés éjjeliőr tarkójára, ezzel biztosította azt, hogy a férfi az elkövetkező órák során is nagyon, nagyon békés legyen. Joker megparancsolta a banda többi tagjának, hogy kövessék.
Valaki felkapcsolta a villanyokat, és a társaság munkához látott. Elindították a generátorokat, felkapaszkodtak a parádéra szánt hatalmas léggömbök kosarába. A léggömbök szánalmasan fonnyadoztak, a pasasok nekiláttak, hogy levegővel töltsék meg őket.
Ezúttal nem egy unalmas, nappali parádé készülődött. Ez a parádé a Broad Avenue mentén zajlik majd, az éjszaka kellős közepén! Joker felhívásai már órák óta uralták Gotham City képernyőit. Az is, amelyik így szólt: Gyere és nézd meg a parádét! És persze, keress néhány dollárt is! Joker úgy vélte, hogy a késői óra ellenére is nagy lesz a közönség. Az emberek örülnek, ha valamit ingyen kaphatnak.
Joker sajnos azt elfelejtette hozzátenni, hogy még valami aprósággal is meg kívánja lepni a meghívottakat. Néha bizony meglehetősen szórakozott volt, de abban biztos volt, hogy az emberek roppantul fogják élvezni újonnan támadt gazdagságukat abban a néhány percben, ami életükből még hátra lesz.
A generátorok életre keltek és árammal látták el az óriási reflektorokat. A raktárház ajtajai feltárultak, teherautók indultak el a Broad Avenue felé. Kerekeken gördülő dobogókat, reflektorokat és léggömböket vontattak maguk után. Joker kedvenc dobogója az volt, amelyen a trón díszelgett, a "200" felirattal.
Az utolsó teherautó is kirobogott a raktárház ajtaján. Joker mindegyiknek barátságosan integetett. Ez lesz a világtörténelem leghíresebb parádéja! S ez még csak a kezdet!
– Uralni fogom a világot! – üvöltötte.
És ekkor elkezdett röhögni, röhögni és röhögni. Úgy érezte, hogy ezután az éjszaka után már soha nem is fogja abbahagyni.

A Broad Avenue mentén hosszú sorokban álltak az emberek. Százak, ezrek várakoztak az éjféli parádéra és a potyapénzre. Jokernek nem állt szándékában kiábrándítani őket.
Elsőnek az egyik reflektoros teherautó vonult fel, hiszen mit sem ér az olyan parádé, amit nem lehet látni. Bömbölő rockzene áradt a reflektor két oldalára felszerelt hangszórókból.
Boom shakalakalaka. Boom shakalakalaka.
A polgárok, akik eleinte óvatosan szemlélődtek, lassan kezdték átadni magukat az ünnepi hangulatnak. Voltak, akik táncra perdültek, mások éljeneztek. Ám mindenki felfelé irányította a tekintetét, amikor a fényszóró egy legalább tizenöt méter hosszú, rajzolt bohóc figurára vetült, ami egy hatalmas léggömbre volt festve. A felfújt bohócfigura elégedetten fixírozta a tömeget. Ekkor a teherautó, amelyik ezt a léggömböt vontatta, befordult a parádé tulajdonképpeni útvonalára. A tömeg csak tátotta a száját, amikor megpillantották a vontatott dobogót, amelyen több történelmi alak is látható volt, s vélhetően ott állt közöttük John T. Gotham mása is. Csodálatos zászlók lobogtak körülöttük a következő felirattal: BOLDOG SZÜLETÉSNAPOT, GOTHAM CITY!
Óriási ötlet volt éjszaka rendezni a parádét – gondolta Joker – akkor, amikor az igazi Gotham City életre kel.
De a java mégiscsak most jön; a dobogók tucatjai a város legszebb részleteinek képeivel, és óriási léggömbök!
Boom shakalakakalaka. Boom shakalakalaka.
Az emberek kezdték igazán jól érezni magukat. Ám a nagy élmény még egy kicsit váratott magára.
És ekkor hullani kezdett a pénz. Dollárbankjegyek záporoztak a magasból. Ezer és ezer bankjegy vitorlázott lefelé a levegőben.
A polgárok döbbent arcot vágtak. De honnan jön az a rengeteg pénz?
Megvan! Nézzetek csak oda, oda, a bankjegyeső közepe felé, és meglátjátok! Az élen haladó dobogón, amin a számos történelmi figura között – beleértve John T. Gothamet is – volt egy trónus is. Ezen üldögélt Joker, körülvéve legjobb embereivel. Bob – a jó öreg Bob – marokszámra nyújtotta oda neki a dollárkötegeket. Joker megragadta a pénzt és belevágta egy eszelősen forgó óriási ventilátor légáramába.
Boom shakalakalaka. Boom shakalakalaka.
A zöldhasúak csak úgy potyogtak alá a levegőből. Az emberek hamar rájöttek, hogy a pénz valódi. Most kezdtek csak valóban izgalomba jönni.
Az egyre jobban felerősödő, tomboló rockzene most vokális kísérettel is kiegészült. Joker is együtt énekelt a kórussal.
Boom shakalakalaka. Boom shakalakalaka.
Ez volt a csúcs! Most már csak egyetlen dolgot akart tudni. Azt, hogy:
Táncoltál valaha az ördöggel a sápadt holdfényben?
Ezúttal az egész Gotham Cityt megkérdezhette.

– Isten hozott mindnyájatokat! – mennydörgött Joker fülsiketítőre felerősített hangja a tömeg fölött. – Érezzétek jól magatokat! Nyissátok meg éhes erszényeiteket!
Vicki Vale nem akart hinni a szemének. Corto Maltese még a leghevesebb tűzharcok idején sem volt olyan zűrzavaros, mint ezek az események, amik itt játszódtak le a szeme láttára. Emberek csődültek mindenfelől, lökdösődve tiporták egymást, hogy minél többet megkaparinthassanak az égből hulló bankjegyekből.
Vicki igyekezett az épületek falához húzódva előrejutni, lehetőség szerint kimaradva a tolongásból. Néhány képet akart készíteni a Globe számára. Eszébe jutott, mire gondolt néhány nappal ezelőtt; arra, hogy Joker valószínűleg háborút akar indítani. Hát, igen. Az a bizonyos háború már ott dúlt a szeme előtt. A küzdők között Gotham City minden rendű és rangú lakosa jelen volt, ütötték, verték, cibálták egymást.
A háta mögött autóduda tülkölése hangzott fel. Lehet, hogy Joker ismét üldözőbe vette? Gyorsan megperdült, készen arra, hogy elfusson vagy elvegyüljön a tömegben.
– Vicki! – Knox volt az, aki a kocsijából kiabált neki. A lány beugrott a vezető melletti ülésre. Allie végigmérte.
– Gondolod, hogy ez a balhé Batmant is idecsalja? Vicki végigpillantott a Broad Avenue-n tomboló zűrzavaron.
– Ide fog jönni! – mondta.
Knox bólintott és kisfiúsan mosolygott. Beindította a motort, és lassan behajtott a tömeg közé.

Jóval elmúlt már éjfél. A város legnagyobb része sötétségbe burkolózott, a belváros közepén azonban fényáradat ragyogott.
Kissé bedöntötte a Batwinget és siklórepülésbe kezdett. A felhőkarcolók között járt. A Broad Avenue-n akart leszállni.
Ott várt rá Joker.

Knox kocsija keresztülfurakodott a tömegen és egészen a felvonulás végéig gurult. Vicki kihajolt az autó ablakán és fényképezte a körülöttük kavargó őrületet.
– Odanézz! – kiáltotta Allie.
Vicki körbetekintett. Az újságíró valahová előre mutatott. Megpillantott egy dobogót, ami felszaladt a járdára és nekirohant az egyik lámpaoszlopnak. Nézők tömege nyüzsgött a megfeneklett jármű körül, közelharcot vívtak Joker embereivel a bankjegyekért.
Vicki a szélvédőn keresztül fényképezte a jelenetet.
– Állj meg itt! – szólt rá Knoxra.
Allie a Broad Avenue oldala felé kormányozta a kocsit, és megállt az út szélén. Persze, teljesen mindegy volt, hol parkol, mert mindenhol egyformán nagy volt a tolongás.
Allie füttyentett.
– Micsoda felfordulás!
Vicki megpróbálta kinyitni a kocsi ajtaját, hogy kiszálljon, de az autó körül szorongó tömeg teljes erővel nyomta az ajtót. Ki akart szállni, hogy jobb szögből fényképezhesse a szeme előtt zajló eseményeket. Tudta, hogy az autó mellett kell maradnia, különben a tömeg elsodorja és összenyomja.
– Egy nővel csak baj történhet, ha egy ilyen helyen száll ki a kocsiból! – kiabált rá Allie, miközben Vicki kipréselte magát az autóból. Nekidőlt az autónak és hagyta, hogy a tömeg elvonuljon. Felfelé pillantott, a megrongálódott és megfeneklett dobogó fölé. A levegőben hatalmas léggömb bukdácsolt a tömeg feje fölött. Gyorsan készített egy képet, majd táskájába nyúlt a teleobjektívért. Gyorsan kicserélte az objektíveket és felfelé fordította a gépet, hogy jobb, közelibb képet készíthessen a ballonról. Ekkor észrevette, hogy valami zöld füstféle terjeng a levegőben. A reflektor fényében jól látta, hogy a füst a léggömb aljához erősített fémhengerekből szivárog. A henger valószínűleg nekiütődhetett egy ház oldalának, amikor a dobogó, melyhez hozzá volt kötve, felszaladt a járdára.
Füst, gondolta Vicki, de az is lehet, hogy gáz. A sűrű zöld felhő lefelé, a tömeg felé lebegett.
Most a dobogón álló gengszterek felé pillantott, akik látva a gázfelhőt, azonnal előkapták a maszkjukat. Jól sejtette, gáz! Néhányan már nem voltak ilyen szerencsések. Az objektíven keresztül látta, amint levegő után kapkodnak. Egyikük le rogyott a dobogóra, arcát torz vigyorba merevítette a halál.
A zöld füst tehát gáz volt, amit ugyanabból az anyagból készítettek, amivel Joker korábban megfertőzte az élelmiszereket meg az illatszereket. Hogyan is nevezte? Smylex!
A halálos zöld gáz megült a dobogó fölött, majd a tömegen át Vicki felé terjengett.
– Azok a léggömbök tele vannak Smylex gázzal! – kiabálta a lány Knox felé. – Joker mindenkit meg akar ölni!
Allie áthajolt az utasülésen, hogy kinyissa Vickinek a kocsi ajtaját. Kinyújtotta a kezét, hogy besegítse a lányt az autóba. Néhányan megsejtették, hogy valami baj van. Pánikba estek és szemberohantak az emberekkel, akik az égből hullott pénzhez akartak hozzájutni.
– Szállj már be! – üvöltött Allie. Hangja túlharsogta a tömeg zsivaját. – Csukd be az ajtót!
A pokoli hangzavaron át felülről hirtelen motorzaj hallatszott, a lány fölnézett. Egy fekete repülőgép eltakarta a holdat.
Vicki behajolt a kocsi ablakán.
– Meg kellene próbálni elvágni a léggömbök köteleit! – Nagyot nyelt, így próbálta leküzdeni magában az egyre inkább elhatalmasodó pánikot.
– Azt hiszem, láttam Batmant. Figyelmeztetnünk kellene!
Knox nem sokáig teketóriázott, hanem valósággal berántotta a lányt a kocsiba. Vicki hátradőlt az ülésen és megpróbálta visszafojtani lihegését. A férfi áthajolt és bevágta a kocsi ajtaját.
– Allie! – kezdte Vicki, de Knox hirtelen kiugrott a kocsiból és a csomagtartóhoz sietett.
– A végén még megölik – gondolta.
Knox kinyitotta a csomagtartót és előhúzott belőle egy szerszámosládát. Vicki furcsállta, hiszen a slusszkulcs a helyén volt, a motor egyenletesen járt. Knox tragacsának csomagtartójához valószínűleg nem kell kulcs – oldotta meg a rejtélyt. A férfi előrecipelte a ládát, és letette a motorháztetőre. Kinyitotta, Vickire vigyorgott és vadul matatni kezdett benne. A lány hallotta az egymáshoz koccanó szerszámok zaját.
– Mi az ördögöt keresel?
A férfi egy maszkot kötött az arcára, majd előkapott egy veszedelmes formájú drótvágó ollót. Vicki ki akarta nyitni neki az ajtót.
– Maradj, ahol vagy! – kiáltotta Knox. Hangja tompán hangzott a maszk mögül. – Hagyd, hogy ezt az egyet én csináljam meg!
Vicki elengedte a kilincset. A rémület, ami korábban elfogta, teljesen kimerítette. Tudta, hogy ha Allie elszánta magát valamire, úgysem tudja megállítani.
A tömeg hozzájuk legközelebb eső része már elsodródott a dobogó közeléből, így nem volt különösebben nehéz odajutni. Allie a szerszámosládát a hátsó ülésre lökte és a terjengő gáz irányába kezdett rohanni.
– Vigyázz magadra, Allie!
Knox a dobogó felé futtában vadul taszigálta félre azokat, akik még mindig a pénz felé tülekedtek. A tömeg másik része már a gáz hatásával küszködött. Joker emberei buzgón rugdosták félre a hullákat útjukból. Senki nem vette észre Knoxot, hogy felugrott a dobogóra, éppen a Gotham City városháza és a katedrális makettje közé. Meg akarta fogni a dobogó sarkát, azt, amelyik a léggömböt tartotta. Harmadik próbálkozásra végre sikerült átvágnia a rögzítőkábelt. A ballon emelkedni kezdett, magával húzva a halálos gázt árasztó tartályokat.
Most azonban Joker emberei észrevették. Lebukott, hogy elkerülje a felé süvítő golyókat és közben azon igyekezett, hogy elvágja a másik rögzítőkábelt is. Ekkor valaki hátulról rálőtt. Knox összeesett.
Vicki nem bírta tovább. A lövések hallatára ismét felment az adrenalinszintje. Az ő jelenlétében senki ne akarjon hősi halott lenni. Átcsúszott a vezetőüléshez és beletaposott a gázba.
A dobogóhoz száguldott és csikorgó gumikkal fékezett. Knox felemelkedett és gyorsan rábukott a motorház tetejére.
Csoda történt. Az alatt a néhány másodperc alatt, amíg mindez lezajlott, senki sem lőtt rájuk.
Ám a csoda sem tart örökké. Amikor Vicki indítani akart, már záporoztak feléjük a golyók. A lány gázt adott. A lövések betörték a hátsó szélvédőt, majd a jobb ülés mellett hullott apró darabokra.
Valahogy azért bekanyarodott a sarkon, de érezte, hogy a golyók valószínűleg komolyabb kárt is tettek az autóban. A motor leállt. Nagy nehezen felvezette a lerobbant kocsit a járdára úgy, hogy a katedrális makettje eltakarja az autót a lövöldözők elől. A helyzet még ennek ellenére sem volt megnyugtató, mert ha a kocsiban maradnak, bármelyik pillanatban elkaphatják őket. Vicki kiszállt, és óvatosan megkerülte az autót. Egy lövés sem dörrent. Elég messzire jutottak már ahhoz, hogy ne lássák a dobogót, és ami még fontosabb, a dobogónál sem láthatták őket.
Knox lecsúszott a motorház tetejéről és felnyögött. Megkísérelte, hogy a lányra támaszkodva előrelépjen, de lábai minduntalan összecsuklottak. Homlokáról csörgött a vér.
Nehezen, zihálva lélegzett. A vérpatakokon keresztül felpillantott a lányra és mosolyogni próbált.
– Nagyszerű voltál, Allie – próbált meg Vicki lelket önteni belé, s közben óvatosan az utcát kémlelte. – De azt ajánlom, hogy ma már ne hősködj többet!
Knox nem válaszolt. A lány rápillantott. A férfi halottnak látszott.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Boom shakalakalakalaka. Boom shakalakalaka.
Joker ismét feldobott egy marék bankjegyet a levegőbe.
– Jól van, emberek! – ordított bele egy kis mikrofonba. – Ki másban bízhatnátok, ha nem bennem!
Újabb pénzköteget bocsátott szárnyra.
– Hát persze, hogy bennem! Én valódi pénzt szórok nektek! És hol van ilyenkor az a híres Batman? Biztosan otthon ül és a jelmezét tisztogatja!
Hangos nevetésébe pengeként vágott bele felülről egy suhanó hang. Joker felnézett a parádé útvonala fölé. Az égen, a fényszórók vakító fényében valamilyen sugárhajtású gép repült. Szurokfeketére volt festve, és pont úgy nézett ki, mint egy denevérszárny.
Batmannak jópofa játékszerei vannak! Joker felugrálva lelkesen integetett.
– Ó! – üvöltött a mikrofonba. – Harci szárnyalás az éjszakában! Állok elébe!
Még az előbbinél is hangosabban nevetett, amikor az utolsó köteg bankjegyet is a ventilátorba dobta. Eljött a cselekvés ideje.
– Bob! – kiáltott oda a mindig mellette sürgő-forgó jobbkezének. A jó öreg Bob. – A gázmaszkot!
Bob készségesen odanyújtott neki egy második világháborús darabot, ami csak annyiban különbözött a szabványos felszereléstől, hogy harsány bíbor, arany és zöld színekre – Joker színeire volt festve.
Boom shakalakalakalaka. Boom shakalakalaka.
– Hé! – kiáltott valaki dühösen a dobogó mellől. – Mi a fene ezen az az izé?
Ó, Istenem! A fickó teljesen kikészült, mert a zöld festék kezdett lejönni a kezében tartott bankjegyről és már egészen megfogta az ujjait. Persze az is lehet, hogy attól borult ki, hogy a leolvadó festék alól a jóképű Joker bukkant elő éppen azon a helyen, ahol rendesen George Washington unalmas ábrázata látható.
A pasas még mindig ott ordítozott a dobogó mellett, s a nála lévő többi bankjegyet dühösen feldobta a dobogó tetejére. Mit képzelt ez a nyavalyás, majd valódi dollárokat fog nekik dobálni? Lehet, hogy Joker őrült, de nem ostoba. Nincs ember, aki ilyen ostobán szórná a pénzt, legalábbis Joker ismeretségi körében.
Ez az alak igazi bajkeverő volt. Most, hogy felfedezte a csalást, mások is alaposabban szemügyre vették a bankjegyeket. "Szélhámos!" "Ez a pénz hamis!" – kiáltások vegyültek az őrjítő rockzenébe.
Boom shakalakalakalaka. Boom shakalakalaka.
Mit tegyen az ember egy ilyen tömeggel?
Hát igen – gondolta Joker –, ideje, hogy megöljem őket.
Még egyszer, utoljára beleszólt a mikrofonba.
– És most elérkezett az ideje, hogy megfosszalak benneteket, szegény kisemberek, kudarcokkal teli és haszontalan életetektől! De – ahogy ezt a plasztikai sebészem mondta valamikor – ha már menni kell, hát távozzon az ember mosollyal az arcán.
Trónusa alá nyúlt és előhúzott egy távirányítót. A ballonra irányította, és megnyomta a közepén lévő nagy, vörös gombot. Gáztartályok tucatjai kezdték ontani a gyilkos zöld gázt a léggömbökbe, amik erre tágulni kezdtek, valószínűleg addig, amíg csak szét nem pukkadnak.
Bob – a jó öreg Bob – kivárta a végszót, majd odanyújtotta a gázmaszkot. Joker sikoltozott a röhögéstől, miközben arcára húzta.
A ballonok egyre kövérebbre híztak a magasban. Az illesztések mentén dudorodások keletkeztek, és úgy tűnt, hogy a varratok pillanatokon belül felrepednek. Márpedig, ha ez bekövetkezik, a bolondos rajzfilmfigurák szétpukkadnak és kibocsátják a gázt, ami elegendő ahhoz, hogy a fél Gotham Cityt befedje.
Ó, Istenem! Joker csak most döbbent rá, hogy a város másik felért nem gondolt.
A polgárok sikoltozni kezdtek. Néhányan lassan felfogták tompa elméjükkel, hogy mi történik. Mindnyájan halálra voltak ítélve. Meghalnak, széles, vidám Smylex-mosollyal az arcukon. Játékpénzek röpködtek a levegőben, miközben a tömeg egymást taposva igyekszik minél távolabb kerülni a halálos gázfelhőktől.
Meglehetősen nehéz nevetni úgy, hogy az ember álarcot visel. Joker azért igyekezett megtenni minden tőle telhetőt.

Batman talán észre sem vette volna a szivárgó gázt, ha valaki el nem szabadítja az egyik ballont, amelyik úgy bukdácsolt Gotham City felhőkarcolói közt, mintha csak a szélcsatornában tesztelnék. Úgy tűnt, mintha neki integetne.
Elég különös látványt nyújtott ahhoz, hogy felkeltse Batman érdeklődését. Elhatározta, hogy közelebbről is megnézi. Egy pillanattal később már meg is pillantotta a figura hasához erősített fémtojást és a belőle kiáramló zöld ködöt. Amikor lenézett a föld felé, látta, hogy Joker emberei gázmaszkot viselnek.
Smylex-gáz! Csakis az lehet, semmi más!
Joker a mérgezett árucikkekkel nem tudta elintézni Gotham City lakosságát, tehát úgy döntött, hogy hathatósabb módszert alkalmaz. Valószínűleg mindegyik léggömböt telepumpáltatta a gázzal. Batman tudta, hogy ha Joker a Smylexet héliummal elegyíti, akkor még sokkal hatásosabb keveréket kap eredményként.
Persze a gáz csak akkor öl, ha eléri a lent hullámzó tömeget.
Egy másodperc alatt elhúzott a felvonulás felett. Egy szűk hurokkal felemelte gépét, a Batwinget, majd lebukott a Broad Avenue felé. Mintegy tizenöt méterre a talajtól ismét egyenesbe hozta a gépet.
Számítógépe minden adatot megadott, amire csak szüksége volt. Elfordított két kapcsolót a műszerfalon. Az egyikkel megfelelő szögbe állította a gép borotvaéles szárnyát, a másikkal pedig egy olyan fogószerkezetet nyitott ki, amellyel majd el tudja kapni a szétvágott kábeleket.
Előreszökkentette a Batwinget a léggömbök alatt.
Joker nem akart hinni a szemének.
Batman repülőgépe átvágta a rögzítőkábeleket, majd felrepítette a léggömböket a magasba. A színes ballonok, ezek a rosszul irányított halálosztók ott táncoltak már a repülő mögött kavargó légörvényben. Mit akarhat velük? Lehet, hogy kiviszi őket az óceán fölé?
– A léggömbjeim! – ordította Joker. – Azok az én léggömbjeim!
Batman nem válaszolt.
Le fogok zuhanni.
Ez volt az első gondolata, amikor a repülőgép orrán keresztül kipillantott és észrevette a Gotham székesegyház magasodó romjait. Túlságosan is lekötötte a ballonok összegyűjtése, ezért nem vette észre, hogy a Broad Avenue vészesen közeledik feléje.
Olyan gyorsan rántotta fel a gép orrát, amennyire csak merte. A Batwing azonnal engedelmeskedett, de a székesegyház még így is túl közel volt. Valószínűnek látszott, hogy az egyik szárny beleütközik az omladozó toronyba. A motor felbődült, amikor gépét hirtelen jobbra döntötte. Mindössze néhány centire zúgott el a katedrális tornya mellett.
Ezért a manőverért azonban nagy árat kellett fizetnie. A Batwing irtózatos sebességgel húzott felfelé, a nehézkedési erő teljesen bepréselte Batmant az ülésbe. Igyekezett megbirkózni a hirtelen megnőtt légnyomással. Nagy nehezen kinyújtotta a kezét, felnyögött, majd végighúzta a tenyerét a műszerfalon, míg csak rá nem akadt a kioldó kapcsolóra. Sikerült megnyomnia, és a léggömbök elszabadultak.
Most, hogy megszabadult terhétől, könnyen egyenesbe hozta a gépet és visszafordult a Broad Avenue felé. A léggömbök még mindig emelkedve sodródtak az óceán felé. Jó darabig senki számára sem jelentenek veszélyt. Rádión értesítette a parti őrséget az eseményről, és óvta őket a ballonoktól. Ezután már nem volt más dolga, csak az, hogy mielőbb visszatérjen a Broad Avenue fölé.
Minden vágya az volt, hogy egy pillanatra kifújja magát. Ám nem volt ideje pihenni, hiszen minden perc, amit elpazarol, újabb és újabb ártatlan emberek életébe kerülhet.
Ideje volt befejezni a játszmát.

Boom shakalakalaka. Boom shakalakalaka.
A dübörgő rockzene visszhangzott a Broad Avenue-n. A széles sugárút teljesen üres volt, mindenki igyekezett elmenekülni.
Joker letépte magáról a gázálarcot, és a dobogó padlójára vágta.
– Ellopta a léggömbjeimét! – ordította. Ordítására senki nem reagált. Joker öklét az ég felé rázta.
Csend. Senki sem válaszolt. Joker ezt rendkívül nyomasztónak találta.
Elkérte Bobtól a fegyverét és agyonlőtte legfőbb segítőjét. A jó öreg Bobot.
Ettől egy kicsit jobb kedvre derült.
Bob a hamis játékpénzekkel borított aszfaltra zuhant. Visszavonhatatlanul halott volt. Zsebre dugta a fegyvert. Jó volt megbizonyosodni arról, hogy célzótehetsége még mindig a régi. A banda többi tagja csendben várt és figyelte őt. Ideje volt parancsokat osztogatni.
– Kezdjétek már el a háborút, barmok! – ordította. Megszüntette a zenét.
Csend borult a Broad Avenue-ra, csak egy repülő motorjának zúgása hallatszott a távolból.

A Broad Avenue végénél egészen alacsonyra ereszkedett. Még néhány másodperc, és Jokerek fölé ér.
Batman a megfelelő kapcsolókkal tűzkész állapotba helyezte a gép fedélzeti fegyverét. Egy számítógépi hang halkan visszajelzett:
– Reflektor.
– Lézerágyú.
– Géppuska.
– Rakéták.
Ennyi elég kell hogy legyen, legalábbis az első menetben. Néhány újabb gombnyomás és a rakéták máris élesítve voltak.
Eljött a rendcsinálás ideje…
Batman gépe közeledett a bandához. A Batwing lassan és alacsonyan repült. Alakja megváltozott, már nem volt olyan karcsú, mint korábban. A törzs alsó részéről mintha rakéták és gépfegyverek függtek volna. Joker emberei elfutottak.
– Minden nagyon jól megy, ti barmok! – ordította Joker visszavonuló csapatainak. – Mi ütött belétek?
Ezek még csak vissza se néznek. Hát miféle lojalitás az ilyen? Pedig Bobbal milyen jó példát mutatott nekik! Gyűlölt elpocsékolni egy jó példát!
Egy reflektorfény söpört végig rajta, amikor a repülőgép elhúzott fölötte.
Joker felnevetett és kitáncolt a keresőfény útjából.
– Gyere csak, gyere, te szemét kurafi! – ordította.

Batman a parádéhoz ért, illetve ahhoz, ami még megmaradt belőle. A reflektorok most nem mozogtak, a dobogók és a teherautók kihaltak. Mindenki elment.
Szeméhez illesztette a célkeresőt.
Nem, nem mindenki. A felnagyított képmezőben egy magányos alakot pillantott meg, aki az utca közepén álldogált, később ugrándozva integetett a közeledő repülő felé.
Joker volt az. Úgy tárta felé karját, mintha csak üdvözölni akarná.
– Na, jó – gondolta Batman –, ha így akarod.
– Kiold – lehelte lágyan a számítógépnek.
A többi már a komputer dolga volt. Golyók, lézersugarak, rakéták indultak meghatározott céljuk felé. Batman meg akart bizonyosodni arról, hogy Joker nem rejteget további meglepetéseket a dobogókban és a teherautókban. Meg kell hogy semmisítse őket.
A rombolás kellős közepén Joker keringőzni kezdett. Egyetlen találat sem érte. Ezideig.

Sebaj! Végül is kitűnően szórakozik.
Egymást követték a detonációk. Hol egy dobogó robbant fel, hol egy teherautó repült a levegőbe, hol meg egy ház… hoppá, ez kissé mellément.
Egyszer egy golyó éppen felé tartott, de Joker gyorsabb volt, és kitért előle.
Az egyik reflektor szétrobbant, óriási üvegzápor keletkezett. Joker még soha nem látott ilyen gyönyörű rombolást, Batman becsületére legyen mondva. Végtére is ez az élet igazi értelme.
Sajnos, minden jónak vége szakad egyszer.
Joker elővette a másik fegyverét, azt a bizonyosat, amelynek szép hosszú csöve volt. Gondosan célzott, majd amikor a gép ismét elhúzott fölötte, meghúzta a ravaszt.
Durr!
A fegyver jókorát rúgott visszafelé, Joker a földre huppant.
Telitalálat!
Vajon tényleg ennyire jól célzott?
A Batwing bal szárnyából tűz csapott ki és meglehetősen sűrű füst szivárgott. A gép erősen billegett, majd magasságot vesztett. Joker a nyaka közé húzta a fejét, amikor a Batwing mindössze néhány méterre az aszfalttól elhúzott fölötte.
A repülő egyenesen a Gotham székesegyház lépcsőinek tartott.
Pontosan oda is csapódott be.
Egy pillanatig csend volt, majd Joker elkezdett nevetni.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Gordon rendőrfőnök kocsijával a rettenetes pusztítás közelében parkolt le. Alig ismert rá a Broad Avenue eme részére. Ablakok és utcai lámpák törtek ripityára, össze-vissza csavarodott, meggörbült fémrudak és lemezek hevertek a járda mindkét oldalán, és az úton – ahol még létezett út egyáltalán. Néhány méterrel arrébb egy kráter tátongott az utca közepén. Mi a fenével harcoltak itt ezek? Rakétákkal?
Legalább egy tucat rendőrautó zárkózott fel a kocsija mellé. Gordon intett, hogy álljanak meg. A Broad Avenue állapotát figyelembe véve, gyalog kellett tovább menniük.
Hála Istennek, a törmelékek között csak kevés holttest hevert. Talán meg tudják állítani a dolgot, reménykedett Gordon, mielőtt a harcoknak még több ember is áldozatául esik.
Az események teljesen összetörték Borg polgármestert. Senkivel sem volt hajlandó szóba állni, állandóan csak ezt motyogta maga elé: Gotham City meghalt. A polgármester kiesésével Harvey Dent egyedül irányította a rendőr-főparancsnokságot, sőt, mondhatni, az egész várost. Gordon most azt vizsgálta, mit lehetne tenni az utcákon.
Semmivel sem tudták megakadályozni Jokert tervei végrehajtásában. A rendőri erők csaknem kilencven százalékát harcképtelenné tette azzal, hogy megmérgeztette a kávéjukat. Eddig ugyan még senki sem halt bele, de városszerte mintegy kétezer rendőrt kellett kórházba szállítani. Persze a város összes csibésze felfigyelt arra, hogy az utcákon kevesebb a rendőr, így ugrásszerűen megszaporodott a rablások és fosztogatások száma. Az a néhány rendőr, aki talpon maradt, csak a legsürgősebb és a legsúlyosabb esetekben vonult ki és avatkozott be. Dent ugyan megkérte az állam kormányzóját, hogy küldje ki segítségül a Nemzeti Gárdát, de érkezésüket csak másnap reggelre jelezték. Képtelenek voltak a gárdát hamarabb mozgósítani.
Néhány rendőr saját kezdeményezésére kivonult az utcára, hogy jelen legyen a parádén, de a hatalmas tömegben képtelenek voltak bármilyen intézkedésre is. Ráadásul Gordon elrendelte, hogy mindenki tartózkodjon mindenféle beavatkozástól addig, amíg nem kapnak megfelelő erősítést.
Összevonták hát a tartalékokat.
Gordon szemügyre vette csapatát. Huszonhat férfi és nő, tizennégy autó – ennyi maradt talpon Gotham City rendőrségéből. Néhányat név szerint is ismert közülük. Sokukat talán már azóta nem látta, hogy végzősökként elhagyták a rendőrakadémiát. Tudta, hogy mindent megtennének azért, hogy Gotham Cityben helyreálljon a rend.
Csatárláncba állította a huszonhat embert, és utasította őket, hogy menet közben tartsák kézben a fegyverüket. A csatárláncot V alakú formációvá fejlesztették, mert az adott körülmények között Gordon ezt biztonságosabbnak tartotta. Ennek a kissé szakadozott V alakzatnak a két szélén a legnagyobb tűzerejű fegyvereket viselő rendőrök vonultak.
Gordon a csoport élére állt, így hatoltak be a háborús zónába.

– Thomas, azt hiszem, valaki követ bennünket.
Anyja hangját hallotta. Csak az imént léptek ki a színház kapuján. Vajon miért nem képes visszaemlékezni arra a színdarabra, amit azon az estén láttak?
Rohanó léptek zaja… Apja és anyja siettették. Mintha el akarták volna távolítani valamitől.
Még futva sem tudtak volna elmenekülni. Most már tudta. Hogyan is értethette volna meg szüleivel, hogy ne fussanak? Miért nem fogták fel, hogy ezt nem lett volna szabad?
Egy olyan férfi felé futottak, akinél pisztoly volt. Férfi? Nem is volt még igazán férfi. Fiatal fiú volt, alig néhány évvel idősebb, mint ő maga. A kezében szorongatott fegyver azonban felnőtté tette.
A fegyveres fiú feléjük fordult. Bruce emlékezett a mosolyára. Oly sokszor látta már korábban ezt a mosolyt. A fiú arca azonban megváltozott. Olyan lett, mint egy cirkuszi bohócé. Arcát mintha zsíros színpadi festékkel mázolták volna fehérre, ajka vérvörös volt, a haja zöld.
A bohóc valami új volt. Bruce tudta, hogy ez nem számít. Sehogy sem tudtak volna elfutni előle.
Miért is nem vették észre a szülei időben a dolgot? A fegyver kétszer dörrent, még mielőtt figyelmeztethette volna őket. Két lángnyelv csapott ki a fegyver csövéből, megérintette apját és anyját, és mindketten hamuvá váltak.
A bohóc nevetni kezdett. Bruce tudta, hogy nem szabad félnie.
– Táncoltál valaha az ördöggel sápadt holdfénynél? – kérdezte.
Bruce nem húzta össze magát. Nem is futott el. Megindult a bohóc felé.
Már úgy volt, hogy kezdődik a tánc.
Ezután mindent beburkolt a sötétség.

Mi szállhatta meg a derék polgárokat?
Ott volt nekik Joker, aki folyvást azon igyekezett, hogy jókat nevessen. Az emberek kezdtek előszivárogni a mellékutcákból és a bombák, szaggatta épületekből. És ami még rosszabb, vették maguknak a bátorságot, hogy dühösek merjenek lenni. Hát, nem tudták, hogy ez Joker partija volt? A francba is! Örülhetnének, hogy élnek!
Ez a gondolat kacagásra ingerelte.
Ezek az emberek egyáltalán nem voltak hálásak neki a nagyszerű mulatságért. Mindenfélével dobálni kezdték. Micsoda hálátlanság! Ez volt az utolsó eset, hogy megkísérelte szórakoztatni őket, mielőtt végezne velük.
A vállát eltalálta egy tégladarab. A körülötte gyülekező emberek mögött újabbakat látott közeledni, csakhogy ezek rendőregyenruhát viseltek. Úgy érezte, talán ideje lenne odébbállni. Egyébként is utána kellene néznie, mi történt Batmannel. Úgy vélte, hogy hasonló, de fordított esetben Batman is ugyanígy tenne.
Joker előhúzta kisebbik fegyverét a kabátja alól, és a levegőbe eresztett egy sorozatot. A tégladobálók egy pillanatra elbizonytalanodtak, majd egyesek hátrálni kezdtek. Annál jobb. Sarkon fordult, és elcammogott Batman repülőgépe felé.
A gép ebben a pillanatban felrobbant.
Joker feltápászkodott a földről, ahova a robbanás ereje taszította, és leporolta magát. Ami azt illeti, egy kicsit zűrös ez az éjszaka. Hát, igen. Nem lehet úgy rántottat csinálni, hogy az ember fel ne törjön néhány tojást előtte…

Batman gépe eddig össze-vissza tekeredett fémroncsok tömege volt. Most ez a roncs már lángokban is állt. Joker arra következtetett ebből, hogy Batmannel való végső leszámolása már nem jöhet szóba. Valaki mással kell tehát ezt elvégeznie.
Tánclépéseket tett a lángok körül, miközben felkapaszkodott a katedrális lépcsőin. Néha-néha megállt, hogy elgyönyörködjön az égő roncsban. Érezte, hogy a nagy zűrzavarban valamiről vagy valakiről megfeledkezett. Mi vagy ki lehetett az? Ó, igen, hát persze. A lány, akit Vickinek hívnak.

Amikor meghallotta a robbanást, Vicki előbújt rejtekhelyéről.
Néhány másodperc is elég volt ahhoz, hogy megvizsgálja Knox sebét. Élt! Hihetetlen szerencséje volt. Egy golyó súrolta a vállát, egy üvegszilánk felsebezte a homlokát, ám ezen kívül kutya baja volt. A két seb eleinte meglehetősen csúnyának látszott, de már egyik sem vérzett. Egyikbe sem lehetett belehalni. Valószínűleg inkább a sokkhatástól ájult el, semmint a sebesüléstől. Ezzel együtt Vicki tudta, hogy minél előbb kórházba kell kerülnie, ahol majd megfelelően ellátják. Először azonban egy másik dolgot kellett elintéznie.
Látta, amikor a repülőgép a székesegyház lépcsőibe ütközött. Tudta, hogy Batman gépe volt.
Utána kellett néznie, mi történhetett Bruce-szal.
A gép roncsokban hevert. Meghajlott fémdarabokat és itt-ott apró tüzeket látott. Lehetetlen, hogy valaki is túléljen egy ilyen becsapódást. Ott állt a székesegyház lépcsőin, kissé még kába volt az átélt csata izgalmaitól. De jó volna tudni, hogy Bruce él-e… Valahogy el kellene fojtani a tüzet, és szét kellene kotorni a roncsokat. Vicki csak állt a gép maradványaira meredve. Érezte, hogy a feladat meghaladja az erejét.
A roncsban hirtelen megmoccant valami. Egy eldeformálódott fémlap nagy csattanással csúszott le a lépcsőn.
Batman felegyenesedett a roncsok között.
Vickinek egy pillanatra még a lélegzete is elállt, majd feléje indult…
Hirtelen érezte, hogy valami kemény és hideg nyomódik a bal halántékához. Egy fegyver csöve volt. Joker fegyverének csöve.
– Azt hiszem, minél előbb az oltárhoz kell hogy vezesselek! – mondta Joker a lány füléhez hajolva.
Feltuszkolta a lépcsőn, egyenesen a székesegyház bejáratáig.
– Mindjárt intézkedem, hogy jöjjenek értünk – szólt oda Vickinek.
Elővett egy hordozható rádió adóvevőt, és megnyomott rajta egy gombot.
– Gotham City székesegyház. Két személy – mondta a mikrofonba. – Öt percet adok.
Felpillantott a katedrális tornyára. Hűha, fasza egy torony. Fura szobrok, vízköpők vagy hogy a csudába hívják őket, sorakoznak odafenn a csúcs környékén.
– Lehet tíz perc is – szólt bele ismét a mikrofonba.

Batman kiszabadította magát a gép füstölgő roncsai közül. Tudta, hogy súlyosan megsérült. Mellkasát tőrdöfésként hasogatta a fájdalom, a fején lévő nyílt sebből a maszk alól vér csörgött az állára. Végignézett a testén, a foszlányokra szakadt ruha alatt zúzódásokat és nyílt sebeket látott. De élt! Tudott mozogni. És a feladatát még nem teljesítette.
Körülnézett. A lépcső tetején a gép maradványai közül feltörő füstön át is ki tudta venni Joker alakját, amint éppen belépett a katedrálisba. Valaki volt még vele, akire rászegezte a fegyverét, így tuszkolta be a székesegyházba! Vicki? Batman visszafojtotta feltörni készülő kiáltását, és rohanni kezdett.

Thomas, valaki követ bennünket…
Feltépte a katedrális ajtaját.
Hol lehet Joker és Vicki? Valahol itt vannak, a romos épület belsejében. Vagy talán fönn a toronyban.
Thomas, itt van valaki…
Behúzta az ajtót maga mögött. Egy rudat talált az ajtó mellett. Masszív tölgyfából készült. A rudat az ajtó belső felén levő tartókengyelekbe illesztette, így ni! Mostantól kezdve senki nem tud ide bejönni, aki megzavarhatná őket.
Valaki követ bennünket. De nem tudtak elfutni…
Hallgatózott, de semmit sem hallott. Joker jól elrejtőzött.
Egy lépést tett előre a törmelékek között. Nem vette észre, hogy az orra előtt volt egy lefelé vezető lépcső. Elveszítette az egyensúlyát, és nekiesett egy kemény tölgyfapadnak. A pad megbillent, felborult, és nekiesve az előtte lévő padnak, azt is felborította. Mint egy dominósor, úgy borultak fel egymás után a padok egészen az oltárig. Mintha csak saját dominópartiját játszotta volna.
A padok hatalmas robajt csaptak. Meglepetésről így már szó sem lehetett.
Amikor az első pad feldőlt, Joker előrerohant az oltár mögül, miközben Vickit pajzsként tartotta maga előtt. Megálltak egy ajtó előtt, amely a templom végében nyílt.
Joker Batman felé integetett.
– Nem tudtál elkapni!
Batman utánuk indult. Alig tudott lépni, megkínlódott minden szusszanásnyi levegőért. Az oldala megsérült a becsapódásnál, a seb most még jobban sajgott, miután nekiesett a keményfából készült templomi padnak. Valószínűleg eltört néhány bordája. Csak abban reménykedhetett, hogy nincs belső vérzése. Ha van, nincs számára segítség.
Nincs segítség. Futni sem tudott már. Valaki van ott elől. Egy fegyveres ember.
Batman egyszerre csak ott találta magát egy meredek lépcsősor lábánál, amely a toronyba vezetett. És a torony több mint kétszáz méter magas.
Mászni kezdett felfelé.

Gordon és rendőréi felfelé tartottak a katedrális lépcsőin. Sehol sem ütköztek ellenállásba. Joker nyilván a saját dolgával volt elfoglalva, akárcsak Batman.
A rendőrfőnök végig szemtanúja volt a kibontakozó drámának. Látta, ahogy Batman gépe becsapódik a katedrálishoz vezető lépcsősorba, látta Jokert, aki a levegőbe lőtt, hogy távoltartsa magától a fenyegető tömeget, majd elmenekül. Látta a gép felrobbanását meg azt is, hogy Batman kiemelkedik a roncsok közül, és követi Jokert a katedrálisba. Gordon rendőrfőnök azon tűnődött, vajon mi játszódhat le közben odabenn, a templom belsejében. Szíve egyik felével azt kívánta, hogy Batman tépje darabokra Jokert, a másikkal pedig azt, hogy bárcsak ő lehetne most Batman helyében.
Csakhogy Gordon rendőrfőnöknek más volt a feladata. Bár együttérzett Batmannel, az mégiscsak törvényen kívül működött. Márpedig az ilyesmi elfogadhatatlan, különösen egy akkora városban, mint Gotham City.
Lehet, hogy egy időre fölborult a törvényes rend a városban, de úgy tűnt, hogy tápászkodóban volt.
A katedrálisba vezető ajtó nem akart kinyílni. Belülről elreteszelték.
Gordon megparancsolta embereinek, hogy törjék be az ajtót.

Egy mindenre elszánt bűnözőt nem lehet visszatartani.
Joker meglepődött, amikor meglátta, hogy a kosztümös bolond felfelé küszködik a lépcsőkön. Ha az ember egyszer már túlélt egy mérgező anyagokkal teli tartályban való fürdőzést, mint ahogy ez vele történt, akkor már semmi sem lepi meg különösebben. Úgy látszott, hogy a kettőjük közötti leszámolásra mégiscsak sor kerül. Persze, csak akkor, ha Joker nem tud idejében kijutni ebből a kutyaszorítóból.
Öt percen belül meg kell érkezzen a helikopter, amely elviszi innen. Ám addig még jó néhány lépcsőfokot meg kell másznia.
Hallotta, ahogy jóval lejjebb a lépcsőkön felfelé kapaszkodva Batman nehézkesen kapkodja a levegőt. Előtte Vicki lihegett. Joker volt az egyetlen hármójuk közül, aki könnyedén lélegzett.
Nem tudott elfutni. Ott volt egy fegyveres ember.
Tudta, hogy sokkal nagyobb baja van, mint néhány törött borda. Ahogy szervezete adrenalinszintje csökkent, elkezdte érezni a jobb térdén lévő zúzódást. Vigyáznia kellett, hogyan lép, nehogy sebesült jobb lába kiszaladjon alóla. Valami elszakadhatott a bal kezében is. Amikor megkísérelte kinyújtani a gyűrűsujját és a kisujj át, majdnem felordított a fájdalomtól.
Ott volt egy fegyveres ember. Ismerte a mosolyát.
Legszívesebben felüvöltött volna, de visszafojtotta. Nem akarta, hogy Joker megtudja, milyen állapotban van és azt sem, hogy éppen hol tartózkodik.
Ismerte a férfi mosolyát.
Amikor felemelte jobb lábát, érezte, hogy törött bordái belefúródnak az oldalába. Mégsem állt meg. Nem állhatott meg.
Joker ott volt. Ott várt rá valahol. És vele volt Vicki is.

Egy csapóajtó állta el az útját. Már fenn volt, a lépcső legtetején. Eddig minden nagyszerűen ment. Ez is azt bizonyítja, hogy ha az ember megőrzi az optimizmusát, bármilyen feladatot képes elvégezni.
Felnyúlt Vicki mellett, és kinyomta a csapóajtót, íme!
– Hopp, ugorj, kislány! – mondta Vickinek, és feltuszkolta őt a toronyba.
Amikor Joker is felkapaszkodott, valaki megszólalt.
– Hello, főnök.
Három ember várt rájuk odafönn. Mindhárom férfit egy kungfu-stúdióból bérelte. Soha nem volt képes megjegyezni a nevüket, ezért csak Fickó 1, Fickó 2 és Fickó 3-nak nevezte őket.
– Hát, ti hogy kerültetek ide? – kérdezte Joker. – Csak nem lettetek vallásosak?
Fickó 1, középsúlyú, középtermetű, sportcipőt viselő legény volt. Így szólt.
– Kissé megzavarodtam odalenn…
– Azért jöttünk fel, mert felülről jobban látjuk, mi van ott lenn – mondta Fickó 2, aki kicsit magasabb és testesebb volt.
Fickó 3, hatalmas, feketebőrű alak volt, törzsi hegek borították az arcát. Ő nem szólt semmit. Joker úgy vélte, hogy ez a legveszélyesebb közülük.
– Ó, de nagyszerű, hogy ilyen szépen összejöttünk! – mondta Joker. – Talán marad még egy kis időnk arra, hogy körülnézzünk.
Hunyorgott egy darabig, hogy szemét hozzáidomítsa a sápadt holdfényhez, mert ez volt az egyetlen fényforrás, majd szemügyre vette környezetüket. Egy kis szobában álltak, amelynek falát négy ablak szegélyezte. Az ablakokat falécek osztották több részre, úgy, hogy a hangot átengedjék, de az esőt kívül tartsák. Volt a helyiségben egy kétszárnyú ajtó is, amely egy átjáróhoz és azon túl egy tetőrészhez vezetett. Ez utóbbi tökéletes helikopter-leszállóhelynek látszott. A toronyszoba közepén jókora harang lógott. A harang két oldalán volt még két kisebb harangláb is, de üresen. Hol lehetnek a harangok?
Joker csaknem hasra esett, amikor megfordulva megbotlott bennük. A harangok borzasztó közel voltak a csapóajtóhoz.
Milyen nagyszerű! Két harang igen közel a csapóajtó széléhez – igen közel egy ici-pici balesethez!
Joker felvihogott. Táncoltál már valaha az ördöggel a sápadt holdfénynél?
Fasza kis jószágok ezek a harangok! Jó nehezek! Savat spriccelő művirágja segítségével leválasztotta az egyiket a talapzatáról. A nehéz öntöttvas harang áttörte a korhadt csapóajtót, és nagy sebességgel lefelé kezdett gurulni.
Joker harsányan felröhögött. Ez még a kuglizásnál is jobb!

Gordon még időben elvezényelte embereit a veszélyes helyről.
A lezúduló harang pokoli zajt csapott. Dübörgő görgése egymás után zúzta szét a falépcső fokait, leverte a maltert a kőfalról, ide-oda vágódva a lépcső és a fal között. A lépcsősorból egy helyen legalább kétméternyi szakaszt sodort magával.
Mikor a harang végül rácsapódott alul a templom kövezetére, hatalmas nagy rombolást hagyott maga mögött. Gordon azon tűnődött, vajon át tudják-e hidalni a kétméteres hiányzó lépcsőszakaszt meg azt a néhány lépcsőfokot, amelyeket valamivel feljebb tett tönkre a lezúduló harang tömege. A probléma lényege azonban az volt, hogy a törésektől az egész lépcső ingataggá vált. Voltak helyek, ahol a lépcsők egészen oldalra gyűrődtek, sok volt a lyuk a megmaradt lépcsőfokokon, és imitt-amott hiányzott egy-egy deszka is.
Ezt a lépcsőt bizony már többé senki sem használhatja. Batman és Joker így hát zavartalanul vívhatják meg végső csatájukat.
Feltéve, tette hozzá gondolatban, ha még mind a ketten életben vannak.

Thomas. Thomas. Thomas.
Érezte, hogy a szíve vadul dörömböl a mellkasában. Alig tudott kitérni a harang elől.
Thomas. Valaki követ. Nem lehet elfutni. Fegyveres ember.
Már csaknem felért a lépcsősor tetejére. Bár meg tudna feledkezni a teste minden porcikáját gyötrő fájdalomról! Lehunyta a szemét.
Nem lehet elfutni. Fegyveres ember.
Kényszerítette magát arra, hogy kinyissa a szemét. Újra elindult felfelé. Egy fok… még egy fok… és még egy. Kicsit megpihent az egyik ablak belső párkányán. A lépcsőfokok odafenn egy zárt csapóajtónál végződtek. Innen már nem lehetett tovább jutni.
Fegyveres ember. Ismerte ezt a mosolyt.
Megint mászott egy kicsit felfelé. Elérte a csapóajtót. Felfelé nyomta. Nem mozdult. Újra próbálkozott, de nem volt elég ereje.
Ismét becsukta a szemét.
Ismerte ezt a mosolyt. Táncoltál valaha az ördöggel…

…a sápadt holdfénynél?
Jokert mindig megvigasztalták ezek a szavak. Azonkívül tartozott is magának annyival, hogy fennhangon citálja a számára oly kedves szöveget. Valakit meg kellett ölnie azzal a haranggal.
Mintha zajt hallott volna a csapóajtó felől.
Nem tudta legyőzni a kíváncsiságát.
Odébbhúzta a másik, nehéz harangot, és felnyitotta az ajtót.
Senki sem volt odalenn!
Nagyszerű! Ez is egy kiút!
– Valószínűleg elharangoztam annak a denevérnek a nótáját! – ordította nagy vidáman, és röhögésre fakadt.
Örült, hogy Vicki itt van vele, és osztozik a diadalában. Ezek után minden bizonnyal fel fog nézni rá.
Felpillantott a gerendázatra. Odafenn sötét volt. Olyan hely volt az, ahová soha nem hatolt be a napfény.
– Remélem, rajtunk kívül senki más nincs itt fenn? Mondjuk a papi vagy a mami denevér?
Vickihez fordult.
– Ezt tréfának szántam. Miért nem nevetsz?
A fegyver csövét erősen a lány állához nyomta. Vicki megvonaglott a fájdalomtól.
– Meg kell tanulnod nevetni a tréfáimon!
Az ablakokat fedő falécek résein át fény szűrődött a toronyszobába. Valaki az utcáról reflektorokat irányított feléjük. Jokernek ez kapóra jött, helikoptere így majd jobban tud tájékozódni.
– Főnök – szólalt meg Fickó 2, és a csapóajtó felé bökött –, valami zajt hallottam odalentről.
– Nagyon jó – vihorászott Joker. – Akkor hátra van még némi kis mulatság. Játszhatunk például bújócskát is. És bárki jöjjön is fel a csapóajtón keresztül – az a hunyó!

A harmadik próbálkozásra Batman végre fellökte a csapóajtót. Nem törődve az egész testét hasogató fájdalommal, felhúzódzkodott a harangtoronyba. Megpihent egy kicsit. Látta a reflektorok fényének csillogását az ablakokat fedő lécek között, látta a harangok körvonalait és hallotta az alulról felszűrődő hangokat és a szirénák sivítását. Gordon odalenn hozzáfogott emberei átcsoportosításához, és keresi a támadás lehetséges útvonalát. Mire azonban ezt megleli, bármi legyen is, ami történni fog, addigra lezajlik.
Hová lett Joker? És Vicki? Batman elfordult a fénytől, hogy szemét hozzászoktassa a sötétséghez.
És ekkor meghallotta a gunyoros, eszelős hangot.
– Úgy tűnik, hogy egy denevér van a harangtoronyban!
Rögtön ezután egy másik hangot is hallott. Egy sikoltást. Inkább csak érezte, semmint látta, hogy valaki feléje szaltózik. Fénysugár villant meg a két éles pengén, melyek különlegesen kiképzett sportcipőjéből álltak ki. Batmannek nem maradt ideje a tűnődésre, persze, nem is volt min gondolkodnia. Évekig edzette magát az ilyen eshetőségekre, arra, hogy képes legyen azonnal cselekedni.
A férfi elérte utolsó szállójának csúcspontját. Batman feje fölött mintegy harminc centire ott villogtak a pengék, melyek az arca felé tartottak. Batman lebukott a támadó két lába alá, és ököllel teljes erővel ágyékon vágta őt. Odébb ugrott, miközben a férfi üvöltve a padlóra zuhant, és lábait felhúzva átkulcsolta a lábszárait. Teljesen kikészült, nem moccant többet.
Joker tehát nem volt egyedül. Vajon hányan lehettek még vele?
Szeme sarkából észrevette, hogy valaki mozog a fényszórók fényében az ablakot fedő lécek előtt. Valaki tehát kint járkál, a toronyszobán kívül. A nyitott ajtón keresztül megpillantotta Jokert és Vickit. A férfi átkarolta a lányt, egyik karjával Vicki torkát szorította, a másik kezével pisztolyt szegezett a halántékának. Batman hátralépett. Nem tudta, mit tegyen. Rohanjon-e oda az ajtóhoz vagy vonuljon fedezékbe?
Valami súrlódásféle zajt hallott a fenti gerendák felől. Önkéntelenül félreugrott. Egy férfi vetette le magát a szarufáról, inge ujja Batman köpenyét súrolta. Az ugrás rosszul sikerült, egyenesen belezuhant a nyitott csapóajtó nyílásába, és lehengeredett a lépcsőkön. Tompa puffanás hallatszott, nyögések, utána pillanatnyi csend, majd egy távoli gongütéshez hasonló hang, amikor a fickó teste odalenn nekivágódott a harangnak.
Batman elindult a nyitott ajtó felé.
Valami elállta az útját. A reflektor fénycsóvájában egy magas termetű férfi testének körvonalait pillantotta meg. Batman ekkor meglátta az arcát. Rejtélyes törzsi hegekkel elcsúfított arckarikatúra volt, kezében egy kötéldarabra erősített acélcsigát lóbált. Alkalmi fegyvernek meglehetősen halálos jószág.
A heges arcú meglóbálta a csigát, Batman lebukott. A csiga alig három centire zúgott el mellette. A hirtelen mozdulattól olyan fájdalom nyilallt bele a mellkasába, hogy egy pillanatra elvesztette az eszméletét. Magához térve hátrált egy lépést. Támadója arcán kegyetlen vigyor jelent meg.
Batman ismét hátralépett, majd megállt. Pontosan kell időzítenie, mert lehet, hogy nem lesz több lehetősége. A kötélvégen lévő csiga úgy sújtott felé, mint egy korbács. Batman kissé előbbre lépett, a kötél ívén belülre, és bal kezének elmerevedett ujjait teljes erővel belevágta az ember gyomorszájába. Olyan ütés volt ez, amelytől bármely közönséges halandó azonnal lebénult volna. A heges arcú felhorkant, kiegyenesedett, és az arcán szélesebbre váltott a vigyor.
Kint a tetőn Joker egy Strauss-melódiát dúdolt, miközben Vickit keringőző mozdulatokkal rángatta magával.
– Az a véleményem, hogy bennünket az Isten is egymásnak teremtett. A szép és a szörnyeteg. Egyébként, ha valaha valaki rajtam kívül szörnynek nevez téged, kitaposom a belét.
Felnevetett.
Joker mögött, a nyitott ajtón keresztül Vicki látta Batman és a Joker által Fickó 3-nak nevezett hústömeg árnyalakját. Jól tudta, hogy Bruce – Batman – súlyosan megsebesült és nagyon kimerült lehet. Győzhet így egyáltalán? A lány érezte, hogy a ki nem mondott kérdésre nagyon is jól tudja a választ. És ekkor, először azóta, amióta ebbe a szörnyű helyzetbe került, jéghideg szorítás markolt a szívébe.

Batman körözni kezdett ellenfele körül. Zihálva tudott csak levegőt venni, és minden egyes lélegzet pokoli kínokat okozott neki. Hatalmas ütést mért a hústoronyra, de az fel se vette. Vajon meddig tud még lábon maradni? Tudta, hogy legfeljebb még egy percig. Tekintete végigsöpört a harangtornyon, de nem talált semmilyen fegyvert. Csak a harang volt ott.
A harang!
Batman összehúzódott, majd a harang tetején termett. Egy pillanatig tántorgott, megpróbálta megtalálni az egyensúlyát. És akkor, amikor hatalmas termetű ellenfele ismét pörgetni kezdte a kötélre erősített csigát, Batman keze előrelendült.
A heges arcú félreugrott, így Batman egészen a nyitott csapóajtóig lendült, majd továbbzuhant.

Vicki látta, amint Batman eltűnt a harangtorony padlószintje alatt. A kétségbeesés egy pillanatra teljesen hatalmába kerítette. Egyedül maradt? Ha ezt a harcot neki kell megvívnia – hát, legyen!
Lenézett az utcára és a reflektorokra. Egy fegyvere volt, az a tény, hogy több mint kétszáz méterre voltak az utca szintje fölött. A mélység, a bátorsága és intelligenciája – elég kell legyen!
Összeszorította a fogait, és rámosolygott Jokerre.
– Istenien táncolsz! – dorombolta.

A heges arcú kihajolt a lépcsősor fölé. Nem hallotta, hogy a köpenyes bolond kikötött volna odalenn, ahhoz pedig túl sötét volt, hogy bármit is látni lehessen.
Hirtelen két láb vágódott ki a lépcsőházból, és rákulcsolódott a heges arcú nyakára.
Batman estében elkapott egy törött gerendát a csapóajtó alatt, és ott függeszkedett addig, míg ellenfele hatalmas teste meg nem jelent a nyílásban. Ekkor fordított V alakba lökte testét, és két lábával átkulcsolta a sebhelyes nyakát. A mozdulattól minden eddiginél nagyobb fájdalmat érzett, de nem törődött vele.
Batman két lába segítségével teljes erővel odavágta a fickó fejét a harang oldalához. Aztán odaverte még egyszer és még egyszer. Újra és újra. A sebhelyes megroggyant, és leomlott volna a padlóra, ha Batman két lábával a nyitott csapóajtó felé nem rántja. Teste belezuhant a lépcsőház sötétjébe.

Vicki szorosan Jokerhez simult.
– Olyan szépeket tudsz mondani – mormolta lágyan. Mindig hátrafelé mozgatni, mondogatta magában.
Hadd lépkedjen a párkány felé. Arcát a férfiéhoz dörgölte.
– Olyan csodálatosan erős vagy… és én is szeretem a bíbor színt…
Joker hirtelen megállt, minden arcizma megfeszült. Vicki mögött megszólalt valaki.
– Elnézést, de táncoltál már valaha az ördöggel sápadt holdfénynél?
Egy kesztyűs kéz csapott Joker állára. A férfi eltántorodott Vickitől, és a nyitott ajtón keresztül bezuhant a harangtoronyba. Batman félretolta Vickit és követte ellenfelét. Amikor Joker már kezdett feltápászkodni, Batman belerúgott, mire az nekiesett a harangnak.
Érzett-e Batman fájdalmat? Természetesen. Néha úgy tűnt neki, mintha mindig csak azt érzett volna. De mindez nem számított.
– Meg foglak ölni – mondta.
– Te őrült gazember! – üvöltött Joker. – Te készítettél ki engem! Emlékszel rá? Te dobtál bele a savba! Nehéz volt utána újra kezdeni az életemet. Isten a tanúm rá, én mindent megpróbáltam.
– Tudom.
Batman megragadta Joker vállát, és nekivágta a férfit a legközelebbi ablak léceinek, amelyek összetörtek. Joker kitántorgott a tetőre.
Mindkét kezét a szájára szorította. Amikor levette, egy műfogsort ejtett le a földre, mely a cserepeken Batman felé pattogott. A férfi figyelmét egy pillanatra lekötötte a műfogsor, s ez elég volt Jokernek ahhoz, hogy ököllel az arcába vágjon.
Batman viszonozta az ütést, Joker megingott, de valahogy sikerült talpon maradnia.
– Meggyilkoltad a szüléimet – mondta Batman.
Joker lihegett.
– Miről beszélsz?
– Igen, kikészítettelek. De először te tetted ezt velem.
– Őrült vagy! – tiltakozott Joker, miközben vadul hátrált. – Hülye balfácán! Azért, mert azt mondtam, hogy kikészítettél, most azzal vágsz vissza, hogy előbb én készítettelek ki téged. Hogy lehetsz ilyen gyerekes?
Joker megroggyant, és törölgetni kezdte a vért az arcáról. Az egyik zsebéből elővett egy fekete keretes szemüveget, és feltette.
– Csak nem ütsz meg egy szemüveges embert? – kérdezte mesterkélt vigyorral.
Batman megütötte.
Joker mindkét karjával hadonászott, majd összeborzongott, amikor a válla fölött hátrapillantva meglátta a feneketlennek tűnő mélységet. Átzuhant a párkányon.
Batman térdei megroggyantak, Vicki odarohant hozzá, és megtámogatta, amíg maga is meg nem tudott állni a lábán.
Ekkor mindketten egyszerre lepillantottak az utcára.
Vicki nem látott mást, csak a puszta kövezetét, amely furcsán csillogott a reflektorok fényében.
Batmanra nézett. A hold udvara előtt egy köröző helikoptert pillantott meg, amely leszálláshoz készülődött.
Vicki levegő után kapkodott. Kezek ragadták meg a csuklóját, és felfelé húzták. Egy másodpercre Batmant is látta, amint a párkány felé vonszolják.
Miközben lefelé zuhantak, Batman átkarolta a derekát, és ekkor a lány megszűnt zuhanni.
Batman egyik kezével Vickit tartotta, másik karját a feje fölé nyújtva, az egyik vízköpő szörny pofájába kapaszkodott.
Joker ott állt a groteszk szobor tetején és nevetett.
– Kapaszkodj meg valamiben – szólt oda Batman Vickinek. A lány megragadta az egyik vízköpő szarvát. Batman elengedte őt, és műszeres öve felé nyúlt.
Joker az ujjaira lépett.
Batman megragadta Joker bokáját.
A vízköpő megmozdult. Malterporfelhő lengedezett ott, ahol a vízköpő a katedrális falához illeszkedett.
Joker kirántotta a bokáját ellenfele szorításából, és fejbe rúgta.
Széllökés kapaszkodott Batmanbe és Vickibe. A helikopter lefelé irányuló légörvénye volt. A gép most pontosan a harangtorony felett lebegett. Motorjának hangja fülsiketítő volt.
A vízköpő megdőlt, kezdett elválni a faltól. Joker kinyújtotta a kezét Vicki felé. A lány néma kérdéssel a szemében Batmanra nézett.
– Csináld! – kiáltotta. – Én elboldogulok egyedül!
Vicki megragadta Joker kezét. A kéz egyszerűen lecsúszott a férfi karjáról. Vicces műanyag kéz volt. Vicki teste kifelé lendült, és a műanyag kezet követve zuhanni kezdett a kövezet felé. Ám ekkor Batman elkapta a könyöke fölött. Ott csüngött a több mint kétszáz méteres mélység fölött, haja az arca körül csapkodott.
A vízköpő tovább dőlt kifelé.
A helikopter nyitott ajtajában egy kötéllétra jelent meg, és elkezdett letekeredni Joker irányába. A férfi jobb kezével megragadta a legalsó fokot, baljával pedig búcsút intett Batmannek és Vickinek.
– Pá, pá! – kiáltotta.
Vicki ismét azon kapta magát, hogy egy szarvba kapaszkodik.
Batman látta, amint Joker fellép a kötéllétrára. A helikopter motorja ismét felbőgött és a gép emelkedni kezdett. Magával vitte Jokert, aki erősen kapaszkodott a kötéllétrába.
Megtett mindent, amit csak lehetett, mondta magának Batman. Talán sikerül Vickivel együtt kimászniuk borzalmas helyzetükből, még mielőtt a vízköpő végleg elválik a faltól. Akkor majd lazíthat. Megérdemli a pihenést, mindenkinél jobban rászolgált a nyugalomra.
Visszaemlékezett Thomas és Martha Wayne-re. Vér ömlött a szürke kövezetre. A kisfiú zokogása, a kisfiúé, aki valaha ő volt. Aztán a magány évei.
Joker a Hold korongja felé repült.
Táncoltál már valaha az ördöggel sápadt holdfénynél?
Ezt a táncot még nem járták el.
Batman az öve felé tapogatózott, és megtalálta, amit keresett.
Egy kis pisztolyt emelt ki, és meghúzta a ravaszt. Vékony fémhuzal repült ki belőle, és rátekeredett Joker bokájára. Batman a huzal másik végét a vízköpőhöz erősítette.
Joker szeme tágra meredt, amikor megértette, mi történik vele. Ordítani kezdett.
– Állj! Várjatok! Ereszkedjetek lejjebb!
Hangját azonban elnyelte a motor bömbölése.
Teste megfeszült a létra és a vízköpő között.
Batman közben felsegítette Vickit a vízköpő tetejére, majd onnan a párkányra.
A vízköpő hangos csattanással elvált a faltól, és mint egy kifelé lendülő inga, úgy lógott Joker bokáján. A helikopter kissé lejjebb ereszkedett, majd ismét felfelé vette útját.
Joker karjai reszkettek az erőfeszítéstől, ujjai lassan lecsúsztak a létráról.
Egy pillanatra úgy tűnt, mintha ég és föld között lebegne.
Ekkor ajkai szétpattantak, óriási vigyorrá torzultak, és Joker nevetni kezdett. Sikoltozva nevetett, miközben zuhant, zuhant, zuhant lefelé. A vízköpő nagy csattanással tört szét a kövezeten, és a nevetés elhalt. De még egy darabig visszhangzóit a város utcái és sikátorai között. Úgy tűnt, örökkön-örökké ott fog majd visszhangzani.
Vicki szorosan a katedrális falához simult. Tudta, hogy Batman ott van mellette. Erőszakkal lehunyta a szemét; mindent hallott, de nem akart látni semmit.
Úgy érezte, hogy megint lefelé csúszik.
– A párkány… a perem… – mondta Batman. – Nem bírja el a súlyunkat.
Á lány zuhanni kezdett, szemét még mindig szorosra zárta. Végtére is elvégezték a feladatukat, megsemmisítették az ellenséget. Az embernek egyszer úgyis meg kell halnia… Nem!
Batman lelki szemeivel látta, ahogy a kövezet közeledik feléje. Össze fognak csattanni, és ő éppen úgy megsemmisül majd, mint ahogyan a lezuhant vízköpő darabokra tört. Marad azonban még valamennyi ideje. Talán nem több, mint két másodperc, de ennyi elég is lesz. Ha pedig nem, akkor Joker győzött.
Öve hátsó részéből előkapta a köpenye alól horogban végződő kötelét, és az egyik végét csuklójára erősítve oldalra hajította a horgot. A horog beleakadt az egyik lejjebb lévő vízköpőbe. Batman még kétszer rátekerte a kötelet a csuklójára. Az acélhorog végigszántott a vízköpő fejének hátulján, majd belecsapódott a lágy mészkőbe.
Batman és Vicki hatalmas rándulással megálltak A drótkötél mélyen belevágott Batman kesztyűjének szárába. A férfi vállából iszonyú fájdalom nyilaik törött bordái felé. Tudta, hogy ez az utolsó új fájdalom, amit még el kell viselnie ezen az éjszakán.
Batman és Vicki alig néhány méternyire himbálóztak a kövezet felett. Gordon és rendőrei feléjük rohantak.
A férfi leeresztette Vickit a kövezetre, majd egy pillanat múlva már ő is mellette állt.
A megpróbáltatás véget ért.
Vagy talán nem? Eddig még Batman nem látta az ügy befejezését jelentő döntő bizonyítékot, Joker holttestét.
Most megpillantotta. Meglátta azokat a vörös, fehér, zöld és bíbor halmokat az aszfalton, amelyek a vízköpő törmelékeitől valamivel távolabb hevertek. Az arcra pillantott. Ezen az arcon még most is ott meredt a vad vigyor, mely úgy látszott, hogy még a halálból is gúnyt űz.
– Ott, arra! – ordította valaki.
Vicki megfordult, hogy mondjon valamit Batmannek, de a férfi már eltűnt mellőle.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Vicki lassan lépkedett, ahol egy kisebb tömeg állt körbe egy testet, amely Batman köpenye alatt rejtőzködött. A testből semmi nem látszott ki. Gordon rendőrfőnök átverekedte magát a kíváncsiskodókon. Vicki követte.
– Fordítsátok meg! – kiáltotta valaki. – Most végre megtudhatjuk, ki ez a pasas!
Vicki már a csoport első sorában állt, amikor néhányan megfordították a testet. Gordon szorosan ott térdelt mellette, és elhessegette a kíváncsiskodókat.
Amikor Gordon lehúzta fejéről a csuklyát, az ember felnyögött.
Alexander Knox volt. Pislogott a hirtelen fénytől.
– Megcsinálhatom még a késői kiadást? – kérdezte.

Hosszú idő óta ez volt az első olyan sajtókonferencia, amelyre Gordon már nagyon várt.
– Nos – kezdte Dent –, üdv a sajtó munkatársainak! Gordon rendőrfőnöknek és nekem van néhány bejelentenivalónk.
Várt, amíg a riporterek elhelyezkednek a városháza lépcsőin és elhal a zsibongás.
– Először is szeretnénk eloszlatni egy apró félreértést. Alexander Knox, a Globe riportere nem azonos Batmannal!
A bejelentéstől a jelen lévő újságírók hangos hahótára fakadtak. Knox, aki ott állt Dent és Gordon mellett, kezét bekötött fejéhez emelte, és tréfásan tisztelgett.
– Másrészt – jegyezte meg szárazon –, Batman nem azonos Alexander Knoxszal.
Ekkor Gordonra került a sor.
– Minden rendőrtisztünk meggyógyult. Néhányan megesküdtek rá, hogy soha többé nem isznak kávét, de ettől függetlenül már mindenki szolgálatba állt.
A riporterek megint nevettek. Végre! – gondolta Gordon. Végre nevetünk. Mindenki, az egész város örül, hogy a dolgok jobbra fordultak.
Ez azt is bizonyítja, hogy az embernek nem szabad feladni a reményt. Hányszor mondogatta már magának, hogy ha valaki elég hosszú ideig végzi ezt a munkát, előbb vagy utóbb csak felfedezi majd annak pozitív oldalait is!

Allie Knox meglepődve pillantott meg az emelvényen egy ismerős és nagyon csinos arcot.
– Vicki? – kérdezte. – Fotózol a sajtóértekezleten?
A lány kedvesen mosolygott rá.
– Nem – válaszolta. – Most eltűnök egy időre.
Odahajolt Knoxhoz és megcsókolta. Igazából.
Alexander Knox úgy meg volt döbbenve, hogy életében először meg sem tudott szólalni.
– Jó kis buli volt, nem igaz, Allie? – mondta Vicki vidáman, és megfordult, hogy elmenjen. – Még találkozunk.
– Egy pillanat! – kiáltott Knox. Nem engedheti el csak így a lányt. Különösen egy ilyen csók után nem. – És mi lesz velünk?
Vicki már jócskán eltávolodott tőle. Knox érezte, hogy ez most nem érdekli a lányt. Nyomósabb témára volt tehát szükség.
– És mi lesz a Pulitzer-díjjal? Erre végre megfordult a lány.
– Az enyémet is átveheted, Allie – kiáltott vissza a válla felett, majd újra elindult.
Allie leugrott a városháza lépcsőiről, de a hirtelen mozdulattól belehasított a fejébe a fájdalom. Összerándult.
– És mi lesz azzal a képpel, amit Batmanról akartál készíteni?
Vicki könnyedén hátraszólt.
– Ha azt akarja, hogy lefotózzam, tudja, hol talál meg.
A lány befordult a következő sarkon, és eltűnt Allie szeme elől.
Új fejezet kezdődött tehát Alexander Knox életében. Első osztályú riporter lett, és ismét elveszített egy szerelmet, még mielőtt az egyáltalán elkezdődött volna. Teljesen letörte volna ez a kudarc, ha nem neki kellett volna megtöltenie az esti kiadást.
Allie visszanézett Harvey Dentre, aki ismét kezébe vette a mikrofont.
– Ma reggel levelet kaptunk Batmantől – mondta, és előhúzott egy összehajtogatott papírt zakója zsebéből. Olvasni kezdett.
"Gotham City rászolgált arra, hogy végképp megszabaduljon a bűnözéstől. Ha azonban mégis újra rávetné árnyékát a gonosz e város szívére, csak bátran hívjatok engem!"
Miféle melodramatikus megfogalmazás ez, "hogy ha mégis újra rávetné árnyékát a gonosz e város szívére"? Knox vigyorgott. Isteni lapot fog ma csinálni. A közönség szereti az ilyen szövegeket.
– Kérdésem van! – kiabált fel a pódiumra. Most, hogy ismét lent volt, a kollégái között, sokkal jobban érezte magát, mint az imént az emelvényen.
– Hogyan hívjuk, ha szükségünk lesz rá?
– Adott nekünk egy jelet – válaszolta Gordon. Odasétált a lépcsősor túlsó széléhez, ahol egy reflektort állítottak fel. Gordon bekapcsolta a fényszórót. A ragyogó, sárga fénysugár rávetült a Gotham katedrális oldalára, amelyen most feltűnt egy sárga hold, amely körülölelt egy denevért.
Nagyon jó, gondolta Knox, a közönség ezt is zabálni fogja. Lehet, hogy Vicki Vale hátat fordított ennek a városnak, de Batman legalább itt maradt.
Hé, Pulitzer-díj, itt vagyok!

Alkonyatkor Vicki lassan végigsétált a városon. A városon, melyben most valahogy sokkal nagyobb biztonságban érezte magát, mint ezelőtt valaha is. Két kisfiú rohant ki az egyik sikátorból, és majdnem feldöntötték. Mindkét kölyök rongyos takarókat lebegtetett maga mögött. Vicki rájött, hogy ezek a takarók nem egyebek, mint köpenyek.
– Bocsánat, néni – mentegetőztek a srácok –, de most Batmant játszunk.
A lány figyelte őket, amint elrohannak. Jó, hogy a gyerekek ismét nyugodtan játszhatnak.
Felülről valami hangot hallott.
Mintha csizmatalp súrlódna a betonon. Felnézett.
Batman volt az.
Ekkor egy autó állt meg mellette, melyből Alfred integetett felé.
– Úgy gondoltam, hogy talán pezsgő illene az alkalomhoz, asszonyom.
Vicki ismét felpillantott a tetőre. Batman már nem volt ott.
Vicki beszállt a kocsiba. A pezsgősüveg már felbontva állt a jegesvödörben.
– Mr. Wayne azt üzeni, hogy egy kicsit késni fog – jelentette Alfred.
Vicki töltött magának egy kis pezsgőt.
– Nem lep meg, Alfred – jegyezte meg. – Egyáltalán nem lep meg.

Kikapcsolták a denevérjelvényt, amint a nap lenyugodni készült Gotham City felett, mely talán még soha nem volt ilyen békés. Az utcákon emberek nevetgéltek, szólt a zene, zajlott az élet. Fent, a katedrális tornyán némán figyeltek a vízköpők. Valamikor régen az emberek úgy vélték, hogy a vízköpők megvédik a várost a gonosztól.
Az egyik vízköpő megmozdult.
Batman volt az, a Denevérember.