Bencze Blanka

Pulcsiban alszom

Szöveg © Bencze Blanka, 2018

Kiadta a Menő Könyvek, amely a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

Kiadónk az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2018

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.menokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

© Minden jog fenntartva.

Borító © Szabó Vince, 2018

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Nyomdai előkészítés: Hanák Katalin

Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

ISBN 978 963 403 528 2

Az anorexiások személyisége általában perfekcionista, teljesítményorientált, a kényszeresség és a túlkontrolláltság jellemzi őket.

Kerülik az érzelmeket, és ez a betegség általában depresszióval is társul. Az anorexia nervosa veszélyes, akár halálos is lehet, a pszichiátriai betegségek közül ennek van a legnagyobb halálozási aránya.

1

Arra kelek, hogy kivert a víz. Ránézek a telefonomra, éjjeli három óra van. Remegő kézzel rakom vissza, közben próbálom a légzésemet lassítani. A pulcsimat ráhúzom a kézfejemre, hogy azt is melegen tudja tartani. Csontig hatoló hideget érzek egész nap, egyszerűen fáj minden egyes porcikám. Főleg amikor bebújok a hideg ágyba, olyankor úgy érzem, ezernyi kés hasít belém. Igen, szóval ezért rendszeresítettem a pulóverben alvást.

Már megint rémálmom volt – mondom magamban. Nem amolyan véres gyilkolászós rémálom, nem, annál sokkal rosszabb. Azt álmodtam, hogy nagyon bezabáltam. Hátamra fordulok, és akaratlanul is kicsordul egy könnycsepp a szememből. Ilyenkor csak Beliánra és Lilire tudok gondolni.

Hogy tehették ezt velem?! Ahogy ez a két név beugrik, a gyomrom reflexszerűen húszforintos nagyságúra szűkül. Ó, hogy mennyire bosszút akarok állni! Ilyenkor egyébként mindig sok erőt gyűjtök, annyira felmegy bennem a pumpa; csak azért is meg akarom nekik mutatni, hogy én is jó vagyok valamire, és engem nem lehet csak úgy átverni. Mostanában egyre kevesebbet alszom, ahogy lehunyom a szememet, a suliban összenéző, sugdolózó diákokat látom magam előtt. Ugyanaz az érzés kap el, mint amikor át kellett sétálnom a folyosónkon. A suli legjobb pasija megcsalta a szánalmas kis Málnácskát. Na, ez aztán a sztori! Egyébként Belián tényleg nagyon helyes srác, igaz, nem túl magas, de talán ez az egyetlen dolog, ami nem tökéletes a külsejében. Nálam magasabb egypár centivel – én nem vagyok egy töpszli lány, de azért nem adhatná ki magát egy amerikai kosarasnak, még annak ellenére sem, hogy elég jól játszik. Sötétbarna haj, kék szemek, gyönyörű száj. Kell ennél több??! Mondjuk, nem ártana, ha nem lenne ilyen csaló dög…

Hirtelen kiráz a hideg, sajnos néha elfelejtem a külsejének köszönhetően, hogy mit is tett velem. Az a laza hullám a frufrujában, amit egy könnyed fejmozdulattal hátradob… Az állandóan megbújó félmosoly a szája sarkában… Most úgy érzem, soha nem fogok tudni túllépni rajta, még mindig teljesen szerelmes vagyok belé. De pont a legjobb barátnőmmel?!? Őt is elvesztettem… Teljesen egyedül érzem magam. Egy dolog maradt, amit tudok kontrollálni az életemben: az éhezés. Én ebben vagyok jó, meg a fogyásban.

Kicsit szomjas vagyok, fut át hirtelen az agyamon, de azonnal lebeszélem magam róla, hiszen este nyolc óra után már nem ihatok egy kortyot sem, mert fennáll a veszély, hogy másnap reggel többet fog mutatni a mérleg. Igen, a reggeli méreckedésre elég komoly hangsúlyt fektetek. Abban az egy percben dől el, hogy milyen hangulatom lesz aznap. Néha azt érzem, hogy a mérlegem a legjobb barátom. Teljesen Lili helyébe lépett. Végül is érthető, hiszen ő őszinte velem, ellentétben Lilivel. Még gondolkozom kicsit a múlt eseményein, gyorsan bepötyögöm a telómba a holnapi, vagy inkább mondhatnám, hogy a mai napra engedélyezett ételeket, és kiszámolom, hogy az egész hány kalória. Végül a fáradtság győz, és hajnali 4-5 óra körül elnyom az álom.

Mindennap a függönyömön keresztül beszűrődő fényre kelek. Egyébként a reggeli rutinom már három hónapja ugyanaz. Felkelek, belenézek a szekrényemen lévő tükörbe, megállapítom, hogy valószínűleg én vagyok az egyetlen ember, aki még álmában is tud hízni, majd arcomat a tenyerembe temetem. Kimegyek a fürdőbe, jéghideg vízzel arcot mosok annak reményében, hogy felébredek ebből a borzalmasan rossz álomból, de semmi. Ezzel mindennap szembesülnöm kell, sajnos ez a valóság. A szobámba visszaérve ledobom magamról a jó meleg pulcsimat és a többi ruhát, amiben aludtam.

Tyúklépésben a mérleg felé indulok, és visszatartott lélegzettel ráállok. 51,4 kg. Ugyanannyi, mint tegnap… Gyorsan le is szállok róla, nehogy meggondolja magát, és többet mutasson.

Visszaveszem a pulcsimat, hiszen majd megfagyok. Előveszem a naplómat, amibe a súlyomat és a méreteimet jegyzem, és belefirkantom a mai adatokat. A borítója tele van pillangókkal és szitakötőkkel. Néha arra gondolok, hogy bárcsak lehetnék olyan különleges és könnyű, mint egy szitakötő, és olyan gyönyörű és szabad, mint egy pillangó. Mint egy fecskeszárnyú pillangó. Független a saját gondolataimtól. Hirtelen a gyomromhoz kapok, nagyon éhes vagyok. Ezt a gondolatot azonnal el is hessegetem, még mielőtt a hang a fejemben rám parancsol. Néha úgy érzem magam, mint egy eszelős, igen, sokat szoktam magamban beszélni. Minden étkezés előtt egy női hang szapulni kezd, és nem tudom felvenni vele a harcot, mindig ő nyer. Kimegyek a konyhába, benézek a hűtőszekrénybe, hátha valami csoda folytán minden kalóriamentessé vált, de ahogy a kezembe veszek egy gyümölcsjoghurtot, és rápillantok a hátoldalára, sajnos rá kell döbbennem, hogy nem történt semmiféle varázslat.

– Jó reggelt, Málna!

– Ó, szia, anyu. Te még itthon? – szólalok meg, reményeim szerint nem túl haláli hangon.

– Jaj, ne is mondd, teljes káosz van, már rég ott kéne lennem a megbeszélésen, csak persze én barom itthon hagytam a laptopomat. Mi van veled? Nem nézel ki valami túl jól – simítja meg a fejemet.

– Jaa, értem. Jól vagyok, nincs baj, csak éjjel fájt a hasam, és emiatt sokáig nem tudtam elaludni – füllentem. – Apa?

– Már korán elment, nagyon sok dolga van a kórházban.

Elleszel egyedül? Csak későn este jövünk.

– Persze, persze, miattam ne aggódjatok.

– Jól van, szívem, puszillak, majd jövök! – libben ki anyu az ajtón.

Hát igen… Ő az anyám, Lívia, a 41 éves karrierista.

Munkamániás, imád dolgozni. Nem véletlen hát, hogy a hétvégéjét is munkával tölti. Nem túl jó a kapcsolatunk, vagyis azt mondanám, hogy nincsen semmilyen kapcsolatunk, mert mindig dolgozik, de azért próbálkozik. Semmit nem tud rólam, szerintem az sem tűnt fel neki, hogy szakítottunk Beliánnal.

Vagy ha igen, akkor sem tulajdonít neki túl nagy jelentőséget.

Nem is hiszem, hogy megértené, mennyire fontos volt nekem ez a fiú. Egyébként ezt az egészet aranyosan csinálja, nem gonosz vagy rosszindulatú, csak olyan, mint aki elfelejtette, hogy ő tulajdonképpen egy anya. Aztán néha eszébe jut, ráeszmél, hogy jé, van egy lányom?, és akkor úgy tesz, mintha érdekelném. De ez pillanatokig tart, és tudom, hogy sokkal fontosabb neki, hogy a kommunikációs szakma elismerje, és az irodában mindenki felnézzen rá. Különben meg fiatalos, klasszul néz ki, őzikebarnára festett haja van – mert az övé elmondása szerint inkább szürkésbarna −, amit egy felkapott sztárfodrász fest és vág, úgyhogy teljesen modern. Az alakja is jó, nem túl vékony, inkább nőies, de egyáltalán nem kövér. Szereti a szűk cuccokat, ami kihangsúlyozza a derekát és a nagy cicijeit. Sokszor jár magassarkúban, biztosan azért, hogy tekintélyt parancsoló legyen a munkahelyén, pedig elég magas, 174 centi, pont annyi, mint én. De én még nőhetek… Egyszóval jó csaj, na.

Nagyon ritkán vannak közös programjaink, akkor is leginkább telefonálgat. Nem szokott főzni, esténként leginkább rendelünk valami kaját, és mindenki megy, amerre akar, így a rendelt ételeim legtöbbször a kukában végzik. Ennek kb. az összes anorexiás nagyon örülne, de nekem valahogy rosszulesik, hogy ennyire nem törődik velem.

Na igen… Anorexia. A félelmetes „A” betűs szó. Hogy honnan tudom, hogy nekem anorexiám van? Ez egészen egyszerű, ha neked az van, akkor tudod. Minden evészavarban szenvedő életében eljön az a pont, amikor rájön, hogy tényleg van valami gond. Nekem több ilyen is volt, például amikor hisztériás sírógörcsöt kaptam, mert valamiben ötvennel több kalória volt, mint amennyit hittem, és ezzel a mennyiséggel léptem át a napi keretemet. Vagy amikor elkezdtem hashajtókat szedni a gyorsabb fogyás érdekében, és, mondhatni, túladagoltam kicsit. Minden kihagyott falat és minden elégetett kalória után egyre erősebb önkontrollt érzek. Néha elgondolkozom, hogy mások valójában tudnak-e valamit az evészavarokról. Azt gondolják, hogy egyszerűen mi nem érzünk éhséget, és fogalmunk sincs arról, amit teszünk, pedig épp ez a lényeg, mi vagyunk a leginkább tisztában a betegség minden mellékhatásával és következményével.

Mély gondolataimból a telefonom csengőhangja zökkent ki.

Mire odaérek, már vagy háromszor lement az iPhone tipikus „opening” csengőhangja. Ránézek a képernyőre, és meglátom kiírva, hogy RNK. Ez annyit takar, hogy Rohadt Nagy Kurva, ez Lili új neve a kapcsolatok között. Ez nem lepett meg, hiszen vannak olyan napok, amikor Lili negyvenszer hív. Mondjuk, megértem, nekem se lenne túl jó a lelkiismeretem, ha én lennék a legjobb barátnőm (egyébként odáig jól működő) kapcsolatának a gyilkosa. Hogy miért nem tiltottam le a hívásait? Nem tudom, talán mert látni akartam, hányszor hív, mert ez bizonyítja nekem, hogy ő is szenved. Egyébként abszolút változó a helyzet, néha hetekig nem is keres, aztán rájön valami, és egyfolytában zaklat. Ennyi hónap elteltével már rájöhetne, hogy nincs miről  beszélnünk egymással.

Automatikusan lenémítom a mobilomat, és hisztérikusan az ágyamhoz vágom. Szegény telefonok, mindig ők szívnak, ha valami marha hív minket. Ezen filózva hagyom el a szobámat, és a konyhába érve újra folytatni kezdem a reggelim utáni kutakodást. Végül két zellerszárat aprítok össze egészen pici darabokra (ebben körülbelül 10-10 kalória lehet darabonként), és ezzel indulok meg a gépem felé, hogy felnézzek a kedvenc fórumomra, a My Pro Anára. Görgetek lefelé, de tegnap este óta nem sok új bejegyzés érkezett. Egyébként én is nagy előszeretettel olvasok hasonló, mentális problémával küszködő társaimról, mert ha nem említettem volna, ez egy étkezési zavarokat támogató portál. A szemem cikázik az új posztok között, és ilyen címeket látok: Étvágycsökkentő ételek, Posztolj képet az ételeidről!, Írd meg a BMI-det! Nem vagyok túl aktív ezen az oldalon, leginkább csak csendben szívom magamba az érdekességeket. Sokat tanulhat az ember az MPA-n, annyira sokat, hogy egy idő után függőséget okoz, és azon kapod magadat, hogy egész nap az oldalt frissíted annak reményében, hátha valaki posztolt valami újat. Ezen a honlapon ismerkedni is lehet, mondjuk, én nem vagyok az az idegenekkel beszélgetős típus.

Jaj, a gyomrom még mindig korog – eszmélek rá. Iszom egy zöldteát, a meleg italok mindig segítenek az éhségemen.

Lecsukom a gépemet, és megindulok a konyha felé. A hirtelen felállástól két lépés után annyira megszédülök, hogy nekizuhanok az előszobában lévő szekrénynek, épphogy meg tudok kapaszkodni. Hát igen, meg sem lepődöm, ez nálam megszokott. Ezzel együtt kell élni. Mit kényeskedsz? A szépségért meg kell szenvedni – mondja a szigorú női hang a fejemben. Blablabla, hasonló közhelyeket is tudnék mondani – feleselek vele, de aztán bekussolok, mert úgyis ő az erősebb.

Számomra a szépség egyenlő a vékonysággal. Nem számít, milyen a stílusod, hogyan néz ki az arcod, egy a lényeg: minél alacsonyabb legyen a BMI-d. Jelenleg az életem csak számokról szól, szerintem az élet matematika. Sajnos egyikben sem vagyok jó, nagyon sokszor érzem úgy, hogy haszontalan vagyok. Én nem sportolok, nem vagyok a suli legjobb tanulója, nem tudok énekelni, hangszeren sem játszom, és ötletem sincs, mi lesz velem a jövőben. Ha megkérdezné valaki, mi szeretnék lenni, ha felnövök, azonnal rávágnám rezzenéstelen arccal, hogy vékony.

Persze Lili… Ő mindenben jó, gyönyörű, izmos, hiszen megszállottan sportol. Népszerű, gátlástalan, és mindenki rajong érte. Szőkére festett haj, barna szemek, nem túl magas, de nagyon vékony. Tipikusan olyan alkat, aki soha nem tudna elhízni. Én persze magas vagyok, de hosszú lábakat azt már nem kaphattam. Miközben várom, hogy elkészüljön a teám, elgondolkodom a kényszeres hülyeségeimen.

Mindig ugyanakkor eszem, ugyanabból a tányérból, ugyanazzal a gyermek evőeszközzel, és mindig ugyanakkora miniatűr falatokra vágom fel az ételt. Vannak „nyugi” és „para” kajáim – ezeket én neveztem el így. A nyugi nálam annyit takar, hogy nyugodtan megehetek ezekből az ételekből kis vagy akár kicsit nagyobb adagot is. Idetartozik kb. az összes alacsony kalóriatartalmú zöldség és gyümölcs, kalóriamentes italok, és valamiért a rizs is, viszont a para kajákat egyszerűen nem bírom lenyelni. Vagy ha muszáj ennem belőlük, utána biztos, hogy hisztériás rohamot kapok. Félek enni, félek a zöldteán, feketekávén, zéró kólán és vízen kívül mást inni, félek nem edzeni, és félek felnőni. Ugyanaz a boldog, vékony kislány szeretnék lenni, mint aki voltam évekkel ezelőtt. Annyit ehettem, amennyit akartam, nem voltak még olyan komoly problémáim, mint most. Nem gondoltam túl semmit, csak cselekedtem. Hát igen… azok voltak a szép idők. A serdülőkor szar, és felnőni szívás.

Szürcsölök egy nagyot a teámból, és visszafekszem az ágyamba. Az ágyneműmbe burkolózva, kapucnimat a fejemre húzva órákig bámulom a plafont. Néha úgy érzem, életem végéig tudnék ebben a helyzetben feküdni. Itt biztonságban vagyok, nem jöhet be senki (ugyanis az ajtót mindig kulcsra zárom). Itt nem érhet semmilyen csalódás, hirtelen ki is ráz a hideg, mert beugranak azok a képek, amit akkor láttam. Jönnek, nem hagynak békén, mindig uralni akarják a gondolataimat. Lili abban a bizonyos Victoria Secret melltartóban, Belián a fotelben ül Liliék lakásában. Aztán kiabálás – én rohanok, otthagyom őket, el onnan, minél messzebbre. Lili marasztalja Beliánt, nem hallom, mit mond, Belián utánam rohan, de nem akarom, hogy utolérjen, nem, soha többet. Pont megáll a busz, én felszállok, bőgök, Belián hiába fut, az ajtók bezáródnak. Örökre… Hogy tehették ezt velem? Megrázom a fejem, erősen, hátha úgy ki tudom zárni ezeket a képeket. Mikor fogom elfelejteni? Soha…

Az egyetlen, ami erőt ad, az a fogyás. Tökéletes leszek, vagyis minél vékonyabb.

2

Hmm, már délután 3 óra van, ideje ennem valamit. Már jó előre kitaláltam, hogy mit fogok készíteni. Gyorsan megfőztem pár rózsa karfiolt – persze ezt grammra kiszámoltam −, és beledobtam a turmixgépembe. Kicsit fűszereztem, és egy kis vízzel krémmé turmixoltam. Ez szinte a mindennapos ételem. Laktató, kevés kalória van benne, sokat ehetek belőle, és nem utolsósorban finom is. Mielőtt leülnék az asztalhoz, kikapom a Tabasco-szószt a szekrényből, mert az MPA-n olvastam, hogy a csípős ételek felpörgetik az anyagcserét. A fiókban megpillantok egy zacskó krékert, és tanulmányozni kezdem. Rápillantok a hátoldalára, és frászt kapok, hogy hány kalóriát tartalmaz, de úgy érzem, muszáj ennem belőle. Gondolkodás nélkül feltépem a zacskót, kiveszek belőle párat, mire a hang megszólal a fejemben: „Málna! Tedd azt le! Te szerencsétlen, kövér, buta, ostoba lány. Nem eheted meg, gondolj a céljaidra! Ha azt megeszed, utána több órát kell edzened, hogy megszabadulj a kalóriáktól. Megéri ez neked?

Azonnal tedd vissza!” A hang hallatán szinte azonnal visszadobom a fiókba, és rá is csukom az ajtót, hogy még véletlenül se kísértsen. Nagyon furcsa ez a hang, mindig hallom, és beszélgetni is szoktam vele. Olyan, mintha egy edző lenne, aki mindig üvöltözik velem, ha valami olyat akarok enni, ami nincs a nyugilistámon, vagy csak egyszerűen valami olyat, amit nem terveztem meg előre. Sajnos ez a hang akkor is velem van, ha például futok. Úgy érzem, valaki követ, és hajt, hogy gyorsabban csináljam. Néha hátra is szoktam fordulni, és miután meggyőződtem róla, hogy nincs ott senki, arra gondolok, hogy bolond vagyok. Az asztalnál ülve rápillantok a tányéromra, a fehér krémleves tetején a piros chiliszószcseppek a vérre emlékeztetnek. Elég furcsa látvány.

Ezután még iszom egy coke zerót, és talán még egy alma is belefér délután, de ezt majd meglátom. A késői ebédem után megcsörren a telefonom. Ránézek a képernyőre, és látom, hogy anya hív. Ezt muszáj felvennem. Eszébe jutottam?

– Igen, anya?

– Szia, drágám, elfelejtettem a hétvégére bevásárolni. – Ja, szóval ezért hívott. – Tudtál valamit enni?

– Persze, persze, főztem magamnak abból, amit találtam – nyugtatom meg.

– Jól van, szívem, csak ezt akartam kérdezni. Le kell tennem, mert már itt várnak rám húszan. Puszillak, babó, szeretlek!

– Szia, anya, én is.

És már ki is nyomott.

Ezektől a hívásoktól a falra mászom… Nyilvánvaló, hogy csak azért hív ilyenkor, hogy ne érezzem azt, hogy a munkáját jobban szereti nálam.

Azért a szüleim is nagy részben hozzájárulnak a betegségemhez. Anyám csak magával foglalkozik, még vasárnap is dolgozik, apámat, a híres sebészprofesszort, ezrek megmentőit, akinek mindenki iszonyú hálás, szinte nem is látom. Csoda, ha én a fogyással akarom felhívni magamra a figyelmet?

Pár óra eltelt, mióta anyával beszéltem, így nem lepődöm meg, amikor zörgést hallok. Hazajött.

− Szia, kincsem, megjöttem! – kiált. Állandóan becézget, de ez nem nekem szól, mindenkivel ezt csinálja. Szívem, leszednéd azt a pókhálót a falról, mondja a takarítónőnek is… Na jó, kimegyek hozzá.

– Milyen napod volt? – kérdezi.

– Semmi különös, pihentem. Képzeld, befejeztem a sorozatot, amit nézni szoktam.

– És jó volt? – kérdezi érdeklődve.

– Jaja – vágom rá, de fogadni mernék, hogy fogalma sincs, miről van szó, így nem ecsetelem tovább ezt a sorozatdolgot.

– Neked milyen volt a napod? – érdeklődöm.

– Óóó, szuper! Végre elfogadták az ötleteimet, és szeptembertől be is fogják vezetni! – darálja hatalmas lelkesedéssel.

– Ügyes vagy – dicsérem meg, mintha én lennék az anya, és nem fordítva. – És mit fogunk vacsira rendelni? – kérdezem félve.

− Amit szeretnél. Apád ma úgyis későn jön .

Maaa? Mindennap későn jön – mondom magamban, és egy pofát is vágok hozzá, de ebből kifelé nem látszik semmi.

– Akkor rendelünk abból a kínai étteremből?

– Persze, mit kérsz?

– Egy kis adag rizst, és pirított zöldségeket. Mást nem, köszi.

– Biztos elég lesz ennyi? Ez nagyon kevés… – aggódik.

– Persze, baromi sokat kajáltam napközben – erőltetek egy mosolyt az arcomra, és közben azon jár a fejem, hogy még ezt sem fogom teljesen megenni.

Negyven perc múlva meg is érkezik a rendelt étel. Anya kifizeti, én pedig a szobámból figyelem, ahogy a futár átadja azt a rengeteg ételt anyámnak.

– Gyere, Málna, megjött a vacsi! – kiált anya.

– Megyek! – válaszolom nem túl lelkesen.

A konyhába érve megállok anya előtt, és azon gondolkozom, mivel fűzhetném meg, hogy ehessek a szobámban. Végül rászánom magam, és megkérdezem.

– Anya, nagy baj lenne, ha a szobámban ennék?

– Nem, dehogy. Úgyis meg kell írnom még pár e-mailt, menj csak!

− Köszi! – Hát ez könnyű volt, nem gondoltam volna, hogy szívesen elenged a „szuper” anya−lánya vacsiról.

Kihalászom a dobozaimat a zacskóból, és még egy szerencsesütit is kiveszek, csak a vicc kedvéért, hiszen azt úgysem fogom megenni. Kiveszek egy gyerekvillát a fiókból, és már indulok is a szobám felé. Ha megeszem, mondjuk, a zöldségeknek a felét, és a rizsből is eszem pár falatot, az biztos nem lehet több 300 kalóriánál, számolgatom magamban.

Vacsi után ránézek a telefonomra, és ledöbbenek. Majdnem egy óráig tartott megenni ezt a fél adag ételt. Visszamegyek a konyhába, már messziről látom, hogy anya még mindig a gépe előtt ül. Gyorsan az arcára nyomok egy puszit, és megköszönöm a vacsorát. Visszasietek a birodalmamba, és ahogy bezárom az ajtót magam mögött, máris sokkal nyugodtabbnak érzem magamat. Visszahuppanok a fotelembe, betakarózom, majd megpillantom az asztalomon hagyott szerencsesütit. Lassan kibontom, hátha kapok valami jó szöveget. Kettétöröm, kiveszem a papírdarabkát, és a sütit azonnal ki is dobom, hogy még kísértés se legyen. Ránézek a cetlire, és ezt látom: „A változás fájhat, de valami jobbhoz vezet.” A szöveget elolvasva egy halvány mosoly jelenik meg az arcomon, és hirtelen úgy érzem, mintha feltöltöttek volna energiával. Vicces, de ebből az egy mondatból nagyon sok motivációt gyűjtök. Talán a változás a fogyást jelenti, ami valóban fájdalmas, de abban biztos vagyok, hogy amikor elérem a célsúlyomat, boldog leszek. Ma ezekkel a gondolatokkal bújok ágyba.

Ám akkor eszembe jut, hogy JÉZUSOM!!! Holnap hétfő…

Semmi sem ronthatná el jobban a kedvemet, mint az iskola. Meg kellene fűznöm anyut, hogy itthon maradhassak. Majd holnap reggel bepróbálkozom – vonom meg a vállam.

3

A telefonom automatikusan elkezd szólni reggel 6:57-kor.

Ez is egy hülye szokásom, nem szeretem beállítani a vekkert egészre. Belebújok a papucsomba, és már indulnék anyuhoz a kifogásommal, de aztán visszafordulok az ajtómból. Már a múlt héten is elsütöttem párszor, hogy fáj a fejem, nem aludtam jól stb. Nem akarom, hogy anyu gyanút fogjon. Inkább bemegyek. Túlélem, és legalább így nem fogok enni. Egyébként azért kelek ilyen későn, hogy ne kelljen anyuval együtt reggeliznem. Félek, hogy azt mondaná, „ez nem elég”, vagy „maradt még tegnap estéről egy kis kínai, nem esszük meg?” De, reggel 7:13-kor pont maradék kínait szeretnék enni…

Vagyis mindegy lenne, hisz olyan éhes vagyok. Világéletemben imádtam reggelizni, az volt a kedvenc étkezésem. Mostanában azonban nem tudok mások előtt enni, félek, hogy túl sokat kajálok, és ezt az egész evésdolgot olyan kellemetlennek érzem.

Mintha én nem érdemelném meg. Össze kell kapnom magam, még valami ruhát is kell választanom. Gyorsan felkapok egy fekete nadrágot, egy fekete spagettipántos pólót, arra egy hosszú ujjút, majd ennek a tetejére egy bő lógós szürke pulcsit.

Mostanában nem hordok színes holmikat, pedig ott sorakoznak a szekrényemben. Régen pedig imádtam őket. De az még azelőtt volt, hogy Lili és Belián… Nem, most nem gondolhatok erre…

Felrakom a Ray-Ban szemüvegemet, amivel egyébként a hatalmas karikáimat leplezem. Belebújok a Conversembe, hátamra kapom a fekete Herschel hátizsákomat, nyakamra tekerem a kedvenc fekete sálamat, és már rongyolok is le anyához, hogy induljunk.

– Jó reggelt, anya, mehetünk?

– Jó reggelt, kicsim, nem is akarsz reggelizni?

– De, de, persze, csak nagyon kell sietnünk. Elviszem magammal, oké?

– Persze, akkor indulhatunk – egyezik bele.

Gyorsan kikapok a hűtőből egy light natúr joghurtot, kimérek 20 gramm zabpelyhet és pár szem áfonyát, magamhoz veszek egy vizet, és már indulhatunk is. A suliba pont annyi pénzt szoktam csak vinni, hogy vehessek két zéró kólát.

– Ma milyen óráid lesznek? – próbálkozik anyu a kocsiban.

– Ömm, nem tudom fejből – rázom le.

– És meddig vagy ma bent?

– Hát, szerintem 4 körül végzek.

– Jól van, akkor hazamész busszal?

– Igen – válaszolom.

Szerencsére meg is érkezünk a sulihoz, így befejeződik ez a rendkívül izgalmas beszélgetés, és már pattanok is ki az autóból.

Az épületbe érve egyből a mosdóba sietek, hogy elfogyasszam a reggelimet. Bezárkózom egy fülkébe, összeöntöm a zabot a joghurttal, és gyorsan bekanalazom. Talán nem a leggusztusosabb helyszín egy reggelihez, de itt egyedül vagyok. A reggelizést követően belenézek a tükörbe, pár pillanatra megállok, méregetem magam egy kicsit. Két hatalmas kék szem bámul rám. Már szinte túl nagyok a szemeim az arcomhoz képest – persze sosem voltak kicsik, de most, hogy fogyott már az arcom, még furább.

„Kisszemű” – mondta mindig Belián azzal a csodálatos mosolyával. A bőrömet szürkésnek látom, a hajam egy copfba összefogva, totál jelentéktelen vagyok. És nem elég vékony.

Egyáltalán nem elég vékony. Könnyes szemekkel kivágom a suli vécéjének ajtaját, és lehajtott fejjel elindulok a termünkhöz.

Szerencsére Lilivel nem egy suliba járunk, Beliánék évfolyama a régi épületben van, és az órarendünk is teljesen más, úgyhogy attól nem kell tartanom, hogy találkozunk. Levágódom a termünk előtti padra, beteszem a fülesemet, és Lana del Rey melankolikus hangját hívom segítségül. Legtöbbször őt hallgatom, főleg azért, mert passzol a jelenlegi hangulatomhoz, miközben próbálok láthatatlanná válni. Pár ember elsétál mellettem, akiknek alig egy-egy kézmozdulattal köszönök, de ez a láthatatlanná válás nem működik túl sokáig. Petyus huppan le mellém.

– Málna! Jól vagy? Múlt héten olyan keveset voltál bent… – szólal meg aggódva.

– Persze, csak kicsit megfáztam, ezért inkább otthon maradtam.

– Értem. És egyébként, tudod… úgy lelkileg? – kérdezi félve.

– Jóóól vagyok! – vágom rá kicsit hangosabban és határozottabban, mint kellene. Petra veszi az adást, és így kezdődhetnek a felszínes témák.

– Nem tudod, írunk ma valamiből? – Szerencsére egyre ritkábban próbálkoznak be ezzel a témával. Már ezerszer mindenkinek a tudtára adtam, hogy nem akarok egy fél mondatot sem beszélni a megcsalásom történetéről.

– Fogalmam sincs, én nem tanultam semmit – vonom meg a vállam.

– Képzeld, úgy hallottam, Tihanyi nem lesz egész héten!

Elmaradnak a művtöriórák! – mondja lelkesen.

Egy mosolyt erőltetek az arcomra, majd legnagyobb szerencsémre be kell menni a terembe, mert kezdődik az óra.

Törivel kezdünk, és én a könyvem után kutatva, szinte egész felsőtesttel a táskámba bújok. A periferikus látásomnak köszönhetően felmérem, ahogy egy alak lehuppan mellém.

Kimászom a táskámból, és az ismeretlen srácra meredek.

Egymást bámuljuk.

– Helló – nyögi ki.

– Szia – válaszolok halkan, aztán gyorsan elkapom a fejem, mert kezd kellemetlenné válni a szitu.

Még mielőtt feltehetném magamnak a kérdést, hogy ki ez a fiú, Markovics tanár úr megválaszolja az óra elején. Ő az új osztálytársunk, Áron. Hát, mit is mondjak… Kicsit furi, nem túl mosolygós, barátkozós típus. Mondjuk, mostanában én sem.

Nem hiszem, hogy életre szóló barátok leszünk.

Minden órán percenként nézek a telómra, hogy hátha eltelt már legalább a fél nap, de sajnos így csak még szánalmasabban vánszorog az idő. A figyelmemet az óra kb. 5 percekre képes lekötni, majd elkezdek agyalni. A fejemben egy olyan – sokkal hasznosabb – óra zajlik, amelynek témája, hogy az emberek hogyan viszonyulnak az evészavarokhoz, és mit is jelent ezzel együtt élni. Mennyivel fontosabb ez, mint a francia forradalom, nem? Vagy lehet, hogy Jeanne D’Arc is hasonló problémával küszködött? Á, nem, nyilván volt fontosabb dolga, nem lehetett ideje ilyen hülyeségekkel foglalkozni. Ja, ja, sok helyen olvastam a neten, hogy akinek le van kötve az ideje, vagy elfoglalja magát, az nem esik bele ilyesmibe. Teljes tévhit. Meg azt is írják, hogy az anorexiások önzők. Pedig mi betegek vagyunk. Ez egy zavar, ami egyszer csak lesz. Ez valóban egy énközpontú dolog, de nem azért csináljuk, mert imádjuk magunkat, sőt. Nem akarunk mi állandóan magunkkal foglalkozni, de olyan, mintha a tested és a lelked két külön lény lenne. A tested azt mondja:

„Kérlek, egyél, kell nekem az étel, hogy tudjak élni!!” A lelked viszont azt üvölti: „Gyenge vagy és undorító az összes szánalmas igényeddel együtt!” Sajnos ebben a helyzetben az nyer, amelyik hangosabb. Az anorexia a legnagyobb ellenséged, de egyben a legjobb barátod. Tudod, hogy erősebb nálad, és megsemmisít, de mégsem akarsz változtatni rajta.

Azért nem beszélek erről senkinek, mert hülyének néznének, és azt mondanák, hogy ugyan, ez is csak fejben dől el. De hát ez az! Pont ott kellene változtatni, ahol a probléma van. Fejben.

Gondolataimból Bence zökkent ki.

– Nem kérsz valamit a büféből? – kérdezi kedvesen.

Ezek szerint már szünet van. Bencével együtt jártam általánosba is. Mindig barátok voltunk, már elsőtől, de aztán negyedikben Lili is csatlakozott az osztályunkhoz, és vele nagyon jóban lettem. Bence úgy élte meg, mintha dobtam volna, utálta Lilit. Nem értette meg, hogy egy lánybarátnővel olyanokról is tudok dumálni, amiről vele nem, és attól még fontos maradt ő is nekem. Aztán Lili sportgimnáziumban tanult tovább, és így Bencével megint többet lógtunk együtt, főleg a suliban, mert a szabadidőmet azért még mindig inkább Lilivel töltöttem. Aztán a nyelvi év utáni első évben, kilencedikben jött Belián, és én ájultan zuhantam a kapcsolatba. Talán Bence úgy gondolta, hogy egyszer majd az ő barátnője leszek, és Belián felbukkanása nem kedvezett ennek az elképzelésnek. Lehet, hogy most úgy érzi, újra van esélye? Vagy csak a barátságunkat szeretné felmelegíteni? Vagy csak sajnál? Biztos inkább csak ez van, látom a szemében.

– Nem – rázom meg a fejemet, és megint elfojtom már a beszélgetés lehetőségét is, mint annyiszor. Tényleg csoda, hogy valaki egyáltalán még néha hozzám szól… Remélem, lassan megértik, hogy nem hiányzik senki… Azonnal bedugom a fülesemet, és elindítom Spotifyon a kedvenc playlistemet, nehogy valakinek esélye legyen a közelembe férkőzni.

Szünetekben általában bebújok egy sarokba. Van egy kedvenc babzsákfotelem a folyosón, ami eléggé távol esik mindentől és mindenkitől. Zenét hallgatok, és igyekszem nem nézni senkire. Összeráncolt szemöldökkel, Ed Sheerant hallgatva ülök, vagy a My Pro Anát csekkolom, vagy a napi kalóriáimat számolgatom. Közben persze azért látom, hogy az osztálytársaim kb. most eszik a harmadik reggelijüket. Nem is értem, hogy lehet ez. Nem tartanak attól, hogy meghíznak? Igaz, a legtöbbjük már túl van ezen. Hihetetlen, hogy mennyien túlsúlyosak. Irtózom a kövérségtől, pontosabban félek tőle. Tök jó nekik, hogy őket ez egyáltalán nem zavarja, látszólag boldogan éldegélnek a nagy fenekükkel meg a vastag combjaikkal. Hát én nem leszek ilyen, én megmutatom, hogy kell ezt csinálni. Én egy szitakötő vagyok az elefántok világában…

Gyakran felkapom a fejemet, mert még mindig sokszor úgy érzem, valahol rólam van szó. Persze a pletyka a mi kis „hármasunkról” pontosan egy hétig élt, de azért hallottam kicsit továbbszőtt sztorikat is még egy ideig, például egy elcsattant pofonról, valamint vécében sírásról, persze ezek nem igazak.

Baromság… Kit érdeklek én?! És ez az egész hülyeség. Két napig érdekes volt, de mára már valószínűleg fogalmuk sincs azoknak, akik erről beszéltek, hogy én ki vagyok. Jelentéktelen vagyok, csak addig voltam különleges, amíg Belián barátnője voltam.

Unalmasan eltelik még három óra, és következik az ebédszünet. Na igen, ez is egy húzós pont a napból. A táskámból kikapom a pénzemet és az extra erős mentolos rágómat, majd kimegyek a suli melletti kisboltba, és veszek egy félliteres diétás kólát. Nem szeretek ilyenkor visszamenni az épületbe, úgysem akarok senkivel dumálni, úgyhogy ezt az időt inkább a természetben töltöm. Bár az erőtlen téli napsugarak még nem elég melegek, hogy átfagyott testem érezzen belőlük valamit, de az is csoda, hogy látni a napot, olyan kétségbeejtő a szürkeség általában. A sétálás meg jó kalóriaégetés, ezért a félórás szünetet kint töltöm. Csak a buszmegállóhoz érve túl nagy a kísértés, hogy felszálljak egy buszra, és megszökjek.

Messzire, mondjuk, Angliába. Ott annyi kalóriamentes és alacsony zsírtartalmú ételt lehet kapni. Neten szoktam nézegetni, és nem hiszek a szememnek. Az ottani vásárlók nem tudják megbecsülni ezeket… Én mit nem adnék, ha lehetne itthon kapni ilyeneket, vagy Londonban lehetnék. Azért kicsit sok ott az ember, és mostanában nem bírom a tömeget. Minek hülyítem magam?! Ha csak a tömeget nem bírnám… Szóval még messzebb kéne mennem. Csak sajnos kevés busz megy kalóriafalvára…

A panelek között kóválygok, és azon tűnődöm, hogy még milyen óráim lesznek ma. Ahogy elsétálok a suli melletti hamburgeres előtt, eszembe jut, régebben mennyit ettünk ott Beliánnal. Nem, szerencsére most nem lehet ott, egészen máskor van szünete, mint nekem. Suli után jártunk oda. Akkora hambikat adnak, hogy soha nem bírtam megenni egy egészet.

Bezzeg most… Úgy érzem, hármat is be tudnék tolni egy nagy adag sült krumplival. Persze nem tenném meg. Dehogyis. Brrr, kiráz a hideg, amikor a számok megjelennek a fejemben.

Elkezdek számolgatni, vajon hány kalória lehet egy Vicent Vega burgerben, aminek a közepén egy hatalmas grillezett sajt van.

Szerintem ez a szendvics elnyerné a világ legkalóriadúsabb étele címet. Mindig is ez volt a kedvencem, mert nem igazán szeretem a húst. Belián úgy tudott óriási hamburgereket enni, hogy sosem ette le magát, vagy nem maradt ketchupos a szája körül. Hátradobta a frufruját azzal a csodás fejmozdulattal, mosolygott, és lecsókolta a szám sarkáról a majonézt, még mielőtt megtörölhettem volna.

Leülök a panelek környékén elhelyezett padok egyikére, és kibontom a kólámat. Összekuporodok, bebújok a sálamba, mert most is fázom, hiába süt rám a nap, kortyolgatok kedvenc kalóriamentes italomból, és az MPA-t olvasgatom. Imádom, az ember mindennap új dolgokat tanulhat. Ma nagyon érdekes témák jönnek fel. Találok egy nemrég frissített bejegyzést ezzel a címmel: Tünetek, amikre nem számítottál volna. Nagyon izgalmas dolgokat írnak. Például nem is tudtam, hogy a bordafájdalmam és a bőrszárazságom is ettől van. Az anorexiának sok tünete van, a fogyás csak egy ezek közül, de ezzel persze nincs tisztában szinte senki. Szédülés, hajhullás, törékeny körmök, fázás (ó, igen, a kedvencem), emésztési nehézségek, a hormonrendszer felborulása, menstruáció elvesztése. Hát igen, nekem ezek közül az összes jelentkezik. Ajaj, hány óra?! Kilépek a tapatalk alkalmazásból, amin keresztül telefonról is egyszerűbben elérhető a fórum. Összeugrik a gyomrom, kicsit a tüdőm is nyom. Most kezdődik az órám. Gyorsan átgondolom, hol hagytam a táskámat, és azt is, van-e benne valami, ami nagyon hiányozna nekem a következő 24 órában. De mivel rájövök, hogy a szekrényemben van, ezért nyugodtan indulok a buszmegálló felé. Nem tudok itt maradni tovább egy percet sem. Levegő után kapkodok a buszmegállóban, és mire feleszmélek, hirtelen rohamomból már a 9-es buszon ülök, és nagy erőkkel tartok hazafelé. Anyuék úgyis csak este jönnek – mint mindig.

Amint belépek a kapun, felrohanok a lépcsőn, és könnyekkel küszködve kicsapom a bejárati ajtót. A szobámba érve ledobom magamat az ágyamra, és valamiért úgy érzem, hogy szétzuhant az életem. A pulzusom egyre nő, elkap valami pánikféleség, és már nem tudom kontrollálni magam. Odapattanok a szekrényemhez, hisztérikusan kinyitom, és leveszem a „titkos dobozomat” a legfelső polcról. Szinte feltépem a láda tetejét, és kiveszem belőle az egykori kedvenc édességeimet. Felnyitok egy doboz Oreót meg egy tábla csokit, és egyszerre tömöm őket a számba. Nem tudom abbahagyni, a hang üvölt a fejemben, de most nem kiabálja túl az érzelmi evésemet. Muszáj, muszáj, muszáj! Nem tudom abbahagyni. Izzadok, sírok, és hármasával tolom a kekszeket a számba. Addig nem tudom abbahagyni, amíg el nem fogyott. Öt perc alatt zabálok fel egy egész doboz Oreót és egy egész tábla Cadbury csokit, olyan pattogós cukorkásat. Teljesen indokolatlan ez a boldog bizsergető érzés a torkomban és a nyelvemen, amit ezek a cukorkák okoznak. Erre még kell ennem valamit. A hang őrjöngve kiabál velem: Szá-nalmas, sze-ren-csét-len, a-ka-rat-gyen-ge! Szótagolva ejti a szavakat, hogy biztosan jól megértsem. Igaza van, tökéletesen, de nem érdekel. Zokogok, de minden mindegy alapon még mindig valami édesség után kutatok. Kirohanok a konyhába, és még betolok kb. két marék tortillachipset. Rájövök, hogy a mélyhűtőben még van egy fél doboz Ben and Jerry’s Caramel Chew Chew. A gyenge pontom… Megfogom az egész doboz fagylaltot, és egy hatalmas kanállal elkezdem enni. Kész.

Mindent megettem. És most? Borzalmas érzés. Leírhatatlanul borzalmas. Visszamegyek a szobámba, és leülök a sarokba.

Üveges tekintettel bámulom a földet, gyűlölöm magam. Semmi önkontrollom nincs. Egy merő szerencsétlenség vagyok. Miért csináltam ezt? Ettől 1000%, hogy hízni fogok, és holnap már biztos nem férek a ruháimba… Gondolkodás nélkül beveszek négy hashajtót, ami pont a duplája az ajánlott adagnak.

Megfogadom, hogy holnap egész nap csak vizet iszom. Semmi kóla. Meg rágó sem. Sírva bedőlök az ágyamba, és megpróbálok nem a történtekre gondolni.

Nyolc körül megérkezik anya, apa már egy kis ideje itthon van, de szó nélkül a dolgozószobába vezetett az első útja. Néha kicsit aggódom miatta, mert úgy telnek el napok, hogy a hangját se hallom. Túl sokat dolgozik. Itthon a másnapi műtéteket tanulmányozza. Meg az egyetemen is tanít, arra is készül.

Amint hallom az ajtó záródását, rögtön azon gondolkozom, mi lenne a tökéletes kifogás a vacsora kikerülésére. Ma már nem ehetek többet, ez egyértelmű.

– Szia, anyu – szólalok meg a lépcső legalsó fokáról.

– Szia, nyuszi! Milyen napod volt?

– Szokásos, csak annyira fáradt voltam suli után, hogy muszáj volt aludnom kicsit. Neked?

– Minden rendben volt az irodában. Apád merre van?

– A dolgozóban – forgatom a szemeimet.

– Tényleg olyan már, mint egy zombi – neveti el magát anya.

– Én nem akartam zavarni – mondom, és egy mosolyt erőltetek az arcomra, majd megkérdezem anyát, hogy nagy baj lenne-e, ha visszamennék a szobámba olvasni.

– Málna! Ne rendeljünk egy pizzát? Tudod, a kedvenc olasz éttermedből!

– Úúúúú, anyu, nagyon nem vagyok éhes. Sokat ettem egész nap, és egyébként is fáj egy kicsit a hasam. Baj?

– Nem, persze, de azért ma még egyél valamit!!

– Oké, lejövök kicsit később.

Összeszorított ököllel megyek fel a lépcsőn, felérve pedig behunyom a szememet, és veszek három mély lélegzetet. Nem is emlékszem, hogy mikor ettem utoljára pizzát. Az volt a másik kedvenc ételem. Na jó, ma már sikerült felzabálnom az egész házat, mégis mit álmodozom itt pizzákról? Dehogyis érdemlek én meg ilyesmit. Csoda, hogy a berendezést meghagytam.

Gyorsan elmegyek letusolni, az biztos segít kicsit helyrerakni a fejemben a dolgokat.

4

Ma még később keltem, mint szoktam. Gyorsan pisiltem, fogat mostam, és felöltöztem. Kivételesen nem mértem meg magamat, mert nem akarok teljesen elkeseredni.

Felkapom a táskámat, és már rohanok is anyuhoz, hogy induljunk.

– Reggeli?

– Majd eszem a büfében egy pizzás kiflit (hahaha, még mit nem) – füllentem, ő meg rám hagyja, úgyhogy elindulunk.

A sulihoz érve kipattanok a kocsiból, és sietek órára, hiszen kicsit késésben vagyok már. Miközben szedem a lábaimat a lépcsőn, azon gondolkozom, hogy mennyire utálok késve érkezni valahova. Olyan kellemetlen, ahogy kb. harminc tekintet szegeződik rám, és nekem ennyi ember előtt, a halálos csendben kell elnézést kérnem a késésért. A teremhez érve megfogom a kilincset, sóhajtok egyet, és belépek.

– Jó reggelt, bocsánat – motyogom, és gyorsan egy szabad hely felé igyekszem, amikor Markovics tanár úr vázlatírás közben, hátra sem nézve, vészjósló hangon annyit mond, hogy óra után beszélnünk kell.

Szuper… – gondolom magamban. Már csak ez hiányzott.

Legszívesebben most felszívódnék. A helyemen ülve próbálom kicsit kihúzni magamat, hogy lássam, mit nézegetnek ennyire az osztálytársaim. Óhh, basszus! A dolgozat! Biztos emiatt akar velem beszélni. Nem sikerült túl jól az utóbbi három. Kezemmel idegesen a hajamban turkálok, és megpróbálom valahogy túlélni ezt az órát, napot, életet. Most először azért drukkolok, hogy minél lassabban teljen el a töri. Amint kilencet üt az óra, automatikusan megpróbálok láthatatlanná válni, és a székembe lapulva reménykedem, hogy Markovics vagy elfelejtette, vagy meggondolta magát a beszélgetéssel kapcsolatban.

– Molnár kisasszony! – hallom az összetéveszthetetlen hangot, és kiráz a hideg.

– Igen? – kérdezek vissza félénken.

– Befáradnál az irodámba?

– Persze – válaszolom, és lehajtott fejjel kullogok utána.

– Málna. Gondolom, sejted, miért hívtalak ide.

– Igen, tanár úr.

– És meg tudod nekem magyarázni, hogy miért romlottak le így a történelemosztályzataid? Mondjuk, nem hiszem, hogy igazat mondanál, de azért hátha valamit kiszűrök belőle. Szóval halljuk.

Nézek magam elé, és ötletem sincs, mit kéne válaszolnom.

Mondjam azt, hogy életem szerelme, a számomra tökéletes fiú megcsalt a legjobb barátnőmmel, ettől én depressziós lettem, és csak egy öröm van az életemben, mégpedig az, ha fogyok?

Biztos tetszene neki ez a kis sztori. Kb. úgy nevetne rajta, mintha azt mondanám, hogy a kutyám megette a törikönyvemet, és ezért nem tudok tanulni. Szóval inkább csak hallgatok, és visszanyelem a könnyeimet.

– Hallgatlak – szólal meg újra.

– Nem tudom, tanár úr.

– Értem, nem baj. Délután be tud jönni édesanyád?

Miiii? – kiabálok magamban. Megvonom a vállam válasz gyanánt, és reménykedem, hogy minél előbb vége lesz a napnak.

– Akkor mindjárt felhívom.

– Jó – válaszolom halkan, és elkezdem babrálni a pulcsim ujját.

– Elmehetsz nyugodtan – szól rám.

Szinte el sem hagyja ez a mondat a száját, de én már az ajtóban állok.

– Viszlát – válaszolom szánalmasan vékony hangon, és a folyosóra kiérve szapora léptekkel a női mosdó felé veszem az irányt.

5

Bezárkózom, és a vécén ülve sírok kb. fél órát. Napi rutin, majdnem mindennap megtörténik.

A következő angolórát inkább ki is hagyom. Amikor hallok valakit bejönni a mosdóba, kicsit összehúzom magamat az ülőkén, nehogy bárki észrevegyen. Néha csak azt kívánom, hogy bárcsak eltűnhetnék. A telefonom rezzen egyet a zsebemben, és látom, hogy anya írt valamit.

Most hívott a történelemtanárod, és azt mondta, beszélni akar velünk közösen. Megint te írtad az osztály legjobb dolgozatát? :))) Igaz, rengeteg dolgom van, de valahogy megoldom, hogy be tudjak menni.

Hát igen… Anyának fogalma sincs semmiről. Ő még mindig azt hiszi, hogy a jól teljesítő, sok dicséretet bezsebelő, jó tanuló kislánya vagyok. Lehet, hogy elfelejtettem szólni az elmúlt 4 dolgozatról?! Hupsz. Ennél jobb már nem is lehetne ez a nap.

Végigszenvedem az órákat, és most az aula sarkában ülök, és várom, hogy anyu betoppanjon. Elmondhatatlan idegességet érzek, nem tudom, mi lesz most. Megint rezzen egyet a telóm a zsebemben, persze tudom, hogy anyu az.

Itt vagyok.

Csak ennyit írt, és én gyorsan odamentem a tanárihoz, ahol beszélni fogunk. Megírtam neki, hogy hova jöjjön, és egy perc múlva már ott is áll mellettem. Szerencsére a tanár úr bent van az irodában, így nincs ideje engem nyaggatni azzal, hogy miről akar értekezni Markovics.

– Szép napot!

– Jó napot kívánok, foglaljanak helyet!

– Biztos mind a ketten tudják, miért vagyunk itt. – Én ennek hallatán összehúzom magam, és próbálok eltűnni az oversized pulcsimban, meg a nyakam köré tekert sálamban, de sajnos anyu ennek hallatán büszkén kihúzza magát, és egy amolyan „az én lányom a legjobb és legokosabb” pillantással néz a tanárra.

– Málna dolgozatairól lenne szó.

– Igen, gondoltam. – Anyu még mindig mosolyogva bólint.

– Hát, nem túl fényesek…

– TESSÉK? – kérdezi anyám fejhangon.

– Igen, sajnos, az utolsó négy dolgozata mind 1-esre sikerült.

Van valami ötlete, hogy miért?

– Hát, nem tudom, mi lehet vele, sokat szokott tanulni, és mindig rendesen készül – mondja értetlenkedve. Fura egy kommunikációs szakember, amikor ekkora meglepetés éri. Ha nem rólam lenne szó, esküszöm, még jól is szórakoznék. Szinte dadog…

– Hát, nem ezt szűrtem le a dolgozataiból. Mostanában Málna nagyon furcsa. Látványosan kivonja magát a csoportos feladatokból, és elszigetelődik szünetekben a többiektől. Sok az igazolatlan hiányzása is, és a jegyei sem jók. Még egy elégtelen dolgozat, és értékelhetetlen lesz az éve.

Ez életem legkínosabb beszélgetése − gondolom magamban lesütött szemmel.

– Hát… nem is tudom – motyogja anya. – Biztos vagyok benne, hogy mostantól javítani fog. Igaz? – néz rám szikrákat szórva tekintetével.

Én bólogatok, és csak abban reménykedem, hogy valami isteni csoda kiment ebből a helyzetből.

– Ajánlhatok egy jó pszichológust?

– Persze, köszönöm, tanár úr, ha hasznosnak gondolja, akkor mindenképpen el fogom küldeni hozzá.

MIIII? Pszichológus? Kizárt! Lehetetlen, hogy engem bárki elcipeljen egy agyturkászhoz. Ezt már most kiverhetik a fejükből.

– Jól van. Én mást nem szeretnék mondani, mert Málna nekem mindig is nagy kedvencem volt, nagyon okos lány. Nem tudom, most mi lehet vele. Maradjunk annyiban, hogy elmegy a szakemberhez, és meglátjuk, mi lesz.

– Persze, mindent megteszünk, hogy jó legyen neki.

– Már sok diákunknak segített Mici – mondja Markovics, miközben telefonjából kiírja egy kis post it-re az elérhetőségeit.

– Még ma felhívom – válaszol anya.

Ez volt a végszó. Azt hittem ma a női mosdóban ülve, hogy gázabb nem lehet ez a nap, de tévedtem. Nem mehetek pszichológushoz. Azonnal rá fog jönni, hogy mi a problémám, és meg akar majd gyógyítani. Minden anorexiás tünetem megvan. Ezek a szakemberek nem hülyék, őt nem fogom tudni átverni.

A kocsiban gyorsan bedugom a fülhallgatómat, és elindítom Spotifyon a szokásos kedvenc playlistemet. Egész hazaúton azon gondolkozom, hogy történhetett ez. Ennél rosszabbat most el sem tudnék képzelni. Remélem, anya elfelejti felhívni a pszichológust. Anyára nézve látom, hogy nagyon magyaráz, gondolom, nem vette észre, hogy zenét hallgatok. Tekintetemet a Szépvölgyi út szépségeire szegezem, anyáról tudomást se véve. Rám néz, és látja, hogy egyáltalán nem érdekel, amit mondani akar, így morcos arccal rátapos a gázpedálra, és szinte a vezetéséből érzem, hogy mennyire ideges. Nincs elég bajom?!

De van, csak ezt senki nem tudja… Nem ettem tegnap óta semmit, most még az átlagnál is éhesebb vagyok, ma még edzenem is kéne kicsit, mert még mindig iszonyú bűntudatom van a tegnapi kajaflessem miatt. Hisztis vagyok, ingerlékeny, csak azt szeretném, ha mindenki békén hagyna, ne szóljon hozzám senki, ne kelljen suliba járnom, ne kelljen teljesítenem, csak élhessem az életemet, és ne kelljen senkinek magyarázkodnom. Előre stresszelek, mert tudom, hogy nem bújhatok el anya elől örökké. Tudom, hogy amint hazaérünk, ezt meg fogjuk beszélni, és ez nem lesz egy olyan szokásos rövid csevegés. Persze ha ilyen dolgokról van szó, azonnal elég sok mondanivalója támad. A kapunknál állva anya kitépi a fülemből a fülest.

– Komolyan azt hiszed, ezt csinálhatod velem?! – kiabál rám.

Megszeppenve nézek rá, hiszen erre tényleg nem számítottam.

– Hmm? Meg sem tudsz szólalni? Szeretnék mindent hallani!

Mit nem tudok még?

Még mindig szótlanul nézek rá, úgy érzem, nincs mondanivalóm, de közben azon jár a fejem, hogy tulajdonképpen elég sok mindenről fogalma sincs. Konkrétan, ha felvilágosítanám arról, hogy mi van velem, és mi zajlik a fejemben, nem hinné el. Még arról sem tud, hogy miért szakítottunk Beliánnal. Említettem neki csak úgy mellesleg, hogy már nem vagyunk együtt, de erre is csak valami olyasmit válaszolt, hogy „kár”, vagy „sajnálom”, de nem foglalkozott többet ezzel a dologgal öt másodpercnél, sőt még azt is megkockáztatom, hogy a számítógépéből sem nézett fel a hír hallatán. Visszatérve a jelenbe, még mindig bociszemekkel nézek rá, és ötletem sincs, mit kéne válaszolnom.

– Beszéljük meg! – Végül csak ennyit tudok kinyögni.

Tudom, hogy ez az egyetlen lehetőségem kibújni a pszichológus alól, szóval erőt veszek magamon.

– Hát én is ezt szeretném! – válaszolja anya, még mindig lángvörös fejjel.

– Itt a kocsiban? – kérdezem, abban reménykedve, hogy nyerek még egy kis időt, amíg felérünk a házba.

– Igen, itt.

Hát igen… ez a tervem nem jött be. Rögtönöznöm kell valamit.

– Nem érzem mostanában túl jól magam, tudod, ez a szakítás, meg az osztálytársaimmal sem jövök ki túl jól, olyan más lettem. Nem tudok kivel beszélgetni, egyszerűen rossz bemenni. Szóval nem tudom, most nem vagyok jó passzban.

Nem szeretnék erről beszélni senkivel, vagyis nem is tudnék.

– Értem, biztos megviselnek dolgok, nem könnyű tinédzsernek lenni – sóhajt egy nagyot.

– És mi lenne ha kapnék még egy esélyt? Szeretném kijavítani a jegyeket, de a pszichológus a legrosszabb rémálmom, nem tudnék megnyílni egy idegen embernek.

– Értem, egyébként én sem akartalak elküldeni rögtön, de vésd a fejedbe, hogy még egy dobásod van!

– Oké, oké köszönöm! – ölelem meg, és már nyitom is a kocsi ajtaját, mielőtt meggondolja magát. Nagy kő esett le a szívemről, de azért mostantól jobban oda kell figyelnem. Nem szerezhet tudomást a szokásaimról.

Az ágyamban fekszem, jól betakarózva, hiszen ma még jobban fázom, mint egyébként. Még nem ettem semmit, nagyon éhes vagyok. Elég sok minden történt ma, így nem volt időm az éhségemről gondolkozni, de most, hogy nincs semmi dolgom…

Észbontó. A szobám csendjét a gyomrom korgása zavarja meg.

Kéne egy terv, valahogy jól kéne teljesítenem a suliban. Azt sem szeretném, hogy elinduljon még valami pletyka arról, hogy a suli egyik leghelyesebb pasijának volt barátnője megbutult a szomorúságtól. Hát igen, tudjuk, milyenek a pletykák, én a suli valamennyi lányából simán kinézem, hogy kitalál egy ilyen jellegű, nagy igazságtartalommal rendelkező sztorit.

6

Éjjel 2:43 van. Valami furcsa hiányérzetre keltem. Úgy érzem, ha most nem csinálhatok valamilyen edzést, akkor felrobban a fejem. Szánalmas… De néha már tényleg azt hiszem, hogy megbolondultam. Ha ezt valaki tudná, tuti intézetbe küldene. De ha jön az érzés, kezdem hallani a hangot a fejemben, és kötelességem eleget tenni. Ilyenkor kb. 15 percet helyben futok, csinálok 2x100 guggolást, felülést, és kitörést 25-ös ismétlésekkel. Többször is sírtam már közben, de jó, egyszerűen jó érzés. Néha rám jön, hogy muszáj kalóriát égetnem, és akkor nincs megállás, el kell végeznem a kis rutinomat. Egyébként az előnyei is megvannak az éjjeli edzésnek, hiszen anya nem tudja meg, és nem zavarhat meg senki, így nyugodtan be tudom fejezni. Igaz, rohadtul szédülök közben, de ez sem érdekel, csak az jár a fejemben, hogy tegnap mennyit zabáltam, meg Belián és Lili. Ez a két legfőbb motivációm. Direkt kényszerítem magamat, hogy edzés közben rájuk gondoljak, mert olyankor erőt merítek a semmiből, és még inkább meg akarom csinálni.

Belián a fotelben várta, hogy a majdnem félmeztelen Lili beleüljön az ölébe. Látom, ahogy átöleli a derekát, megcsókolja a nyakát, leveszi róla a melltartót. Igen, biztosan ez következett volna, ha nem érkezem oda. Belián azt mondta akkor, hogy fontos dolga van délután, nem ér rá. Tényleg dolga volt! De még milyen… A szemétnek… Liliéknél az ajtó nyitva volt. Azóta hányszor tehették meg? Vajon járnak is? Mi is készültünk már az első együttlétre, izgalmas volt a várakozás. Úgy terveztem, hogy ezzel ünnepeljük majd azt, hogy egy éve járunk. Hát, szép lett volna… Hányszor álmodoztam erről. Hogy milyen lesz…

Persze Lili már több fiúval is együtt volt, ő a tapasztalt, a belevaló. És Beliánt is megkaparintotta. Beliánnak nyilván kellett egy ilyen jó csaj, minek várna a szánalmas kis szűz Málnára… Szűz Málna, szűzmálna, ez majdnem úgy hangzik, mint Szűz Mária…

Az izmaim szinte szétszakadnak, borzasztó fájdalmas, főleg így éjjel, nulla energiával. De hát mit csináljak, ha egyszer a rendezetlen elmémnek köszönhetően inszomniám van? Inkább nézzem a plafont, és sajnáljam magamat? Nem, az kizárt, nincs miért sajnálnom magam, szenvednem kell. Szenvedned kell – mondja a hang… Minél többet szenvedek most, annál rosszabb lesz Beliánéknak. Nem akarom húzni az időt, szeretném, ha azt éreznék, amit én éreztem, és erre ez az egyetlen megoldás. Hogy lelkiismeret-furdalásuk legyen… Felülések közben már a számat harapdálom, de csak arra gondolok, hogy mennyire jó érzés lesz utána. Úgy ágyba bújni, hogy a 0 kalóriából még elégettem egy csomót, szuper érzés, ilyenkor egy kis büszkeséget érzek, és mintha az önbecsülésem is megnőne egypár percre. Az utolsó kör felülésnél már tényleg úgy érzem, hogy többet az életben nem fogok tudni felkelni innen. Már csak öt-négy-három-kettő-egy. Vége! Hátradobom a felsőtestem, és becsukott szemmel próbálom a szívdobogásomat visszaállítani az egyébként ijesztően alacsony, általam „normálisnak” titulált pulzusszámra, ami 45 körül van. És igen, ilyenkor ezt az érzést semmiért sem cserélném el. A pillanat, amikor az éjjeli kalóriaégetés után a szőnyegemen fekve egy nagyon furcsa, már-már boldogságnak nevezhető érzés kerít hatalmába, felülmúlhatatlan. A szitakötő repkedni kezd… Visszakecmergek az ágyamba, és már megint jönnek a hülye gondolataim. Most éppen arról filozofálok, hogy „normális” emberek mit gondolnának rólam, ha ezt tudnák.

Holnap bemegyek a suliba, és senki nem is gondolná, hogy vannak napok, hogy egyáltalán nem eszem, vagy hogy éjjel edzettem. Vicces… Vajon az osztálytársaimnak is vannak hasonló titkaik? Szerintem nagyon érdekes, hogy mennyire különbözőek vagyunk, de mégis ugyanolyanok.

Tulajdonképpen mindenki ugyanazt szeretné, csak valaki cipővásárlással, valaki őrült fogyókúrákkal, valaki pedig csajozással próbálja elérni a nagybetűs BOLDOGSÁGOT, de be kell látni, ez nem elérhető, legalábbis így nem. Ha megveszed a kétszázadik táskádat, vagy kavarsz az összes lánnyal a klubban, akkor sem fogod elérni, nem ettől függ. Ez van velem is.

Tisztában vagyok vele, hogy ha elérem a célsúlyomat, akkor sem leszek boldog, és még többet akarok majd. Szívás… Az élet szívás.

7

A suli folyosóján ülve hallgatom az osztálytársaimat, és bár cseppet sem érdekelnek a problémáik, mégis akaratlanul hallom, hogy miről beszélnek. Hallom, ahogy éppen valami hatalmas buliról folyik a társalgás, ami valamelyik hétvégén lesz. Hát igen… Ez soha nem érdekelt túlságosan, persze voltam már házibulikban, de mindig én voltam az, aki a kutyával játszik. Nem azért, mert anno nem éreztem magam jól közösségben, csak egyszerűen nem vagyok az a hatalmas piálós partiarc. Belián sem az, de azért ő jobban élvezte a bulikat. Körülötte mindig összegyűltek a haverok, és általában őt hallgatták, vagy röhögtek valamin. Belián bírta a piát, nem ivott sokat, azt is csak a jó hangulat érdekében. Még sosem láttam részegen. Bezzeg a barátai! Lili is szeretett inni, sohasem értettem, hogy miért kell egy csajnak shotoznia, meg vodkanarancsokat nyomni. De lehet, hogy velem van baj. Azért nem voltam ám valami besavanyodott alak, benne voltam a bulikban, de nekem ez ment pia nélkül is. Szeretek és jól is tudok mozogni. Imádtam Beliánnal táncolni. Voltak közös mozdulataink, mintha valami begyakorolt koreográfia lett volna. Táncolni sem fogok többé már.

Sóhajtok egyet, kicsit összeszorult megint a gyomrom így, hogy előtörtek belőlem a gondolatok. Ránézek a telómra, és látom, hogy már mennem kéne spanyolra, úgyhogy gyorsan felpattanok, és felkapom a táskám. A padlószőnyegről fel sem nézve indulok a már jól megszokott útvonalon.

– Basszus! – kiáltja Áron, az új srác, teljesen igazságtalanul, és olyan arcot vág, mintha legyilkoltam volna a családját.

− Bocsi – motyogom szánalmasan, de egyáltalán nem értek egyet a nagy felháborodásával, hiszen ő jött nekem, és ő nem nézett a lába elé. Ja, és a forró teája is persze rajtam landolt.

Mekkora bunkó, legszívesebben sírva elrohannék, még annyit sem tud kinyögni, hogy bocs. Én meg a hülye fejemmel nem merek kiállni magamért még egy olyan helyzetben sem, amiben nyilván ártatlan vagyok. Inkább én kérek bocsánatot, mint hogy beszélgetésbe vagy netán veszekedésbe torkolljon a dolog. Okos enged, szamár szenved – ezzel nyugtatom magam, miközben próbálom letörölni a ragacsos teát a kedvenc pulcsimról.

Fura ez a fiú. Külsőre teljesen normális, szőkés hullámos, félhosszú haj, hátul egy gumival totál hanyagul összefogva.

Olyan, mintha melírozva lenne, alul sötétebb. Pedig ő biztos nem az a típus, aki festeti, inkább a nap szívhatta ki neki. A szeme olyan mocsárzöldszerű, és ezt sűrű, sötét szempillák árnyékolják… Az orra körül néhány szeplő… Szelídnek látszik, meg vadnak is egyben. Olyan titokzatos. Miért rúghatták ki az előző sulijából? Miért kellett évet ismételnie? Na, nem mintha annyira érdekelne. Van nekem elég bajom magamtól is. Egy ilyen morcos ismeretlen problémája tutira nem érdekel. De olyan, mintha nem lennének érzései, vagy nagyon mélyre rejtené őket. Szerintem még senkivel nem láttam beszélgetni, nem lehet túl barátkozós típus. És mi sem leszünk haverok, ez a mai esetből is világosan kiderül.

Kicsit kések óráról, de Alberto, a spanyoltanárunk sem szokott időben érkezni, úgyhogy ez senkinek sem tűnik fel.

Nem szeretem a spanyolokat, mármint az órákat – a néppel semmi bajom –, mert mindig kapunk valami lapot, amit ki kell töltenünk. És ráadásul a tanár is anyanyelvi, és így elég nehéz megérteni. Igaz, már kb. húsz éve Magyarországon él, de a nyelvet még nem sikerült 100%-osan elsajátítania. 100%-osan??

Mit beszélek? Még az 50% is elég nehezen van meg. De egyébként nem panaszkodhatok, mert jó fej. Régebben élveztem az óráit, csak utána elvesztettem a lelkesedésemet… Mint mindennel kapcsolatban, ami nem fogyásról szól…

– Hola! – Ezzel lép be Alberto a terembe, és már kezdi is osztani a lapokat.

Már látom magam előtt, hogy mi fog történni. Mindenki nagy erőkkel dolgozni kezd a feladaton, és ilyenkor mindig teljes csend van a teremben. Hatalmasat korog a gyomrom, szinte beleremeg az épület.

– Valaki nagyon éhes. – Már érkezik is a megjegyzés, és a teremben hatalmas nevetés tör ki, én meg legszívesebben elsüllyednék szégyenemben.

Hát igen, Bence az, aki megjegyezte ezt, gondolom, nem tette volna szóvá, ha tudná, miken megyek keresztül. Mert azért róla nem feltételezem, hogy beszólna, vagy rosszat akarna nekem.

Én is emberből vagyok, két nap nem evés után szerintem jogos, hogy befeszültem a vicc hallatán. Nem tehetek róla, a gyomromnak ilyen helyzetekben mindig a világ tudtára kell hoznia, hogy mennyire éhes, és ezt mindig egy hatalmas tehénbőgéssel teszi. Ma ez volt a második olyan pillanatom, hogy sírva akartam elfutni. Hát igen, mondhatjuk, hogy ez egy szokásos péntek volt. Lehet még jobb ez a nap?

Ami azt illeti, igen, persze ez szigorú irónia. A sulit valahogy túléltem, de a szokásos késő délutáni szunyókálásom helyett most sírok. Anyuék nincsenek itthon, így nincs mitől aggódnom. Kitört belőlem. Iszonyú éhes vagyok. Egyszerűen ilyet még nem éreztem, igaz, soha nem is tudtam megcsinálni, hogy nem ettem két napig. Szédülök, olyan, mintha lebegnék a föld felett. Mintha valami tudatmódosító szer hatása alatt lennék. Az álmatlanság, a korán kelés, a suli fáradalmai és a nem evés négyese, úgy érzem, beütött. Hányingerem van, mindenem fáj, és remegek.

Bódító az éhségem, de közben azért okoz egy kis jó érzést is.

8

Kinyitom a szememet, és kipattanok az ágyból, elmegyek pisilni, és rögtön megyek is a mérlegemhez. Megállok előtte, veszek egy mély lélegzetet, mert le kell vennem magamról a pulcsit, amiben aludtam. Nagyon hideg van… vagy csak én fázom ennyire? Próbálok finoman ráállni a szerkezetre, mintha ez valamit segítene abban, hogy kevesebbet mutasson.

49,6 kg. Hú… Erre nem számítottam. Fogytam két kilót ez alatt a két nap alatt. Kicsit elmosolyodom, de a következő pillanatban elrontotta a jókedvemet a józan eszem. 8 kiló fogyás az már látványos. Főleg úgy, hogy nem voltam túlsúlyos előtte. Lassan már 10 kilónál járok, ami azért már elég jól hangzik. Félek, hogy nem fogom tudni elrejteni a családom és a sulistársaim elől a testem. Kicsit kétségbe vagyok esve, de még jó, hogy van egy szuper fórum, ahol minden kérdésemre kapok választ. Szinte érzem, hogy megjelenik a kis villanykörtécske a fejem felett, ami jelzi, hogy kipattant az ötlet. Már pötyögöm is be az MPA keresőjébe: „hogyan rejtsük el a fogyást”. Ezer találat. Hát igen, ez az én oldalam. Szerencsére hétvége van, úgyhogy lesz időm ezzel foglalkozni. Mondjuk, szünetekben is a fórum feedjét szoktam csekkolgatni. Van egy olyan thread, ahol mindenki feltölthet képeket, hogy mit eszik/evett aznap. Talán ezekre a posztokra érkezik a legtöbb válasz. Mindenki nagyon kedves, megosztjuk egymással a kis energiatartalmú, alacsony zsírtartalmú, laktató receptjeinket. Imádom ezt nézegetni.

Mondjuk, egyszer nagyon kellemetlen volt, mert szünetben ezek között bóklásztam, és tekertem lefelé, hogy onnan tudjam megnézni a képeket, ahol legutoljára abbahagytam.

Emlékszem, hogy kifotóztam valami nagyon tuti receptet.

Keresgélek a fotóim között, pörgetek lefelé, amikor megakad valamin a szemem. Rámegyek a képre, hogy közelebbről is megnézhessem, nem mintha nem láttam volna már kétmilliószor. Ez volt mindig is a kedvenc képem rólunk.

Rólunk, azaz rólam és Beliánról. Ő ül a fotelemben, én félülő helyzetben a vállára hajtom a fejem, ő éppen egy puszit ad rá, én meg mosolygok. Tökéletesek voltunk, minket egymásnak teremtettek. A suliban soha nem reklámoztuk, hogy mennyire szeretjük egymást, mert mind a ketten úgy gondoltuk, hogy ez nem oda való. Persze amikor úgy jöttek ki a szüneteink, akkor együtt voltunk, de csak beszélgettünk. Emlékszem, egyszer elmentünk piknikezni, minden csodás volt, de egyik pillanatról a másikra elkezdett zuhogni az eső, amolyan nyári zápor tört ki.

Gyorsan összepakoltunk, behúzódtunk egy fa alá, igaz, hogy ez viharban nem tanácsos, de mégiscsak egyszer élünk. Vártuk, hogy szűnjön a vihar, de nem akart. Belián ledobta magáról a táskát, megfogta a kezemet, és kihúzott maga után az esőbe.

Ahogy kiléptünk a fa alól, csuromvizesek lettünk, de tényleg folyt rólunk a víz. Derekamnál fogva közel húzott magához, és szenvedélyesen megcsókolt. Én két kezemmel a nyakát átkarolva, lábujjhegyre emelkedve a vállára borultam, és csak ölelkezve áztunk az esőben. Még mindig érzem ajkát az ajkamon és orromban az észveszejtő Hollister parfümjének illatát. Nagyon erős volt a szerelmünk, és vele nemcsak egy kapcsolatot veszítettem el, hanem egyben a legjobb barátomat is. Persze Lili is egy nagy veszteség számomra, vele is sok mindent megbeszéltem, de Belián mindent tudott rólam, még olyat is, amit rajta kívül senki más. Meg tudtam beszélni vele, ha kétségeim voltak, mindig áradt belőle a nyugodtság, megoszthattam vele a boldogságomat, mert akkor velem örült, ha szomorú voltam, együtt sírtunk, na jó, persze akkor is csinált valami olyat, amivel fel tudott vidítani, és azonnal elfelejtettem a problémámat. Ő mindig mindenben olyan magabiztos, mintha mindenre tudná a választ. Még jó, hogy nem egy osztályba járunk, tuti otthagynám a sulimat. Nem bírnám ki, így is elég nehéz. Hirtelen beugrott még egy emlék. Tényleg a saját ellenségem vagyok, miért nem tudom ezeket kiiktatni? A könnyeimmel küszködöm, de a mazochista énem szinte kötelez rá, hogy elevenítsem fel még azt is. Egyszer anyával iszonyúan összevesztünk, és azzal hagytam otthon, hogy átmegyek Lilihez, és ott is alszom. Amint kiléptem a kapun, már hívtam is Beliánt, hogy mit csinál ma. Ő értem jött kocsival, ugyanis akkor már majdnem egy éve megvolt a jogsija, és a mamája gyakran kölcsönadta neki a BMW-t. Együtt megszöktünk, telepakolta az autót párnákkal és takarókkal, elmentünk egy nyugis helyre, és a kocsiban aludtunk. Az eszméletlen volt. Hajnalig dumáltunk, majd aludtunk egy keveset, és megnéztük a napfelkeltét. Ha valaki tudná ezeket, tuti megértené, hogy miért törtem össze teljesen. Minket egymásnak teremtettek, úgy érzem, utána nem jöhet jobb, nekem csak őt szánta az Univerzum. Az emlékek felidézésével én több erőre kapok ilyenkor, mintha elolvastam volna egymilliárd pro-ana-idézetet. Olyan hatalmas löketet adnak ezek a szép emlékek, és olyan nagy bennem még mindig a fájdalom, hogy ez hajt előre a célom felé. Még többet kell fogynom, és ehhez még kevesebbet kell ennem. Csak okosan és hideg fejjel.

Azt nehezen tudom elképzelni, hogy újra tudnék bízni valakiben, és meg tudnék nyílni.

Túl nagy csalódás ért ahhoz, hogy újra beleessek egy kapcsolatba. Csak magamban bízhatok.

9

Mivel anya valami továbbképzésen van, apának meg S.O.S. be kellett sietni a klinikára, ahol dolgozik, így ez azt jelenti, hogy üres a ház. Éhes vagyok, pedig nemrég ettem egy sovány joghurtot, meg két abonettet. Lemegyek gyorsan keríteni valami kaját, majd maximum a nap hátralévő részében kevesebbet eszem. Jelenleg a napi 500 kalóriát engedélyezem magamnak, de a 450-et nem lépem át. A hűtőszekrény előtt állva még jobban fázom. Csak bámulom a sok ételt, bármit meg tudnék enni belőle, nem ezzel van a baj.

Rászánom magamat, hogy egyek egy kis csirkemellsonkát meg light mozzarellát, de amikor nyúlok érte, hirtelen megszólal a hang a fejemben. „Biztos ezt akarod? Nem vagy éhes! Most elszámolsz 100-ig, és rájössz, hogy nem is akarsz enni.” Ez egyébként egy elég tuti módszer, mert mire eljutok 10-ig, már akkor tudom, hogy nem akarom megenni. Viszont anyának be kéne adnom, hogy ettem valami általa normálisnak titulált ételt, úgyhogy gyorsan előkapok egy tányért, kiveszek a hűtőből egy lekvárt, és egy kicsit a tányérra kanalazok. Benyúlok a fiókba, és letörök egy darab kenyeret, és azt is rámorzsolom. Kész a mestermunka, így szoktam átvágni a szüleimet, hogy valóban laktató, reggelinek minősülő ennivalót is eszem. Ebédre majd főzök valami normálisat. A jelenlegi kedvencem a cukkini, mert 100 grammjában összesen 17 kalória van, ami szuper.

Paradicsomosan szoktam elkészíteni, olaj nélkül, így nagyon sokat ehetek meg belőle.

A mostani vasárnap egyáltalán nem kedvez nekem. Először is szorongok egész nap, mert holnap suli, másodszor pedig anya egész nap itthon van, és mivel ez ritkán fordul elő, félek, hogy kitalál valami közös programot, amolyan anya–lánya bulit. A rettegésem be is igazolódik, mára éppen a közös vásárlást találta ki. Már nagyon készülődik, ilyenkor bevetjük magunkat egy plázába, és ott vagyunk elképesztően sokáig. Csak annyi köztünk a különbség, hogy ő élvezi, én kicsit sem, sőt inkább úgy fogalmaznék, hogy utálom. Régebben egyébként bírtam a vásárlást, mint minden tini, de a saját magam éheztetése elnyomta az érdeklődésemet a divat iránt. Mostanában inkább kényelmesebb, melegebb darabok után nézelődöm az üzletekben. Előszeretettel próbálom az oversized pulcsikat, öveket nézek, mert a pulcsikban jól elrejthetem testemet, az övek meg megtartják a régi nadrágjaimat, amikből kifogytam teljesen. Meg lecserélem a színes cuccaimat, amik egyszerűen fájdalmat okoznak.

Olyan szemtelenül vidámak, és felháborítóan élénkek. Semmi közöm már hozzájuk. Szürke, fekete, az sokkal biztonságosabb.

Ilyenkor mindig azon parázom, nehogy összefussunk valakivel. Vasárnap elég sok ember dönt úgy, hogy elmegy vásárolgatni, szóval ez elég necces szitu. Egyfolytában kapkodom a szememet, hogy ha netán feltűnne valahol valaki, akkor még időben el tudjam onnan terelni anyát, és elhárítsam ezzel a veszélyt. Mint egy profi testőr, aki egy magas rangú államférfire vigyáz. Csak az a bökkenő, hogy itt magamat védem. Az ismerősöktől. Szóval közben anyával már ide is értünk a Westendbe. Reméltem, hogy inkább az Árkádba tartunk, vagy valami kevésbé tömött helyre, de nem tudtam a kocsiban jó érvet felhozni, hogy miért menjünk inkább oda.

Ráadásul itt, a Westendben mindig a legalsó szinten állunk meg, ahol vannak az éttermek is, és miközben elhagyjuk az undorító zsíros kalóriabombákat magukba tömő embereket, idegesen pásztázom a tömeget. Még mindig a testőr. Lehet, hogy ez a nekem való hivatás? Akár száz méterről is kiszúrnék egy ismerőst. A mozgólépcsőn próbálok ellenkező irányba nézni a szembejövő tömeggel, de anya beszélgetést kezdeményez.

– Hova menjünk először? – kérdezi lelkesen.

– Nekem mindegy, ahova szeretnél – vonom meg a vállamat, és már kapom is vissza az ellenkező irányba a fejem.

– Akkor jó, ha először bemegyünk a Zarába?

– Persze.

Közben már fel is értünk, egyelőre megúsztam ezt a két kritikus pontot. Anya izgatottsága vicces, amikor beszabadul egy üzletbe. Mutogatja a ruhákat, hogy szerinte mi állna jól nekem. Szegényt legtöbbször el kell szomorítanom, mert egyáltalán nem tetszik, amit mutat. Egyébként én kicsit feszült vagyok, próbálok bevinni egy két dolgot, hogy azért anyu nehogy észrevegye, hogy van valami bajom. Nem szeretek próbálni, ilyenkor mindig elszörnyedek, hogy mennyire dagadt és aránytalan vagyok. Tudom, ellentmondásnak tűnik, de hiába fogom fel józan ésszel, hogy a mérlegem egyre kevesebbet mutat, a tükör nem igazolja ezt. Borzasztó, ilyenkor minden kedvem elmegy az élettől. Találtam egy szűk sötétkék farmert, majdnem fekete, úgyhogy simán belefér a szomorú színek palettájába, amit otthon elkezdtem kialakítani. Egy számmal kisebbet veszek magamhoz ezúttal, mint szoktam, meg egy jó meleg, szürke teknősnyakú kötött pulcsit, és anyát várom. Két perc múlva megjelenik egy halom ruhával, először meg sem ismerem, szinte ki sem látszik a kupac mögül.

– Miiii? Te csak ezt a két dolgot találtad? Annyi jó cucc van!

– szól lelkesen.

– Hát igen… De annyi ruhám van otthon, amit még fel sem vettem – füllentem. Mindketten ledobjuk a pultban álló lány elé a zsákmányt, és várjuk, hogy adjon egy számot, vagy inkább anya választott darabjaira tekintettel, többet. Mivel a hátsó nagy próbafülkét elfoglalták, így két egymással szemben lévő fülkébe megyünk. Kiszedem a halomból a szürke pulcsit, és átmegyek a másikba.

– Málni, itt hagytad a nacidat, gyere vissza érte! – kiabál utánam anya.

Teljesen elfelejtettem, mondjuk, nem mintha annyira szeretném felpróbálni.

Mikor elhúzom anya függönyét, látom, hogy nagyon néz valamit a nadrág derekán.

– Te eddig nem 36-os nadrágokat hordtál? – néz rám kérdően, miközben a 34-es számot mutatja felém.

– Ööööö, de, csak tudod, ez ilyen stretches. Kicsit nagynak látszott a hatos, így ezért hoztam kisebbet. De, hogy így mondod, lehet, hogy kicsi lesz… – próbálom meggyőzni.

– Jól van, akkor menj csak, és majd mutizd meg!

Elveszem a nadrágot, és közben gondolatban letörlöm az izzadságcseppeket a homlokomról. A fülke függönyét aprólékos gonddal alaposan behúzom, hogy sehol ne maradjon egy icipici rés sem. Elszörnyedek a gondolattól is, hogy valaki belát, és esetleg megpillant bugyiban. Mert én például tökéletesen látom az összes nőt, akik a körülöttem lévő fülkékben rángatják magukra az indokolatlanul szűk felsőket, vagy melltartóban ácsorognak, és a hátsójukat nézegetik a nadrágban. Velem ilyen nem fordulhat elő! Még egyszer ellenőrzöm mindkét oldalon, hogy biztosan elrejtőztem a külvilág szeme elől, majd felfelé is nézek, hátha valaki felkapaszkodott a falon, hogy engem meglessen. Úristen! Mikor lettem ennyire szégyenlős? Ez nem szégyenlősség, egyszerűen utálom magam… Ilyen rondán nem láthat senki. Tényleg, kamerák nincsenek felszerelve a próbafülkékben?

Először a pulcsit próbálom, tetszik. Elég bő, elég meleg, és nem színes. Ha ez a három dolog megvan, akkor már nyert ügye van nálam. Aztán jön a húzósabb rész. Iszonyú fájdalmas mozdulatokkal tolom le magamról a farmert, és remélem, hogy azért annyira nem fogok elkeseredni. Amint felhúztam, tudtam, hogy de. Igaz, meglepően könnyen feljött a 34-es, sőt még kicsit ráncos is itt-ott, meg eláll egy picit a csípőmnél. Lehet, hogy 32-es is elég lenne, de ez engem egy cseppet sem érdekel. Még nem azt látom a tükörben, amit szeretnék, úgyhogy elkeseredetten tépem le magamról a nadrágot. Bugyiban ülve arcomat a tenyerembe temetem, és csak azt kérdezem magamtól, hogy: miért? Miért nem tudom felemelni a seggemet, és miért nem tudok elmenni futni? Gyorsan visszaöltözöm, mivel gyanítom, hogy anya is most végezhet, azt meg nem szeretném, ha átjönne.

Igaz, ő tényleg egy everestnyi ruhát vitt be, de amennyit én elidőzöm saját magam méregetésével, a combomon lévő zsírpárnák markolgatásával, az felér egy végtelenséggel. Anya pont ekkor dugja be az orrát – Naaaa? Jók voltak? Nem is mutattad meg… – biggyeszti le a száját.

– Hááát, a pulcsi jó, de a nadrággal kapcsolatban igazad volt, sajnos nem tudtam begombolni… – füllentem.

– Fel akarsz próbálni egy nagyobbat?

– Nem, közben már rájöttem, hogy nem is tetszik. – És remélem, hogy ezzel már le tudom rázni.

– Oké, na, akkor gyere, fizessünk, mert még sok üzlet vár minket – kacsint egyet, és kilibben a fülkéből.

Én is elindulok kifelé, a farmert lerakom a számosztó csajnál, és szinte már érzem, hogy valami szarvihar közeledik. Amint kilépünk a próbafülkezónából, anya egy régi barátnője, akivel már egy éve nem találkoztunk, egyszer csak elénk ugrik.

– Málna, Livi! Hát ezer éve! – borul a nyakunkba anya régi osztálytársa.

– Szia, Ágikám, hát hogy vagy? Mi van veled, szívem?

Család jól van? – kérdezi anya azon a fejhangon, amin a felnőttek beszélni szoktak, ha nem egyértelműen őszinte a lelkesedésük. És hát persze a becézgetés. Az kötelező.

– Mindenki jól van, képzeld, Andriskám már magasabb, mint én, vízilabdázik. Kész pasi lett. Málna is mekkora már…

Egyébként együtt vannak még a barátjával? Hogy is hívják?

Bálint? Össze kéne hozni Andrissal, nem gondolod? Magasságra pont összeillenének…

Forgatom magamban a szemeimet, tipikus régiismerős-beszélgetés. Érzem, ahogy összeszorul a torkom, ez a téma kicsit érzékenyen érint. Üvöltöm magamban, hogy Belián, Beliánnak hívják, de ezt nyilván senki nem hallja. Legszívesebben elrohannék innen is.

– Jó ötlet, úgyis most vesztek össze Beliánnal.

Tessék? – gondolom magamban. Ezt most miért kell?

Tényleg ilyenkor érzem, hogy a szüleim is nagyrészt hozzájárulnak a betegségemhez. Nyelem vissza a könnyeimet, és remélem, hogy gyorsan vége lesz a beszélgetésnek, sőt az egész napnak.

– Igeen? – kérdi Ági meglepődve.

– Hát, tudod, hogy megy ez, jönnek-mennek a szerelmek – kacagja el magát anya.

– Ohh, értem… Na és ti?

– Persze, egyébként jól vagyunk. Engem előléptettek, Zoli éjjel-nappal dolgozik, Málna meg, látod, vidám, életerős nagylány.

Hahaha, életerős, vidám: szép jelzők, hát igen, ennyire ismersz engem – zsörtölődöm magamban, és még mindig a könnyeimmel küszködöm.

– Igen? Tényleg jól vagy? – fordul felém Ági, és kérdően néz rám. – Csak mert olyan soványnak tűnsz, és karikásak a szemeid. Nem vagy te vashiányos?

Na jó, itt szakad minden cérna. Ledobom a pulcsit, és rohanni kezdek, nem tudom, hova, csak el innen. Vagy itt rögtön elbőgöm magam, vagy elmenekülök. Általában e kettő közül kell választanom.

– Bocsánat, drágám, nem tudom, mi lehet vele… Biztos ez is olyan tinidolog, tudod – hallottam még a hátam mögül, ahogy anyám mentegetni igyekszik bunkó viselkedésem miatt.

Könnyes szemekkel futok a végtelen üzletek között.

Észreveszem a mosdót. Egyébként utálom a nyilvános vécéket, de ebben a helyzetben tökéletes menedéket fog nyújtani számomra. Miért kell mindennek ellenem játszania? Miért kell lebuktatni? Most anya biztos gyanakodni fog. Egyáltalán minek kellett eljönnöm?!

Nem tudom, hogy anya utánam jön-e, de a biztonság kedvéért gyorsan bezárkózom egy fülkébe, és vadul elkezdenek potyogni a könnyeim. Nem értem, hogy miért úgy fogja fel mindenki az életemet, mint egy könnyű habos süteményt, aminek még talán egy koktélcseresznye is van a tetején.

– Málnaaa, Máálnaa – szűrődik be a fülkébe a hang.

Anya rám talált, és nem tűnik túl vidámnak. A hangjából hallom, hogy ideges, és én ettől még jobban összehúzom magam, és azt kívánom, bárcsak ki tudnék mászni a Westendből a szennyvízcsatornán át. Tettetem, hogy nem hallom, de tudom, hogy nem maradhatok itt örökké. Csak még pár percet muszáj húznom, amíg kitalálom, mi legyen. Átfut pár lehetséges variáció az agyamon, de egyik sem tűnik kivitelezhetőnek.

Várjunk csak! Hirtelen arra eszmélek fel, hogy megszűnt a kiabálás. Mintha anya elment volna. Lehet, hogy van egy másik mosdó is a közelben, és átment oda is megnézni? Ilyen egyszerűen leráztam volna? BASSZUS!!! – üvöltök magamban, amikor meghallom a zsebemből a szokásos iPhone-csengőhangot. Óóóó, hogyaza… Még egy ilyen rafinált nőszemélyt, mint az anyám… Jó, persze, én vagyok a hülye, mindig le kell némítani!! Gyorsan oltani próbálom a tüzet, azonnal lehalkítom a telefonomat, és minden idegszálammal remélem, hogy nem hallotta meg. De hogy is gondolhattam volna… Már hallom is a lépteit, hogy közeledik, éééés igen, megérkezik, mert vadul kopogni kezd az ajtón, vagy inkább ütni kezdi, mintha rám akarná törni.

– Málna! Tudom, hogy odabent vagy! Vagy most azonnal kijössz, vagy bent maradsz, de hidd el, annak nem lesz jó vége – fenyegetőzik. – Na jó, háromig számolok, utána elmegyek.

Egy…

Nagyon ideges vagyok, úgy érzem, legszívesebben belefejelnék a falba teljes erőmmel. Nem hiszem el, hogy anya ilyen helyzetbe hoz engem, biztos az egész vécé minket figyel.

Sőt lehet, hogy már a híradó stábja is megérkezett, és élőben lehet nézni a történéseket. A fejem rákvörös lehet, úgy érzem, felrobbanok.

– Kettőő… – hallom, ahogy anya számol tovább, szerintem még mindig hétévesnek tart, kábé azoknál jönnek be ezek a módszerek. Biztos, hogy nem fogok megszólalni, az teljesen kizárt. Idegességemben előkapom a telefonomat, és hirtelen felindulásból írok anyának egy sms-t.

– Fogalmad sincs, mi zajlik bennem, nem tudod, mi van velem. Nem fogok kimenni, hagyjál békén! A szomszéd néni kutyája jobban ismer engem, mint te. Te Líviaországban élsz, Líviafalván, Líviakirálynőként, ideje, hogy felébredj, és láss a szemeddel! Csodálkozom, hogy még az anyámnak szólítalak… – és elküldve.

Ahogy rányomtam a „send” gombra, már meg is bántam az egészet. A nagy dörömbölés közepette hallom, hogy anyának megérkezett az üzenet. Megszűnik a ricsaj, a mosdóban szinte megfagy a levegő, amolyan vihar előtti csend. Nagyon rossz érzés, az ember ilyenkor tudja, hogy nagyon nagy gáz lesz.

Gyors lépteket hallok, és egy hatalmas ajtócsapódást. Na, már megint mit csináltál, Málna… Te bolond, nem is érdemled meg az életet. Hogy írhattam ilyeneket? Pont anyának, akiről tudom, hogy bármennyire is karrierista, munkamániás és önimádó, mégis engem szeret a világon a legjobban. Szörnyű dolgokat vágtam annak az embernek a fejéhez, aki gondoskodik rólam csecsemőkorom óta, kilenc hónapig hordozott a pocakjában, és nem utolsósorban elég sokat is hízott miattam. Borzasztó vagyok, egyáltalán nem érdemlem meg a szeretetet, nemhogy az ételt… Nagyon matekozom magamban azon, hogy mit is kéne csinálnom. Most muszáj előtérbe helyeznem mások érzéseit, ki kell mennem innen. A szívem vadul kalapálni kezd, biztos itt áll vagy kétszáz ember elkerekedett szemmel. A pulcsim kapucniját a fejemre rakom és a arcomba húzom, hogy még véletlenül se ismerhessen fel senki. Gyors léptekkel, leszegezett fejjel a kijárat felé indulok. A szememmel azért felnézek, de látom, hogy tulajdonképpen senkit sem érdekel annyira a mi konfliktusunk anyával, a nők ugyanolyan unott arccal mossák a kezüket, és közben vizsgálják a tükörben, hogy melyik a legelőnyösebb arcuk, amelyet közszemlére bocsáthatnak a külvilágban. Összehúzott szem, csücsörítő száj, vagy egy liftinggel is felérő szemöldökfelhúzás… Viccesek ezek a tükörarcok, de most nem érek rá ezen elmélkedni. A kevésbé tömött útvonalat választom, kirohanok a pláza teraszára, oda, ahol régen a jégpálya volt, és persze ez a helyszín is csak elfeledett csodálatos élményeket hoz fel bennem, amitől csak még szerencsétlenebbnek és gyengébbnek érzem magam.

Bevetem magamat a parkolóba, és rohanok a kocsik között.

Mivel jó megfigyelő vagyok, pontosan tudom, hogy hol parkoltunk. Átfut az agyamon a gondolat, hogy ilyen kevés bevitt energiával hogy tudok ennyit futni. Normális állapotban ezen rágódnék vagy ötven percig, de ez nem az a helyzet. Már messziről látom, hogy anya kocsijának égnek a hátsó lámpái, ez egy cseppet megnyugtat, mert legalább nem kell a 200 000 ember között szlalomozva anyát üldöznöm. Ahogy közeledem, látom, hogy anya iszonyúan sír, szinte az egész kocsi beleremeg.

Na, baszki, ezt hogy fogom rendbe hozni? Odalépek az ablakhoz, benézek, próbálok beülni, de anya lezárta az ajtót.

Kopogok neki, mire anya rám néz.

10

− Engedj be! – artikulálok szélesen, hogy le tudja olvasni a számról.

Anya rosszalló fejrázással kiengedi a zárat, és kínosan beülök az egyébként brutálisan hideg bőrülésre.

– Mi van, jönnél Líviaországba? – néz rám gúnyosan, és látom az arcán, hogy eléggé megsértettem ezzel. – Remélem, azt tudod, hogy ennek lesz következménye.

Én megszeppent kiskutyafejjel bólogatok.

– Mi van, nem is akarsz semmit mondani Líviakirálynőnek?

Nem baj, majd a pszichológusnak fogsz, mert jövő héten mész hozzá. Ezt most eldöntöttem.

Pszichológus… pszichológus… pszichológus… – éles fémhanghoz hasonlóan cseng a fülemben a rettegett szó, és akaratlanul is kitör belőlem a hisztériás sírógörcs. Most úgy érzem, mintha az életemet vették volna el tőlem.

– Anyaaaaa neheem teheted hüpp hüpp ezt hüpp vehleem! −

kérlelem anyát bőgve, de ő mintha meg sem hallaná, vezet tovább üveges tekintettel.

Felhúzom, átkarolom a térdem, a könyökhajlatomba hajtom a fejem, és így folytatom a sírást. Telik az idő, és én egyfolytában azon gondolkozom, hogyan beszélhetném le anyát arról, hogy pszichológushoz vigyen. Kattog az agyam, és közben rágom a számat, ez mindig megnyugtat. Igaz, már teljesen sebes, már attól tartok, hogy egy hatalmas lyukat rágok rajta, és nem sikerül majd elállítani a vérzést.

– Ez a műsorod egyébként még inkább megerősítette bennem, hogy el kell vigyelek orvoshoz – szólalt meg anya kb.

negyedóra után.

Mintha olvasna a gondolataimban. Én rá sem nézek, nem szólalok meg, úgy teszek, mintha nem is hallottam volna, és próbálok láthatatlanná válni.

– Tudod, az elmúlt időben most láttam rajtad először valamilyen érzelmet. Ezt nem fogjuk így folytatni.

Anya szavai hallatán kicsit jobban összehúzom magam annak ellenére, hogy az előbb már láthatatlanná váltam. Úgy érzem, ez volt a végszó, ennyi. Még nem tudom, mit fogok csinálni, átmásznak ugyan kósza gondolatok az agyamon, például hogy megszököm, de ezek az ötletek még egy kis kidolgozásra szorulnak. Milyen jó is lenne egyedül élni, nem kéne suliba járnom, nem kéne senki előtt titkolóznom. Nem lenne semmi étel otthon, kivéve pár gyümölcsöt és zöldséget.

Nem szorulnék segítségre, teljesen jól lennék, ha mindenki békén hagyna. Megszállnak a gondolatok, a számat szinte erőből kell összeszorítanom, hogy ne vágjak mindent anya fejéhez, hogy ne mondjam meg neki, hogy nagy százalékban hozzájárul a ziziségemhez. Néha úgy kitálalnék mindent, amikor felidegesítenek, vagy arról beszélnek, hogy nekem nem lehet semmi bajom. Olyankor azt kívánom, bárcsak szerepet cserélhetnénk legalább egy hétre, kíváncsi vagyok, kinek van kevesebb problémája, és kinek kevésbé stresszes az élete.

Szerintem három nap után sírva menekülne az illető, hogy cseréljük már vissza az életünket. Nincs olyan mentálisan egészséges ember, aki meg tudná érteni a helyzetemet. Ha elmondanám, mi zajlik bennem, kiröhögne mindenki. Hallom magamban, ahogy mondanák: Hogy mi? Egy hang a fejedben azt mondja, hogy ne egyél, amikor éhes vagy?! Mekkora baromság, na gyere, menjünk el ebédelni valahova, nem ennél egy pizzát?

Pont így képzelek egy beszélgetést erről a témáról.

Körülbelül két órája értünk haza, amikor megérkeztünk, rögtön, szó nélkül feljöttem a szobámba. Ilyenkor anyát jobb hagyni, hogy átgondolja a történteket. Még mindig bízom benne, hogy megbánta, amit mondott, hogy mennem kell pszichológushoz. Már 7 óra van, lassan el kéne mennem fürödni, már megint iszonyatosan fázom, úgyhogy jó lenne kicsit átmelegedni. De mindenekelőtt most lemegyek anyához bocsánatot kérni, és megpróbálok sunyin kihúzni belőle valamit a jövővel kapcsolatban. Lábujjhegyen lelopakodom a lépcsőn.

Ilyenkor mindig olyan csendben megyek le, mint egy párduc.

Elbújok a fal mellett, és kidugom a fejem, hogy meglessem anyát, mit csinál. Bámulom őt, mint ragadozó a prédáját, felmérem a helyzetet, és elismétlem magamban párszor a mondanivalómat. Veszek egy mély lélegzetet, és elé ugrok.

– Anya. Sajnálom, amit írtam, nem gondoltam komolyan, hirtelen felindulásból mondtam olyanokat, mert tudod, nem bírom, ha ennyi ember előtt cirkuszolunk. Sajnálom, megértem, hogy nagyon haragszol rám, azt is, ha nem akarsz most látni sem, én se látnám magam legszívesebben… – hadarom el egy levegővel, de anya leállít.

– Ne, ne csináld ezt. Nincs semmi baj, mindenki mond meggondolatlan dolgokat idegességében, nem ezzel van a baj.

Nem tudom, mi lett veled… Nagyon megváltoztál, de ezt betudom a kamaszkornak. Én is ilyen voltam egy időben. Ettől függetlenül viszlek pszichológushoz, már írtam is neki e-mailt.

Tudom, hogy ezért is jöttél le, hogy lebeszélj.

Összetört bennem az utolsó remény, idáig húzta, de megsemmisült. Az arcomra erőltetek egy mosolyt, nyomok anya arcára egy puszit, majd lógó orral elindulok vissza a szobámba, és próbálok minél gyorsabban felérni, hogy ott törjön ki belőlem a sírás. Csak magamat tudom szapulni, ha ma nem megyek el, akkor nincs ez az egész. Simán kitalálhattam volna valamit, nagyon ideges vagyok magamra. Egy fürdés most jó lesz, kicsit kitisztítom a fejemet, utána pedig felnézek a legkedvesebb fórumomra, és olvasok pszichológussal kapcsolatos javaslatokat, tapasztalatokat. Holnap ismét suli, amitől annyira nem lelkesedem. Mondjuk, minden rosszban van valami jó, így a holnapot is van miért várni. Például e miatt a mai eset miatt teljesen elfeledkeztünk a kajálásról – én is, és anya is. Csak egy zöldalmát és egy joghurtot ettem, sajnos anya előtt nem tudtam lemérni, hogy az mennyi volt, de ezt a két dolgot kb. 250 kalóriának veszem. Reggelire meg pontosan 40 gramm zabpelyhet csináltam, vízzel főzve az 150 kalória volt, és amit már nem kellett volna, de a rohadt édesszájúságom miatt úgy éreztem, muszáj beletennem 50 gramm banánt. Ha jól számolok, az összesen 450 kalória, de azért gyorsan beütöm a My Fitness Palba, hogy biztosra menjek. Na meg ugye szeretem minden napomat feljegyezni, mert így tudom, hogy mi okozhatta a hízásomat/fogyásomat. Szóval reménykedem benne, hogy holnap keveset fog mutatni a mérleg.

11

Nagyon korán van, de nem tudok visszaaludni, bár elég fáradt vagyok, de ha egyszer kinyitom a szememet, onnantól nincs visszaút. Pisilés után rögtön a mérleghez tartok, gyorsan túl akarok rajta lenni, nem ez a legnyugodtabb pont a napomban. Ráállok, de abban a pillanatban, ahogy kiírja a számot, le is ugrom róla. Visszaszédelgek az ágyba, arcomat a párnámba nyomom, és öklömmel elkezdem ütni az ágyat.

Híztam… 49,9 kg. Ez hogy lehet? Pár napja még 49,6 voltam, ezt nem hiszem el! Úgy érzem, napról napra egyre messzebb kerülök a célomtól. Szerintem én vagyok a világon az egyetlen ember, aki hízni tud ennyire kevés ételtől. Persze mélyen legbelül, valahol az agyam legmélyebb kis zugában tudom, hogy ez nem látszik, meg ez normális, akár lehet attól is, hogy kicsivel több vizet ittam, vagy keveset aludtam, de akkor is szörnyű ezzel szembesülni. Pedig már közelíteni szeretnék a 45-höz. Ilyenkor mindig kilátástalannak tűnik a helyzet. Próbálom magamat nyugtatni azzal, hogy még így is kórosan alultáplált vagyok, és fejemben sorra veszem a tüneteimet, ami mind erre utal.

Hajhullás, egyfolytában fázás, szédülés, gyengeségérzet, felborult hormonrendszer. Tényleg, erről jut eszembe, már két hónapja nem jött meg. Hát igen, ha például ezeket megtudná egy orvos, rögtön egyértelmű lenne neki, hogy mi van velem.

A suliba direkt késve érek, már megy az órám. A folyosónk teljesen üres, mindenki bent van a termekben. Lassú léptekkel haladok az osztályom felé, amikor érdekes dolgokat hallok az emeleten lévő tanári résnyire nyitott ajtaja mögül. Megtorpanok, és kicsit közelíteni kezdek iszonyú halk lépésekkel.

– Nem tudom, mi legyen vele. Már beszéltem a szüleivel, vele is, tanácstalan vagyok.

– Ennyire rossz a helyzet?

– Végül is nem, vagy nem tudom. Olyan furcsa, mintha valahol máshol lenne állandóan. Közben a jegyei meg nem olyan vészesek, de olyan, mintha bármelyik pillanatban robbanhatna. Ráadásul cseppet sem illeszkedett be.

Kiről beszélhetnek? – gondolkozom magamban. Először átfut rajtam, hogy esetleg rólam van szó, de miután hallottam, hogy bármelyik pillanatban robbanhatna az illető, ezt a gondolatot elvetem.

– Hát igen, tudtuk, hogy Áron nem lesz egy könnyű eset, amikor átvettük.

Óóóó, alig telt el tíz másodperc, és választ is kaptam a kérdésemre. Szóval Áron az, ezen meg sem lepődöm. Kicsit még közelebb lopakodom, hátha érdekes információkat csíphetek el.

– Már akkor is mondtam, hogy ne vegyünk fel egy drogproblémás gyereket, tudtam, hogy csak a baj lesz vele.

– Igen, de a terapeuta szerint szépen javul…

Miii?! Áron drogozik?! Szóval ez az a hatalmas titok, amit látok rajta. Ezt nem gondoltam volna… Nagy izgalmamban véletlenül nekiesem az ajtónak, ami a bölény testsúlyom miatt be is csapódik. Szinte látom magam előtt, ahogy mind a két tanár odakapja a fejét. Basszus, Málna… Ezt már megint jól megcsináltad… Most mi legyen, ha meglátnak itt, tuti kiderül, hogy hallgatóztam. Szerencsére az agyam gyorsan vág ilyen helyzetekben, főleg ha rejtőzködésről van szó. Gyorsan beugrom a mellettem lévő szekrény mögé, és egy pillanat múlva látom, ahogy Győrfi tanárnő kidugja a fejét az ajtón, és körülnéz.

– Nincs itt senki, biztos csak a huzat volt – feltételezi az irodalomtanárunk, és ezzel a mondattal be is húzza maga mögött az ajtót.

Komoly, ez kicsit furcsán érintett, nem mintha lenne bármi közöm a fiúhoz. Elég csúnyán hangzik, de azért örülök, hogy nem csak nekem vannak problémáim. Vajon ő hogy bukhatott le? Jó lenne megkérdezni tőle, de ez kizárt. Mindegy, ez még inkább ráébreszt, hogy nagyon alaposnak kell lennem, nem engedhetek meg magamnak ilyen plázás kiakadásokat. Mivel az ajtót becsukták, nekem meg ez az infó bőven elég volt, és így már végképp borzasztó sok idő eltelt a törimből, úgy döntök, hogy inkább kihagyom, és az óra hátralévő részét a mosdóban, a kedvenc helyemen töltöm el.

Behúzódom a megszokott fülkémbe, jobbról a negyedikbe. A dupla töriből már eltelt 45 perc. Lecsukom a vécé tetejét, előveszek a kabátom zsebéből egy antibakteriális törlőkendőt – ilyenkor mindig előtör belőlem a hipochonder énem.

Szerencsére minden helyzetre fel vagyok készülve, ezért tartok kéznél fertőtlenítőt. Mivel a fórumon egyáltalán nincs semmilyen élet, az USA-ban éjjel van, úgy döntök, hogy YouTube-on megnézek egykét anorexiastory-videót. Egyébként ezek vidám videók, mert olyan lányok töltik fel, akik már meggyógyultak, és arra akarnak figyelmeztetni mindenkit, hogy mennyire veszélyes ez a betegség. Persze ez az egyik oldala a dolognak, de én tudom, hogy nem ezért nézem, és biztos vagyok benne, hogy a sorstársaim is így vannak ezzel. Nem a gyógyulás motivál minket ilyenkor, hanem a tudásvágy. Sok hasznos dolgot lehet ugyanis elsajátítani a hasonló videókból.

Leírják, mennyi idő alatt mennyit fogytak és miket ettek, meg egy kis háttérsztorit is megtudhatunk. Általában képek vannak összevágva, és arra szerkesztik rá a szöveget. Ezek mindig inspirálnak, mert vannak olyan lányok, akik túlsúlyosak voltak, és abból fogytak le 40 kilót. Elképesztő. Ez megnyugtat engem, mert ha a 70-80 kilós lányokból is lehet 40-45, akkor az én teljesen normális kiindulósúlyomból simán. Sokszor hajtogatják, hogy „hát én úgysem lehetek vékony, mert ilyen a csontozatom”, vagy „túl izmos vagyok, nekem nincs esélyem fogyni”. Kamu, ez csak duma, szerintük jó kifogás, mert tudják, hogy úgyis a fogyókúra második napján éjjel 2-kor már a mekiben lennének, és kettesével tolnák a sajtbureszt extra krumplival, de azért light kólával, mert a cukros, na, az már túlzás lenne.

Megnézek kb. négy videót, most meg belemerülök valami diétás tippeket ajánló oldalba. Kívülről gyanús hangokat hallok, gyorsan a telefonomon felül lévő, kis számokkal jelzett órára kapom a szemem, jézusom, már szünet van. Kattog az agyam, hogy most mit is kéne csinálnom. Direkt ki akartam menni a mosdóból még óra vége előtt, hogy ne lássa meg senki, hogy innen jövök. Valahogy ki kell lopóznom, mert nem tudhatják meg a tanárok, hogy már megint lógtam, abból nagy botrány lenne, és lehet, hogy azután anya nemcsak elküldene pszichológushoz, hanem oda is költöztetne. Ettől a gondolattól hirtelen kiráz a hideg, és úgy döntök, hogy lemegyek a lépcsőn, ami a mosdótól jobbra van, arra biztos nincs senki. Leérek a félemeletre, és ismerős hangot hallok. Persze pont a töritanáromnak kell erre jönnie. Szerencsére az ilyen helyzetekben gyors vagyok, mint egy menekülő nyuszi, amikor a róka üldözi. A lépcső aljánál van egy oszlop, a mögött meg egy kanapé. Gyorsan rávetem magam, és elbújok a telefonom képernyője mögé. Mázlim van, mert a tanár úrnak éppen egy tizenkettedikes srác, Belián osztálytársa, azt hiszem, Ádám könyörög, hogy javíthasson. Huhh, ez meleg helyzet volt, még a pulzusom is felment. Leviharzok a lépcsőn, és a másik lépcsőházon keresztül megyek fel újra, mintha most érkeztem volna. Ha valaki számonkéri, hogy merre voltam, majd mondok valamit, hogy rossz buszra szálltam, vagy késett a hévem, úgysem tudják, hogy anya hozott.

Egyébként kezd elegem lenni ebből a folytonos hazudozásból, néha már nem tudom, kinek mit mondtam, és ebből meglehetősen kínos helyzetek adódnak. Pedig nem vagyok egy hazudós lány, sőt mindenben az őszinteséget kedvelem. De ezt is a nyavalyám csinálja velem. Megváltoztat, kötelez rá, hogy olyan dolgokat tegyek, amik egyébként távol állnak tőlem. Hazugság, lógás, nemtörődömség, undokság. Na, ne már, hogy ez a Málna?! Ő biztosan nem tenne ilyeneket. De a függősége ráveszi erre-arra. Kénytelen engedelmeskedni, mert a legfontosabb szempont a fogyás, a tökéletes test elérése. A tökéletes pedig átlátszóan, leheletvékonyan, szitakötőszerűen légies. Szinte semmi.

12

Belépek az ajtón, és valami gyanúsan jó illatot vélek felfedezni. Leveszem a cipőmet, és próbálom beazonosítani.

Lassan közelítek a konyha felé, bekukucskálok, és látom, hogy anya főz.

– Szia, anya, hát te mit keresel itthon ilyen korán, a konyhában?

– Szia, mókuci, tudod, lemondtak ma egy értekezletet, és nem volt más dolgom, így hazaindultam. Útközben nagyon megkívántam a sajtos tésztát, és mivel tudom, hogy neked is nagy kedvenced volt kiskorodban, beugrottam a kisboltba, és vettem hozzávalókat. Milyen volt a suli?

Hááát perszeee! Hogy is nem jutott eszembe rögtön?!

Kiskorom kedvenc étele. Na basszus, ez most szar helyzet. Ma sajnos sokat ettem. Nem mennyiségre, de kalóriára… Reggelire több zabot toltam az átlagosnál, mert gondoltam, hogy ebédre eszem egy 75 kalóriás cukormentes müzlit, és azzal le van rendezve minden, de a suli melletti boltban nem volt, csak cukros, sajnos. Plusz még találtam egy új alacsony zsír- és cukortartalmú meggyes Activia ivójoghurtot is, és úgy éreztem, ki kell próbálnom. Délután még egy közepes alma is lecsúszott… Szuper.

– Jaa, a suli? Minden okés volt, csak nagyon unalmas – forgatom a szemeimet, de közben még mindig azon agyalok, hogy bár tudom, nem ehetnék, de úgy érzem, most muszáj lesz.

Egyrészt mert anya szinte soha nem főz, ezt nem tehetem meg vele, kettő, mert nem is tudnék most kitalálni valami hazugságot.

– Elmegyek kezet mosni – kiabálok vissza anyának.

– Menjél nyugodtan, még legalább egy bő tíz perc, mire készen leszek.

Anya nem a legjobb szakács, sőt szerintem utoljára 1999-ben főzött. Vagyis kb. akkorra saccolom. Csoda, hogy be tudta kapcsolni a tűzhelyet. Nincs ideje főzni, meg nem is szereti ezt a tevékenységet, vele ellentétben én nagyon. Mindig én csinálom magamnak az extra diétás, kalóriaszegény, utolsó grammig kiszámolt ételeket. Nem szeretem megenni más főztjét, mert fogalmam sincs, miből mennyi van benne, így nem tudom kikalkulálni a kalóriákat, ami már magában is hátborzongató.

Elgondolkozom rajta, hogy mi lenne, ha mégis megfutamodnék a közös vacsi elől. Ledőlhetnék az ágyamra, és úgy tehetnék, mintha elaludtam volna, de az sem jó, mert akkor tuti, hogy vagy később eteti meg velem, vagy elteszi holnapra. Úgyhogy inkább azt választom, hogy legyek túl rajta minél előbb. Még mielőtt visszamennék a konyhába, az asztalomra készítem a hashajtómat, hogy véletlenül se felejtsem el este bevenni. Sajnos szembesülnöm kell vele, hogy már csak 3 db van benne, ami pont mára elég. Telómba gyorsan felírom a jegyzetek közé, hogy LAX, ez a „laxative”, azaz a hashajtó angol nevének rövidítése.

Az MPA-n mi már csak így használjuk.

– Szedhetek? – kérdezi anya nagyon lelkesen.

– Igen, de csak keveset!

Anya a tányéromra lapátol két hatalmas kockát, legalábbis nekem hatalmasnak tűnnek, olyannyira, hogy szinte még a tányér is eltörpül mellettük.

– Elég lesz?

– Persze, ha nem, akkor majd szedek még – nyugtatom meg anyát, de persze ez teljesen kizárt. Annyira összeszűkült a gyomrom az utóbbi időben, hogy csoda lesz, ha az egyiket meg tudom enni anélkül, hogy szétdurrannék. Nem hinném, hogy anya zsírszegény sajtot és teljes kiőrlésű tésztát vagy esetleg szénhidrát-csökkentettet vett volna…

Úristen, ez csodálatos! Ízlelőbimbóim újra feléledtek, rég éreztem ilyet. Próbálok minden egyes falatot kiélvezni, mert tudom, hogy ebből nem fogok rendszert csinálni. Hirtelen beugrik a kiskorom, és pár másodpercre elmélázom azon, hogy miért kell felnőnöm, miért nem maradhatok energiától kicsattanó kisgyerek, aki bármennyit ehet anélkül, hogy az befolyásolná a súlyát. Akkor még fogalmam sem volt, hogy mi az a kalória, most meg túl sokat is tudok róla.

– Na, milyen?

– Isteni, tényleg nagyon finom!

Ezzel nem hazudtam, valóban iszonyatosan élvezem. Habár emlékszem még régről arra, amikor apával összemosolyogtunk anya főztjén, mert annyira ehetetlen volt. Az nagyon vicces volt, agyondicsértük, közben meg alig tudtuk visszatartani a nevetést. Amikor meg anya is megkóstolta, azonnal eltűnt a büszke, elégedett mosoly az arcáról. Végül egy jót nevettünk az egészen. Hiányoznak ezek, nem is emlékszem, mikor volt utoljára együtt a család. Csoda, hogy karácsonykor meg szilveszterkor szabadságuk van anyáéknak.

Vacsi után szólok anyunak, hogy a maradékot tegye el holnapra, elviszem suliba, majd ott csinálok vele valamit, de persze ezt neki nem mondom. Felmegyek a szobámba, és azonnal az asztalom felé indulok. Kinyomom a levélből a pirulákat a tenyeremre, és nézegetni kezdem. Varázsbogyók, apró kicsi sárga gyöngyöcskék, csodákat művelnek. Gondolkodás nélkül a számba dobom, és jó nagy kortyokkal le is öblítem.

13

Már egy ideje megy az angolóra, Így jártam anyátokkal t nézünk, és közben ki kell tölteni valami lapot, amit a tanárunk adott. Éppen azt a részt nézzük, amiben Marshall megkéri Lily kezét. Valami furcsát érzek a gyomromban.

Iszonyúan görcsöl és morog. Először azt hittem, hogy biztos csak a romantikus jelenet miatt van, de ez hülyeség, mert egyrészt már ezerszer láttam, másrészt meg nem vagyok egy tipikus tinilány, aki minden romantikus jelenetnél elérzékenyül, és azt mondja könnyes szemekkel, hogy „jaaaaaaaaj”.

Akaratlanul is a gyomromhoz kapok, kicsit előregörnyedek, és így gondolkozom tovább, hogy mitől lehet ez a fájdalom. Hát persze! Tegnap korábban vettem be a hashajtót, mint szoktam.

A dobozra az van írva, hogy lefekvés előtt vegyük be, de én jóval azelőtt tettem. Basszus, nem számítottam rá, hogy ilyen korán beüt. Muszáj kimennem, most azonnal!! Felemelem a kezemet, és az ajtó felé mutogatok az ujjammal, ezzel jelezve, hogy ki szeretnék menni. A tanárnő csak bólint egyet, én meg fénysebességgel indulok meg a vécé felé. Szerencsére üres a folyosó, rohanok-rohanok-rohanok. Amikor megfogom a mosdó kilincsét, már kicsit megnyugszom. Épphogy beérek a fülkébe, szinte kirobban belőlem. Hát igen… tudom, hogy ez nem túl gusztusos, de már megszoktam. Volt, hogy mindennap szedtem, akkor konkrétan minden víz kijött belőlem. Addiktív, erre is rá lehet szokni. Napi rutinom volt este bevenni, ezért is kell most többet szednem belőle. Nagyon fáj a hasam, szerintem most itt maradok egy ideig. Valamiért most különösen rossz.

Szerintem dobok anyának egy sms-t, beadom neki, hogy valami rosszat ettem, és megkérem, hogy jöjjön értem. Kicsit para azért, hogy ilyen erős gyógyszert szedek. Rá is van írva, hogy rendszeres használata nem javasolt. Olvastam a mellékhatásait a gyógyszernek, ezért is szoktattam le róla magam. Nehéz volt, de így, hogy csak alkalmanként veszem be, legalább nincs bennem olyan durva félelem, mint amikor nap mint nap szedtem. Jól tönkre is tette az emésztésemet. Közben anya vissza is írt, hogy éppen dolgozik, és csak akkor tud elszabadulni, ha nagyon rosszul vagyok. Töprengek pár percig, hogy mit is csináljak, mert nem lenne jó érzés anyát iderángatni, de aztán hirtelen rájövök, hogy itt maradni még rosszabb lenne, úgyhogy meggyőzöm magam, hogy attól nem áll meg az irodai élet, ha anyát nélkülözniük kell egy órára. Busszal is hazamehetnék, de túl rizikós, nem merek bevállalni egy hosszabb utat ezzel a hasmenéssel.

Végül csak hazajutottam, ma kicsinált ez a szitu, úgyhogy csak fekszem az ágyamon, és vizet iszom, hogy pótoljam azt, ami kiment belőlem. Iszonyúan fáj a fejem, nem tudom, ez minek tudható be. Anya persze kifaggatott a kocsiban, valamit rögtönöznöm kellett. Azt mondtam, hogy reggel ettem egy rántott húsos szendvicset a büfében, és nem esett túl jól, biztos volt valami baja, az okozhatta. Erre kicsit összeráncolta a szemöldökét. Ezen a ponton eléggé megijedtem, hogy azért néz ilyen furán, mert nem hihető a sztori, de aztán megszólalt, hogy ő már elmondta, hogy ne egyek abban a koszos büfében semmit, erre csak bólogatni tudtam, de egy hatalmas kő esett le a szívemről.

Tényleg, Lili már egy ideje nem hívott. Lehet, hogy letett a békülésről, látta, hogy úgysincs esélye. Mondjuk, nem mintha hiányozna, sőt nagyon örülök neki. Nem tudom, hogy más közösségi oldalon is próbálkozott-e.

Áuuu! Már megint kezd görcsölni a hasam. Amikor így csikar, akkor minden alkalommal megfogadom, hogy soha többet még csak rá sem nézek a bogyókra, de ezt általában már másnapra elfelejtem.

Anya kopogtat az ajtómon, és amikor belép, látom, hogy van nála egy tálca. Kicsit erőltetett a mosolyom, ugyanis éhes vagyok, és eddig tökre örültem, hogy nem ettem a görcsölés miatt.

– Jól vagy? – kérdezi anya gondoskodó hangon.

– Igen, jobban, de még mindig kicsit görcsöl…

– Jajj, szegénykém… Hoztam egy kis főtt krumplit, biztos éhes vagy.

– Köszönöm, anya, ez most pont jó lesz. – És ezzel a mondattal át is veszem tőle a tálcát.

Ezt egyébként őszintén mondtam, tényleg éhes vagyok, és rég ettem. Nem hiszem, hogy ez az olajmentes főtt burgonya bármit is tenne a fogyásommal.

Szörfölök a neten, nézem a Victoria’s Secret angyalok méreteit. Sajnos a Victoria’s Secretről megint Lili jut eszembe.

Együtt voltunk Londonban, és természetesen ellátogattunk a VS boltba is. Naná. A csodálatos fehérneműk között válogattunk, amikor megbeszéltük, hogy mindketten veszünk valami különlegeset. Olyat, amit csak egy felejthetetlen és egyszeri pillanatban veszünk majd fel. Nekem ez az esemény a Beliánnal tervezett első szeretkezésem lett volna. Igen, egy gyönyörű pink együttest választottam, halvány türkizkék csipkemelltartót és brazil bugyit. Most is itt van a fehérneműs fiókomban selyempapírba csomagolva. Néha kibontottam, és álmodoztam, hogy milyen lesz az első. Elképzeltem, milyen arcot vág majd Belián, amikor finoman levetkőztet, és rajtam van egy ilyen különleges darab. Na, ezt is elszúrták, ebbe a mesébe is belerondítottak. A két áruló. Lili, aki addigra már túl volt az első (és a második és a harmadik) élményen, arra választott fehérneműt, hogy amikor megtalálja majd a nagy őt, ebben fogja meghódítani. Egy piros csipke push up melltartót és hozzáillő tangát. Szerintem egy kicsit vad volt az összeállítás, de végül is illett Lilihez, döglesztő volt benne. És akkor, azon a délutánon ez volt rajta. Ezer közül is megismerném azt a melltartót. Szóval ebben hódította meg a pasimat… Ezt vette le róla Belián, vagy lehet hogy magán tartotta, amíg lefeküdtek egymással, hogy még vadítóbb legyen? Utálom, utálom, utálom az egészet!

Nem akarok rájuk gondolni, a fogyókúrámra kell koncentrálnom minden erőmmel.

Candice Swanpoel show előtti diétáján megakad a szemem.

Low carb, csak ennyit írnak. Ez annyit tesz, hogy alacsony szénhidrát. Sejtem, hogy mire megy ki a játék, gyorsan már pötyögöm is a google-ba, hogy low carb diet, hogy többet megtudhassak a dologról. Amit találok, az maga a csoda.

Hihetetlen átalakulások, férfiak és nők, akik akár több mint 50 kilót dobtak le ezzel az étrenddel. Gyorsan meg is nézem, milyen ételeket lehet fogyasztani. Zöldségek, húsok, halak, zsírok, tejtermékek. Egyszóval a zöldségeken kívül minden, amitől eddig borzasztóan féltem. A diéta teljes neve low carb high fat, azaz a szénhidrátbevitelt minél alacsonyabban kell tartani, és azt zsírokkal kell pótolni. A tudományos magyarázat egyébként logikusnak tűnik, hogy a zsírok 0 szénhidrátot tartalmaznak, ezáltal egyáltalán nem emelik meg az inzulinszintet, de akkor is kicsit tartok tőle, hiszen itt tényleg sok olajat kell fogyasztani, ami meg, valljuk be, nem két kalória. De amilyen véleményeket írnak róla, megér egy próbát. Gyorsan beírom a fórumon a keresőbe, hogy „low carb”, persze ezernyi poszt jön ki.

Boldogan el is kezdem az elején. Úristen! Hogy miért nem találkoztam én ezzel korábban?! Csodákat írnak erről a módszerről.

Nagyon belelkesedtem, eldöntöttem, hogy holnaptól így eszem. Mondjuk, érdekes lesz ezt anyának bemagyarázni, de lehet, hogy megmutatom neki, hiszen ő is akart fogyni pár kilót. Ez neki is tökéletes lenne, és akkor nem rendelnénk esténként junk foodot, hanem, mondjuk, sütnénk egy csirkemellet, és azt salival ennénk. Én persze biztosítanám arról, hogy nem akarok fogyni, csak egészséges életmódot szeretnék folytatni. Lemászom az emeletről, odaugrom anya elé, hogy milyen jó dolgot találtam, de látom, hogy telefonál. Anya felemeli a mutatóujját, ezzel mutatja, hogy várjak egy percet, mert mindjárt leteszi. Rossz előérzetem van…

– Na, itt vagyok – szólal meg anya, miután lenyomta a telefont.

– Ki volt az? – kérdezem nagyon halkan, remegő hanggal.

– Mária, a pszichológus, és pénteken mész hozzá 3-ra.

Örülsz? – érkezik rögtön a válasz.

– De még mennyire – mosolygok gúnyosan, és úgy érzem, hirtelen minden lelkesedésem elszállt.

– Na és mit akartál mondani?

– Már nem tudom – vonom meg a vállam. Hátat fordítok, és visszamegyek a szobámba.

Valahogy ez most fel sem idegesített, csak egyszerűen letörtem. Elvesztettem a lelkesedésemet, ami egyébként is ritka.

Nincs kedvem sírni, sem nevetni, tudom, hogy ezt nem úszhatom meg. Mindenki hagyjon békén, csak ezt kívánom.

Még ma átgondolom, hogy holnap mit fogok enni az új diéta szabályai szerint. Reggelire 2 tojásból rántottát, egy kevés paradicsommal, ugyanis vigyáznom kell a szénhidráttartalommal. Ebédre 100 g csirkemell párolt karfiollal, vacsira meg egy hatalmas tál sali csirkemellsonkával és olívaolajjal. Tökéletes! Teljesen kijött az arány. A napi bevitelem legnagyobb százalékát zsíroknak kell alkotniuk, aztán fehérje, és végül a szénhidrát. Ez százalékos arányban valahogy így nézhet ki: 70%, 20%, 10%. Ez kb. 20-25g szénhidrátot jelent egy napra.

Fejemben dörzsölgetem a kezeimet, valahogy ezzel nagyon jó előérzetem van. Én hülye, eddig tömtem magamat a sok szénhidráttal, lehet, hogy ezért fogyok csigatempóban. Ami viszont meglepett, hogy egyáltalán nem ehetek gyümölcsöt. Ez nagyon fura. Sok ételről lemondtam már mostanában, de a gyümölcsökről soha. Most is elég nagy részét teszik ki a napi bevitelemnek. Nagyon imádom az összeset kiskorom óta, legszívesebben csak azon élnék. De ez csak egy távoli csoda marad, hiszen a „Diet Doctor” szerint, aki a low carb forradalom vezéralakja, a gyümölcs méreg, a szénhidrát méreg. Hát igen, így foszlanak szét az álmaim… Huuu, egyre érdekesebb dolgokat tudok meg. Kb. 3 órája foglalkozom ezzel, azóta szerintem az összes létező forrást elolvastam erről. Azt írják, bármennyit lehet enni ezen a diétán. Jó, azért hülye nem vagyok, nyilván ezt nem hiszem el. De azért meglepő. Az összes ember, aki tonnákat fogyott ezzel, azt állítja, hogy éhezés nélkül fogyott le. Hát igen, de nem mindegy, hogy mennyi idő alatt…

14

Szünet van, Sári már megint beszélgetni próbál velem, de nekem fogalmam sincs, miről beszél, mert csak arra tudok figyelni, ahogy egymás után rakja be a szájába az Oreót, ami nekem a legnagyobb kedvencem… volt, mondjuk inkább így.

Kicsit jó érzéssel nézek rá, hiszen arra gondolok, hogy mérgezi magát a sok cukorral és szénhidráttal, ami benne van.

– Olyan bunkó volt az új manikűrös, akinél tegnap voltam…

Képzeld, nagyon viszketett az orrom, ezért kivettem az UV-lámpa alól a kezemet, hogy megdörzsöljem, és erre elkezdett velem fejhangon rikácsolni, hogy ez így nem lesz jó, most fölöslegesen dolgozott, és csinálhatja újra az egészet – mondja tipikus elkényeztetett fejhangon, és közben vad mozdulatokkal mutogat.

– Képzeld, aztán én jól lecsesztem, és képzeld, rendesen elküldtem melegebb éghajlatra, és képzeld, a végén nem kellett fizetnem – meséli büszkén.

Én csak ülök vele szemben, és bólogatok, mintha érdekelne, de közben azon gondolkozom, hogy mennyire innék egy zero coke-ot.

– Figyelsz te rám egyáltalán??

– Ja, igen szuper – rázom meg magamat, mintha csak elbambultam volna, és közben próbálok úgy tenni, mintha tudnám, miről beszélt.

– Lemegyek a büfébe, kicsit éhes vagyok.

Erre ő csak feláll, és beviharzik a terembe. Úgy érzem, nem tetszett neki, hogy nem nyaltam neki, mint minden más lány az osztályban.

Elindulok a büfébe, még mindig elég sok időm maradt a szünetből. Látom, hogy Áron a mellettem lévő ablakpárkányon ül, és csukott szemmel zenét hallgat. Méregetem, mint valami fura jelenséget. Átrohannak dolgok az agyamon azzal kapcsolatban, amit a minap hallottam róla, és látom magam előtt, ahogy éppen drogot vásárol. Vizuális típus vagyok, ez néha áldás, néha átok. Hirtelen kicsit hátrahőkölök, mert kinyitja a szemét, és olyan, mintha egymást bámulnánk.

Gyorsan elkapom a tekintetemet, és megyek tovább lehajtott fejjel. A sor hatalmas. Kicsit előresétálok, hogy megnézzem, pontosan mennyien lehetnek, hogy érdemes-e beállnom egyáltalán, de egy jól ismert alakot vélek felfedezni. A másodperc töredéke alatt hátat fordítok, és már ott sem vagyok.

Persze hogy Beliánnal kell összefutnom. Pedig nagyon gondosan ügyelek arra, hogy még véletlenül se akkor menjek le, amikor neki is szünete van, de úgy látszik, lyukasórája lehet. A világoskék pulcsiját ezer mérföldről is megismerem, ez egyébként szépen kihangsúlyozza a gyönyörű kékes szemeit, és nagyon megy a barna hajához. Orromban felelevenedik az illata, amitől egy kisebb pánikrohamot kapok. Remegésbe kezd mindenem, még a belső szerveim is, olyan, mintha a semmiből egy nagyon durva földrengés csapott volna le a sulinkra.

Szerintem nem vett észre, mert mint mindig, többen álltak körülötte, és csodálva hallgatták. Rohanok fel a lépcsőn, a hiperventilációmat próbálom csillapítani mély és egyenletes légzéssel, amikor Dóri jön velem szembe. Mintha az ég küldte volna. Nagyon jóban van a büfés nénivel, így sosem kell sorban állnia. Ő Belián évfolyamtársa, akivel még régebben egy évfolyamos bulijukon ismerkedtem meg, amire Belián elvitt engem is.

– Szia Málna! Rég láttalak… – kezdi érdeklődve.

– Igen én is, majd beszélünk… – Gyorsan rátérek a lényegre.

− A büfébe mész?

– Igen, miért? Kérsz valamit?

– Igen, légyszi, vegyél nekem egy diétás kólát, tessék itt a pénz. – És már a kezébe is nyomom pontosan kiszámolva az ital árát.

– Oké, de te nem onnan jössz?

– De, csak tudod… ott van Belián… – bökök a fejemmel a büfé irányába.

Dóri egy megértő bólintással válaszol, és már indul is a büfé felé.

– Itt megvárlak, oké?

A lépcsőfordulóból Dóri dob egy mosolyt, ezt igennek veszem.

Amíg várakozom a kólámra, persze Belián jár a fejemben.

Felkavart, hogy láttam. Jó, ez nem először történt meg, amióta szakítottunk, de hál’ istennek mindig időben kiszúrtam már messziről, úgyhogy nem kellett közel kerülnöm hozzá.

– Tessék, már itt is vagyok – nyújtja oda a kólát.

– Köszönöm, ezer hála! – mosolygok félénken.

– Itt a pénz is, meghívtalak – kacsint egyet Dóri.

– Jajj, dehogy is. Tartsd csak meg, most rohanok órára, még egyszer köszönöm!

Kettesével veszem a lépcsőket, és pikk-pakk már a folyosónkon is vagyok, majdnem a teremnél járok.

– Nem iszol egy kicsit sok kólát? – érkezik egy furcsa hang oldalról. Áron az, gondolom, hallotta, amikor Sárinak azt mondtam, hogy valami kajáért megyek a büfébe.

− Érdekes, még sosem láttalak enni. – Olyan, mintha nem is nekem címezné a mondandóját. – Azért remélem, hazafelé betolsz egy-két hambit – vált át kissé gunyorosra, majd ismét beletemetkezik a fekete Moleskine füzetébe, amit egyébként mindig magánál hord. Mi a francokat irkálhat? Már éppen mondanám, hogy miért kötsz belém, egyáltalán nem kell egymáshoz szólnunk, ha ennyire ellenszenves vagyok… de eszembe jut, amit a tanáriból hallottam. Olyan, mint egy időzített bomba… Bár én ezt nem vettem észre rajta, inkább valami bosszantó nyugalom árad belőle. Megrázom a fejem, bekussolok, nem állok bele a témába, de annyira idegesít, amit mondott. Ha tudná, mikor toltam be utoljára egy hambit, sőt, hogy egyáltalán mikor ettem utoljára értékelhető kalóriamennyiséget, akkor letörlődne az a gúnyos mosoly az arcáról. A szemem szikrákat szór, elkezdem rágni a számat, mint mindig, ha kellemetlen helyzetbe kerülök, és bemenekülök az osztályba. Minden összeesküdött ma ellenem?

Otthon vagyok, de nagyon nehezen veszem rá magam a tanulásra. Pedig muszáj, mert pénteken dogát írunk töriből, nem lenne szerencsés, ha megint 1-esre sikerülne. Kutatok a táskámban egy kicsit a könyvem után, majd nagy szenvedve előhúzom. Jaj, de nehéz ez a táska, minek kell ennyi könyv?

Éppen a vallásokat vesszük, így kinyitom a „Kereszténység elterjedése, az egyház kialakulása” című anyagrésznél. Ez nem is olyan szörnyű, érdekelnek a vallások.

„A kereszténység a 4. században vált üldözött felekezetből a Római Birodalom államvallásává. A hit egységét az I.

Constantinus császár (Nagy Konstantin) által 325-ben összehívott nicaeai (nikaiai) zsinat biztosította. Kövér vagy.”

Mi? Megrázom a fejem, megdörzsölöm a szemem. Valóban ezt nyomtatták volna oda? „…niceai zsinat biztosította az egységes hitelvek elfogadásával.” Biztos csak káprázik a szemem, inkább folytatom.

„Európa azonban már a 2. századtól értéktelen hájpacni: az egyre több megoldatlan problémával birkózó Római Birodalom te félresikerült balfék limesein megjelentek a barbár törzsek.”

Na jó, köszönöm szépen, ebből nem kérek. A mondatot még végigolvasom, de most az utolsó szó után szépen becsukom a könyvet, és idegességemben a sarokba vágom.

És utánakiabálok, hogy utálom a törit. Szegény könyv, ő igazából nem tehet semmiről, ez is csak a hülye zavaros elmém szüleménye. Soha többé nem fogok tudni olvasni vagy tanulni?

Elegem van ebből! Miért nem lehetek olyan, mint mindenki más?

Miért nem ehetek annyit, amennyit kívánok? Ja, igen… Mert bizonyítanom kell. Ezen kb. hetente elgondolkozom, hogy tulajdonképpen miért is csinálom, de mindig rájövök, hogy van vele egy célom, és ezzel meg is tudom győzni magamat. Tényleg baj van velem, csak direkt én fűztem így a szálakat.

Megijedhetnék, de nem teszem, mert tisztában vagyok mindennel. Igen, valóban szükségem lenne pszichológusra, el is mennék, ha meg akarnék gyógyulni, de nincs miért, sőt pont szenvedni van értelme.

15

Reggelente egy kicsit korábban kell kelnem, hogy tojást készítsek. Most ez a mindennapi reggelim. Eddig bejön ez a diéta, kíváncsi vagyok, mennyit fog mutatni a mérleg. Pár napja csinálom, most fény derül rá, hogy működik-e. Ráállok a mérlegre.

49,1. ÚRISTEN!!

Hát, ekkora boldogság is rég ért. Jó, ez mindössze kb. két másodpercig tart… mert örülni sem szabad túlságosan. Azt nem érdemlem meg. A hang a fejemben nem tűri, hogy akár néhány pillanatra is elégedett legyek. Emlékeztet rá, hogy még messze vagyok a célomtól, hogy ki tudja, mióta nem edzettem semmit… meg ilyesmi. Lényeg, hogy fájjon, mint egy jobbhorog.

(Legalábbis azt gondolom, hogy az nem lehet jó.) Brrrr, ezek a csütörtök reggeli tesik kikészítenek. Ki az a barom, aki duplatesit rak be első két órába?! Ráadásul a tornateremben iszonyú hideg van februárban, mintha nem lenne fűtés, mondván, minek, úgyis kimelegszünk. Már aki, mert én általában sunnyogok a tesiken, jó fej a tanárunk, de nem túl figyelmes. Simán végig lehet üldögélni másfél órányi tesit.

Persze, ha futunk vagy valami hasznos kalóriaégetés történik, akkor beállok, de utálok játszani. Főleg a labdajátékokat. Belián próbált tanítani röpizni, meg kosarazni is, de abból csak annyi sült ki, hogy sikerült hasba dobnom egy labdával. Utána persze egy hatalmasat nevettünk az egészen, de azért láttam, hogy fájt neki. Ez után az eset után nem is vállalta többet az edzőszerepet.

Hát, mit mondjak, nem szeretnek a labdák túlságosan. Bezzeg Lili! Ő a sulijukban a röplabdacsapat kapitánya, nyáron meg imádja mutogatni magát a beach röpipályán a szurkolók előtt.

Már eltelt az óra fele, általában ilyenkor kezdünk hülye játékokba. Az osztály megszavazza, hogy kidobóst játsszunk, na, ezt hívják mázlinak. „Véletlenül” kidobatom magam elsőnek, és ezzel be is biztosíthatom a tesióra további részét.

Szerencsére elengednek minket tíz perccel előbb, hogy ilyenkor aki nagyon megizzadt, le tudjon zuhanyozni. Én elsőként pattanok fel, és hagyom el a termet, és kb. 5 másodperc alatt át is öltözöm, mielőtt beérne a többi lány az öltözőbe, mert nem szeretek előttük fehérneműben flangálni. Gyorsan fogom a cuccomat, és már le is lépek.

Angolon az egészséges életmóddal foglalkozunk. Már túl vagyunk táplálkozással kapcsolatos szavakon, meg minden, és most eljutottunk az összefoglaláshoz. Egy szöveget hallgatunk és olvasunk, és hirtelen lesápadok. „A táplálkozási zavarok olyannyira elterjedtek, hogy minden fejlettebb országban 100-ból legalább két tinédzsert érint.” Blah blah blah. Ezek kiborítanak. Gondolom, a szöveg után meg is fogjuk beszélni az olvasottakat. Nagyszerű, majd jönnek a sztereotípiák. Ezek a beszélgetések felzaklatnak, nagyon furcsa érzést keltenek bennem, erre szinte nincs is szó. Egyszerűen furcsa, nagyon-nagyon rosszul furcsa. Zaklatott leszek, felmegy a pulzusom, és úgy érzem, mintha a fejem lángolna. Nem futhatok ki, az túl átlátszó lenne. Itt kell maradnom, már csak egy megmentőm lehet: a csengő.

– Szólsz valakinek, hogy eljöhess kettőkor?

Tudom, miért kérdezi. Péntek van.

– Nem. – És azonnal ki is pattanok a kocsiból, mert ideértünk a sulihoz.

Rácsapom anyára az ajtót, szerintem tudja, hogy nagyon mérges vagyok. Visszanézek, és anya röhögve rázza a fejét, úgy látom, nem vesz komolyan. Szerintem már elég rég kívántam ezt, de most mégis minden vágyam minél tovább suliban maradni.

Arra lépek be a terembe, hogy a fiúk valami elég undi dologgal dobálóznak. Látom, hogy nem mással, mint egy többnapos szendviccsel, majd ezután szépen kihátrálok a teremből, mintha ott sem lettem volna. Tipikus péntek reggel.

Első órában töridogát írunk, negyedikben meg matekot. Nem is tudom, melyik a jobb. A matekot már rég feladtam, utálom, tudom, hogy soha nem fogom használni, minek nekem? A matekórák számomra akkora stresszbombák, hogy azt szavakkal már nem is lehet körülírni. Amikor pontosan tudja a tanár, nem az ő tantárgya az erősségem, és mindenki előtt megkérdezi, hogy „Mindent ért, Molnár kisasszony? Ha nem, kérdezzen nyugodtan!” Halálciki… Nem tudom, miért csinálja ezt velem. Oké, egyáltalán semmi közöm nincs a matekhoz, de azért nem kéne így lejáratni minden órán. Volt egy olyan hónap, amikor minden matek előtt sírtam. 9.-ben még ennyire meg akartam felelni a „jó tanuló lány”-imidzsemnek. Rengeteg tanulással elértem, hogy a hármasom meglegyen, de azóta már nem érdekel, valahogy beletörődtem, hogy a matek nem nekem való, és kész. De a hülye maximalizmusom persze ezt is a szememre veti minden adandó alkalommal, bármennyire is kikapcsolt az utóbbi időben tanulás téren. Na látod, milyen ostoba vagy? Ja, meg a másik, ami furcsán lekicsinyítő, hogy ez a tanár mindenkit kisasszonyoz és fiataluraz. De azért főként azokat, akiket kevésbé szeret, például engem. Egyébként a töri megtanulható, még a depresszióm előtt nagyon jó voltam belőle.

Szeretem azokat a tantárgyakat, amiket csak meg kell érteni és elolvasni néhányszor, aztán annyi, az ember már tudja is.

Mondjuk, most még arra sem tanultam, vagyis én megpróbáltam, de úgy érzem, ez nem lesz jó kifogás.

Témazáró közben, teljes hangerővel, megszólal az sms- jelzőm. A jelzőhangom Darth Vader szuszogása, úgyhogy az egész osztály elkezd nevetni. Ez a csengőhang egyébként még Beliános időkből való, mert a Star Wars a kedvenc filmje. A másodperc töredéke alatt odakapok, gyorsan lenémítom és lefordítom, de már késő. Még mindig nem tanultam meg, hogy mindig le kell némítani?!

A doga utáni csendélet egyben nagyon furcsa és kellemes. Jó kikapcsolni a sok gondolkodás után egy kicsit. Nagy a némaság, és minden csend értékes, főleg az én osztályomban. Elképesztő hangosak… A másik érdekes dolog, hogy szinte hallani lehet a gondolatokat, hogy min agyalnak éppen: „basszus, a hetes feladathoz nem azt kellett volna írnom, hanem ezt. Vajon jó évszámot írtam a hármashoz?” Páran összesúgnak, és a tankönyvet tanulmányozzák, hogy vajon jól válaszoltak-e. Az érzelmek leolvashatóak az arcokról, van, aki teljesen összeomlik, és fejét fogva ül a padjában, és van, aki a felszabadultságtól szinte repked. Én valahol a kettő között vagyok, mert egyrészt túlságosan nem érdekel a dolog, másrészt mert tudom, hogy kettes azért lesz, és az még mindig jobb, mint a karó. Ránézek a telómra, mert irtó kíváncsi vagyok, hogy ki írhatott pont óra kellős közepén, de van egy tippem, hogy anya volt az. Hát persze, ki más lett volna. Pedig többször is mondtam neki, hogy két témazáróm lesz a mai napon. De ő ezt biztos nem hallotta meg.

– Írtam Markovicsnak, fél kettőkor eljöhetsz!

Erre az üzenetre inkább nem is válaszolok. Nem fogok megtörni.

Indulok a vécé felé, mert alig bírom ki ezeket a dupla órákat, annyi vizet iszom.

– Molnár kisasszony! – érkezik a hang a hátam mögül.

Ennek hallatán azonnal megtorpanok, még levegőt is alig merek venni. Markovics. Csak nehogy megint a jegyeimről akarjon mondani valamit! – imádkozom magamban. És egyébként is: miért szólít mindenki kisasszonynak?!

– Igen, tanár úr?

– Anyukája írt, hogy pszichológushoz megy. Jó döntés, fél kettőkor elmehet!

– Köszönöm – sziszegem, és már startolok is pisilni, mert ha most azonnal nem mehetek el, szétrobban a hólyagom.

Miután úgy érzem, mintha másfél óráig pisilnék, annyi víz van bennem, elgondolkozom azon, hogy a vízivás tulajdonképpen egy szuper dolog, nagyon egészséges, és a fogyáshoz is feltétlenül szükséges, de tízpercenként pisilni járni határozottan nem kellemes. Macerás, ráadásul fel kell mennem a fölöttünk lévő emeletre, ott pont felettünk van a vécé, a termünk ugyanis hátul van a lépcsőnél. A folyosónkon tuti nem fogok végigvonulni minden egyes alkalommal.

Hát, ez a matek valami szörnyen sikerült. Fogalmam sem volt, egyáltalán hogyan kellene nekifogni a feladatoknak. Kb.

háromhoz karcoltam valamit, ami talán értékelhető, de a többihez teljes baromságokat írtam, azt is csak azért, hogy ne legyen üres. Teljes homály. Fél kettő lesz tíz perc múlva, itt az ideje indulnom. A 12. kerületbe kell mennem, ott rendel ez a nő.

Megfordul a fejemben, hogy inkább ellógom, csinálok helyette valami mást. De az úgyis kiderülne, és anya egy hét múlva újra elküldene, szóval jobb most túl lenni rajta. Ezt a tervet csak úgy tudnám megoldani, hogy miután ellógtam az órát, utána felülnék egy repülőre, és megszöknék Mexikóba, vagy inkább Indonéziába! De sajnos jelenleg ez nem kivitelezhető…

Kibaktatok a buszmegállóig, megfogadom, ha tíz percig nem jön a busz, akkor hazamegyek. Ez azért vicces, mert ugyanazzal a busszal kell haza is mennem. Na jó, be kell látnom, nincs menekvés.

16

A buszon bedugom a fülesemet, szerencsére most nem kell izgulnom, hogy találkozom valakivel útközben, mert még csak ebédszünet van a legtöbb suliban. Közeledem a következő megállóhoz, és látok egy furcsán ismerős, színes kockás gyapjúkabátot. Fókuszálni próbálok, a busz meg épp most fékezett le. Hunyorítok még egy kicsit, és azon gondolkozom, honnan lehet ilyen rohadt ismerős az a kabát.

Sötétkék alapon sárga és piros csíkok… Hirtelen elkerekednek a szemeim, a pulzusom az egekben, és rám jön a menekülhetnék.

Ez csak Lili lehet! Gyorsan körbenézek, hogy hova ülhetnék, ahol nem lát meg. Leszálljak? Áh, nem tudok, akkor tuti összetalálkozunk. Meg kell húznom magamat valahol! Nem baj, úgyis le fog szállni két megálló múlva, eleget jártam hozzájuk, tudom, hogyan kell odamenni. Feltéve, ha haza igyekszik… Mit csinál itt ilyen korán? Közeledik az ajtóhoz, direkt nem merek az arcára nézni, csak egy vállat látok a busz ablakából. A kapucnimat lehúzom az orromig, már szinte felkészülök a becsapódásra, és bummmm! Óvatosan engedek egy kicsit a pulcsimon, jól szemügyre akarom venni, de hirtelen nagyon megkönnyebbülök. Ez a lány egyáltalán nem is hasonlít Lilire.

Nem is szőke… Már teljesen azt hittem, hogy ő az. Nem gondoltam volna, hogy látok még egy ugyanilyen kabátot, valami limitált kiadás, ha jól emlékszem. Most kicsit úgy érzem, mintha ez alatt a három perc alatt ledobtam volna öt kilót. Szép is lenne…

Most szálltam le a buszról a 12. kerületben, Mária rendelője a Kedves utca 8. szám alatt van. Milyen kedves… Rossz vicc. A telefonomban lévő GPS azt mondja, hogy egyutcányira vagyok tőle. Nézem a házszámokat, 16. 14. 12., itt már kicsit kezdek lassítani, és szinte centiméterenként közeledem, 10. és 8. Hát ez lenne az. Ránézek az órámra, még mindig van 10 percem, addig inkább itt kint várok. Alig telik el öt perc, mire látom, hogy nyílik az ajtó. Egy nő kíséri ki az általam feltételezett előző páciensét.

– Segíthetek? – kérdezi az ajtóban állva.

– Én 2-re jöttem, Molnár Málna vagyok.

– Nyomd meg a vaskapu oldalán lévő gombot, és akkor ki tudom nyitni neked! Kicsit benőtte a csengőt a növény, de nyúlj be nyugodtan, ott van alatta!

Kitapogatom a kapucsengőt a borostyán alatt, és már nyílik is a kertkapu.

– Szia, Fodor Patrícia vagyok, Mária asszisztense, tegezz nyugodtan – nyújtja a kezét.

– Szia, Málna – válaszolom félénken, és a kézfogás után automatikusan megtörlöm a nadrágomban a kezemet. Bárcsak elővehetném a fertőtlenítőmet gyorsan! Nem szeretek másokkal érintkezni vírusszezonban.

– Gyere be, vedd le a cipődet, itt találsz papucsot.

Bólintok egyet.

– Kicsit foglalj helyet, Mária mindjárt jön.

– Oké.

Benézek a szekrénybe, és látom, hogy tipikus kitaposott talpú nemezpapucsok sorakoznak benne. Inkább rácsukom az ajtót, mintha soha nem is láttam volna őket, és leülök az alsó szinten elhelyezett, szintén tipikus, régi virágmintás, fakeretes kanapéra. Ráhuppanok, és hallom a régi rugók recsegését.

Szemeim futkosnak az egész térben. Nagyon fura ez a hely.

Sötét van, büdös van, a macskaalomszag keveredik ilyen régi poros, enyhén dohos szaggal. Mintha az 1800-as években rendezték volna be ezt a házat. Pár perc múlva megjelenik Mária.

– Jó napot kívánok! Kit köszönthetek? – kérdezi az utolsó lépcsőfokon állva, és már nyújtja is a kezét, hogy bemutatkozhasson.

– Jó napot – válaszolom, és magamban forgatom a szemem, hogy már megint kezet kell fognom valakivel.

– Molnár Málna – rázom meg a kezét.

– Zsarnovszky Mária, de szólíts nyugodtan Micinek – válaszolja egy egész kedves mosollyal az arcán. – Akkor menjünk is fel – javasolja, és előremegy mutatni az utat.

Szinte örülök is, hogy felállhatok, mert a kanapénak nevezett akármi rugója már-már át akarta lyukasztani a fenekemet.

Lépkedek felfelé a lépcsőn, iszonyúan nyikorog. Nem tetszik ez a hely, nagyon nyomasztó. Először ő megy be a szobába, és amikor én is belépek, hallom, hogy a fekete macskának kiabál, aki az egyik olajzöld huzatos bársonyfotelben ül.

– Sicc, Zolika! Most menj innen, lefelé, lefelé!

És Zolika már fut is kifelé a résnyire nyitott ajtón keresztül.

A nevét egyébként az előbb hallottak alapján azonosítottam be.

Nagyon reméltem, hogy ő fog abba a fotelbe ülni, ahol eddig a kandúr szundikált, mivel nem vagyok egy macskaimádó, határozottan kutyás típus vagyok. Vagy üljek inkább a fotelekkel szemben lévő, az alsó szinten lévőre hasonlító virágos szófára? Erre elég gyorsan választ kaptam, mert sajnos a macskás fotel irányába intett, hogy üljek le. Lehuppanok a székre, és legnagyobb meglepetésemre ez a fotel annyira puha, hogy szinte a padlóig süllyedek. Mária egy idősebb hölgy, fekete hajjal. Nagyon hosszú lehet a haja, mert többször is körültekeredik egy laza kontyban a feje tetején. Nem túl magas, kicsit alacsonyabb nálam, viszont nagyon vékony.

– Málna, mesélj magadról, miért jöttél?

Hallgatok, kínosan mosolygok. Igazából fogalmam sincs, miért vagyok itt. Gondolja, hogy szórakozásból jöttem? Eltelik pár perc, Mária már hümmögni kezd. Valamit mondanom kell.

– Nem tudom, mit kéne mondanom önnek…

– Csak van valami oka, hogy itt vagy. És egyébként nyugodtan tegezz!

– Oké.

– Szóval?

– A sulimból küldtek, mert romlottak a jegyeim.

– Csak rosszabbak lettek a jegyeid? Emiatt azért nem szoktak rögtön elküldeni valakit, de mindegy. Akkor beszélgessünk egy kicsit! Szüleidről mesélnél egy keveset? Hogy hívják őket?

– Anyumat Kupai Líviának, apumat meg dr. Molnár Gábornak.

– És mit dolgoznak?

– Anya üzletasszony, apu pedig orvos.

– Tényleg? Milyen orvos?

– Sebész – válaszolom, de esküszöm, ha megkérdezi, hogy milyen sebész, akkor kiugrom a mellettem lévő ablakon.

Helyette felcsillan a szeme, és azt kérdezi:

– Csak nem Molnár professzor? Aki az egyetemen is tanít, és előadásokat tart? A híres sebész? – Mici vékony arcán az eddig is kiálló pofacsontok – azt hiszem, így hívják – két kerek almácskává nőttek a széles mosolytól.

Bólintok. Ezt nem tudom felfogni. Belián is pont ezt csinálta mindig. Mindenkinek úgy mutatott be, hogy ő Molnár Málna, az apukája híres sebészprofesszor. Mintha ez a nevemhez tartozna. Persze, ez akkor nem zavart, ha neki jólesik, és örül neki, nekem mindegy…

Mária közben még faggat hasonló hülye kérdésekkel, például: milyen volt a kiskorom. Kérdezett még az óvodáról, a sulimról, a kedvenc tantárgyamról, hogy mi szeretnék lenni, stb. stb…

Háromnegyed óra múlva így szól:

– Jól van, akkor végeztünk is! Lent tudsz fizetni, az első alkalom 20 000 Ft lesz, az ezt követők pedig 15.

Hogy mivaaaaan? – gondolom magamban, gyorsan elkezdek számolni a fejemben, hogy egy nap kb. hány páciense lehet, mennyit kereshet, de az eleve is hátrányos matektudásom ismét cserben hagy, úgyhogy inkább visszatértem ahhoz, hogy MIVAAN?!

Bólintok kettőt, hogy azért mégis legyen valamilyen reakcióm. Most úgy érzem, nem tudnék semmi hiteleset válaszolni.

– Menj le, és egyeztesd a következő időpontot Patríciával!

Mikor leérek, látom, hogy már a következő vendég is ott ül.

Sok szerencsét kívánok neki magamban. Patrícia mond egy jövő hét csütörtöki időpontot, én leokézom, és már veszem is a cipőmet, hogy minél előbb kijuthassak innen. Még az sem érdekel, hogy begyűrődött az egyik cipőm nyelve, csak ki szeretnék jutni. Ahogy becsukódik mögöttem a vaskapu, kitör belőlem a sírás, egészen a buszmegállóig meg sem állok, a hideg padon ülve még mindig potyognak a könnyeim.

Már ülök a buszon, hazafelé igyekszem. Még mindig néha kicsordul egy-egy könnycsepp a szememből. Nem történt semmi rossz, csak olyan kényelmetlen volt az egész és felvakart.

Szerencsére üres a busz, egy néni ül még rajtam kívül, de ő is messze tőlem. Miért kellett eljutnom idáig?

17

Vacsira párolok karfiolt, és összeturmixolom.

Megbolondítom még egy kis szerecsendióval és friss rozmaringgal. Mmmm, ez a kedvenc kajám jelenleg. Rakok bele egy löttyintésnyit a legmagasabb zsírtartalmú tejszínből is, hogy még krémesebb legyen. Vicces, hogy anno nem is mertem volna egyáltalán tejszínre se nézni, mert úgy gondoltam, hogy még az is hizlal, ha rápillantok. Amióta így beindult a fogyásom, azóta elhiszem, hogy a zsírok nem hizlalnak. Kész, pont. Kicsit hiányoznak azért a gyümölcsök, vannak elvonási tüneteim, de túl fogom élni. Ebből a levesből hihetetlenül sok lesz. Amikor már a harmadik tányérral eszem, komolyan elgondolkodom rajta, hogy vajon elszámoltam-e valamit, de a karfiol annyira alacsony kalóriatartalmú, ráadásul vízzel összeturmixolva, hogy egy konténernyi lesz ebből a 400 grammból. Összesen 150 kalória ez az egész, de a biztonság kedvéért 200-at számolok. Mivel egyedül vagyok itthon, vacsi után úgy döntök, hogy kicsit edzek. Felmegyek a lépcsőn, és gondolkozom, hogy mi lenne a tökéletes mozgás. Ekkor beugrik a lépcsőzés. Le-fel sétálok a lépcsőn, kb. ez a huszadik kör. De egyébként vicces, sokkal jobban szeretek ilyeneket csinálni, mint másfél órát futni a futógépen. Egyszerűen ellenáll a szervezetem, utálja. Huhh, kicsit megszédültem. Levágom magam a legfelső lépcsőfokra, kicsit megpihenek. Furán hangzik, de nagyon szeretem ezt a lépcsőt. Fehér padlószőnyeg van rajta, ezért egy élmény rálépni. Olyan pihe-puha a talpamnak, már többször is ezért döntöttem a lépcsőzés mellett.

Pénteken mindig sokkal felszabadultabb vagyok, tudom, hogy holnap kialudhatom magam, és azt csinálhatok, amit akarok.

Éjjel 1 óra van, nem tudok aludni, ez már világos. Egy nagyon furcsa érzés terrorizál. Van egy kellemetlen szorítás a gyomromban és a torkomban. Felcsapom a villanyt, úgy érzem, muszáj kiírnom magamból a gondolataimat. Megfogadom, hogy mostantól vezetek egy füzetet, amibe random dolgokat fogok írni, ami éppen a fejemben van. Nagy hévvel elkezdem papírra vetni a betűket.

„Nem tudom, mit csinálnék a táplálkozási zavarom nélkül.

Nekem ez jelenti a biztonságot, a mentsvárat. Egyszerre utálom, és azt kívánom, bárcsak ne lenne, de jelenleg ez az egy biztos dolog, amiben jó vagyok, és amit koordinálni is tudok. A legjobb barátom és a legnagyobb ellenségem.”

Bámulok a füzetre, jó érzés volt kiírni magamból. Ezek egyébként nem most fogalmazódtak meg bennem először. Kicsit még bambulok magam elé, majd pár perc után érzem, hogy a gravitáció húzza le a szemhéjamat.

Reggel arra ébredek, hogy a füzet a mellkasomon van, és tiszta toll a karom. Feltételezem, hogy éjjel álmomban összefirkáltam magamat. Mosolygok egyet, mert először fogalmam sem volt, mi történhetett. Átfordulok a bal oldalamra, és úgy döntök, hogy még alszom egy keveset. Ki kell használni, hogy az embernek nincs semmi dolga.

Ma tudtommal anya itthon lesz egész nap, úgyhogy jól ki fog faggatni, hogy mi volt Micinél. Tegnap apával elmentek vacsorázni, ezért este nem tudtunk dumálni. Egyébként nem tudom, hogy jött neki ez a Mici becenév. Talán azt gondolja, hogy ettől közvetlenebb lesz? Hogy jobban megnyílok, ha nem kell tegeznem és Máriáznom? Rossz nevet választott, mert mindig, amikor meghallom, hogy Mici, egy egér ugrik be.

Ráadásul vicces, mert ha ránézek, akkor is olyan, mint egy kis rágcsáló. Szinte látom magam előtt, ahogy ropogtat valami diófélét a sarokban.

18

Korog a pocim, mert amióta rendszeresen reggelizem, már éhes vagyok reggelente. Összeütök egy tojáslepényt. Ezúttal megbolondítom egy kis reszelt cukkinivel, és amikor kész, összetekerem, mint egy palacsintát, megtöltöm pulykamellsonkával, meg salátával és uborkával, avagy a legkevesebb kalóriát tartalmazó zöldségekkel. Mmm, igen, ez finom lett. Jelenleg imádom ezt a diétát, tényleg nem éhezem.

Egészségesen étkezem, és úgy gondolom, ennél tisztábban már nem is ehetnék. Mostanra már annyira elkezdtem félni a szénhidrátoktól, hogy még azt is kiszámolom, hogy mennyi paradicsomot ehetek. Persze eddig is ezt tettem, de most még különösebben. Répát nem ettem már vagy három hete, pedig eddig elég nagy szerepe volt a mindennapjaimban.

Lenyargalok a lépcsőn, nyomok anya arcára egy puszit, és már megyek is a hűtőhöz, hogy elővegyem a tojásaimat. Na jó, ez egy kicsit furán hangzik.

– Naaaaa? Nem is mondasz semmit? – kérdezi anya mosolyogva.

– Úúúú, de, csak most nem fogok hallani semmit.

Gyorsan bekapcsolom az elszívót, mielőtt anya még bármit is tudna mondani, hogy amíg megsül a tojásom, gyorsan kigondoljam, mit is mondok neki. Mondjuk, eljátszhatom, hogy jól éreztem magam. Pont kapóra jön ez a reggelizés is, hiszen így egy teljesen normális lánynak fogok tűnni. Na, ez egy jó terv, de most már tényleg a reggelimre koncentrálok. Először is összekeverek egy tojást és egy tojásfehérjét a 100 g kicsavart cukkinivel. Rakok bele kicsi sót, borsot, meg egy leheletnyi oregánót, mert imádom az ízét. Elegyengetem a serpenyő aljában, és várom, hogy átsüljön. Amikor már fehéredik, gyorsan megfordítom, és a másik oldalának is adok egypár percet. Nagyon guszta kis palacsintát tekerek belőle. Persze nem tudtam megállni, hogy ne rakjak bele legalább két koktélparit.

Imádom. Hogy lehet egy ilyen pici piros labda ennyire finom?!

Nem igazság… Megyek az asztalhoz, és látom, ahogy anyának szinte csurog a nyála. Még a reggeli újságolvasásából is felnéz, az már valami.

– Na tetszik a reggelim? – kérdezem.

– Huuu, mikor tanultál meg így főzni?

Erre csak nevetni tudok válaszként, mert nem mondhatom neki, hogy van elég időm rá, mert sosincs otthon. Meg hogy nem tőle, az biztos…

– Na, mesélj már, milyen volt?

– Jó volt, tényleg jó, hogy elmentem.

Szerintem nagyon meggyőzően alakítottam, lehet, hogy a színészet a megfelelő életpálya számomra? Amióta az evészavarommal küszködök, azóta többet fejlődött a színészi képességem, mint ha elvégeztem volna a színművészetit.

– Na, de részletesebben! – nyaggat anya.

– Hát, kicsit fura a ház, először nem tetszett, de aztán feloldódtam, és végül jót tudtunk beszélni.

– Hát, ennek nagyon örülök! És miket kérdezett?

– Hát, kérdezgetett a suliról, rólam, rólatok.

– És jókat mondtál?

– Nem kérdezett semmi személyeset még. Csak olyanokat, hogy mit dolgoztok, mi a kedvenc tantárgyam stb… Tudod, ilyen felszínes dolgokat.

– Értem, és megbeszéltetek egy következő időpontot?

– Igen, jövő csütörtökön megyek megint.

– Hát, ez még jobb hír, szólni is fogok Markovicsnak, biztos örülni fog, hogy bevált az emberük.

És egyébként Mária milyen?

– Képzeld, tegezhetem, ami tök jó, mert így sokkal könnyebb vele beszélni, és Mici a beceneve!

Én is meglepődöm magamon, hogy tudok ennyire állelkesen beszélni, szerintem csak azért, mert ez a tojáslepény iszonyatosan finom, és az beszél belőlem.

– Tényleg? Képzeld, az én általánosomban a kedvenc irodalomtanáromat is így hívták, Micinek. De ezt már biztos mondtam vagy ezerszer – legyint anya, és lapoz egyet a HVG-ben.

Erre csak mosolygok egyet, és remélem, hogy itt befejezhetjük a beszélgetést a tegnapi csúcsszuper élményeimről, persze ez tiszta irónia. Mostanában ez szokásommá vált.

A kajámat egyébként a legapróbb falatkákra vágtam fel, és a legkisebb tányérra raktam, ami csak van nekünk itthon. A gyerekvillát már nem is említem… Ezekkel a kellékekkel kb. egy óráig tart megenni a reggelimet. Olvastam még régebben, hogy ezeket a praktikákat bevetve sokkal kevesebbet eszik az ember, és gyorsabban tele lesz, mert becsapja az agyát. Hát, én nem tudom, hogy használ-e, de a biztonság kedvéért csinálom, mert nem tök mindegy, hogy milyen tányérból eszem? Akkor már adjuk meg az esélyt ezeknek a praktikáknak, hátha beválnak.

A nap hátralévő részében szerintem sorozatot fogok nézni.

Most nagyon rákattantam a Walking deadre. Jó időtöltés, mert borzasztóan izgalmas, és egy rész van vagy háromnegyed óra.

Megnézek kettőt, és máris elment másfél óra. És igen, ezt még én is ki tudtam számolni.

19

Vasárnap délután van, csak úgy repül az idő. Kicsit kettős érzés van bennem a hétvégékkel kapcsolatban. Egyrészt szeretem, hogy nem kell semmit csinálni, másrészt meg utálom, mert egész nap hozzáférésem van a hűtőszekrényhez, ami nagy önkontrollt igényel, hogy ne lógjak rajta egész nap.

Vannak napok, ezek egyébként főleg vasárnapok, amikor egész nap ennék. Egyszerűen csillapíthatatlan az éhségem. Ma is egy hasonló napnak nézek elébe. Nem tudom, hogy ilyenkor az unalom késztet erre, vagy valóban ennyire éhes vagyok, de az a lényeg, hogy rossz, nagyon rossz. Tipikus esős napok ezek, amikor nincs semmi dolgom. Ilyenkor megfogalmazódik bennem, hogy mégsem lenne jó suli nélkül, mert ott szinte egész nap nem eszem, vagy legalábbis csak nagyon keveset. Amikor tudom, hogy anyával itthon vacsiznom kell, direkt nem viszek se pénzt, se ennivalót magammal. Csak egy nagy üveg vizet, másfél litereset, hogy jól hidratált legyek egész nap, plusz mert az éhségemet is csillapítja, ha nagyon sokat iszom egyszerre.

Ezeket a maihoz hasonló napokat persze tökéletesen felhasználhatnám edzésre, elmehetnék futni vagy ilyesmi, de nem, én nem tudom felemelni a nagy seggem, mert egy lusta disznó vagyok. Pont ezért kompenzálok inkább azzal, hogy kevesebbet eszem. A fórumon kb. kétfelé oszlik a társaság.

Vannak a többet kajáló, edzésfüggők, és vannak a nagyon keveset evő, egyáltalán nem sportolók. Kérdés, hogy melyik a jobb, de szerintem nem lehet eldönteni, mind a kettő egyformán káros. Főleg ez a tél kikészít, ilyenkor nem lehet mit csinálni.

Biztos, hogy nem megyek az utcára ilyen hidegben. Már alig várom a nyarat. Bárcsak kiülhetnék a napra, és magamba szívhatnám a meleg nyári napsugarakat! Az lenne az egyetlen esélyem a felmelegedésre. Konkrétan, amikor fürdök, előbb hűl le a víz, mint ahogy én felmelegszem. Amit nagyon utálok még ebben a hidegben, azok a reggelek. Egyébként szerettem régen, még a boldog időkben, korán kelni, de most olyan, mintha minden régi kedvelt dolog megkeseredett volna… Vagy csak felnőttem? Na jó, erről ennyit, ezek az esős délutánok mindig kihozzák belőlem a filozófust. Talán túl sokat gondolkozom…

Főzök egy teát, persze szigorúan méz és cukor nélkül. Azt ugyan nem tudom, hogy megengedett-e a gyümölcstea a low carb diéta alatt. Keresem rohadtul a tea dobozán lévő kis táblázatot, hogy mennyi szénhidrátot és kalóriát tartalmaz, de nem találom sehol. Hát nem kell minden fogyasztásra alkalmas cikken feltüntetni ezeket az információkat?! Gondolkozom, hogy igyak-e, de aztán rájövök, hogy tulajdonképen tökéletesen csinálom a diétát, sőt én még kalóriát is számolok, amiről azt írják, hogy hülyeség, mert annyit ehet az ember, amennyit csak akar. Ezzel meg is győzöm magamat arról, hogy végül is nem gyümölcslevet iszom, hanem egy bögrécske vizet konkrétan kis gyümölcsös ízzel. A teát még akkor vettem, amikor nem kezdtem el ezt a fogyókúrát. Isteni, főleg egy kis mézzel és citrommal lenne tökéletes. Kir Royal a neve, nem filteres, hanem teaboltban vettem. Piros bogyós gyümölcsök vannak benne, és szárított papayadarabok.

Hmmmm.

Kikanalazok egy teáskanálnyit a teaszűrőbe, és ráöntöm a forró vizet. Ennek még tíz perc kell, addig meg szagolgatom a kis fekete zacskót, amiben érkezett, mert az illata ámulatba ejtő.

Lehuppanok a fotelembe a teámmal a kezemben. Felhúzom a lábaimat, és kicsit jobban beburkolózom a barna mackós köpenyembe. Nagyon aranyos, a kapucniján van két fülecske, és persze, nem utolsósorban nagyon meleg is, ami nálam nagy előnyt jelent. Valamiért az én szobámban kevésbé működik jól a fűtés, vagy én nem tudom, de érezhetően sokkal hidegebb van, mint a ház többi részében. Ezzel a szüleim is egyetértenek, így télen lefekvés előtt mindig hősugárzóznom kell. Tök gyorsan befűt, mondjuk, utána ugyanolyan gyorsan ki is hűl, de azért egy kicsit legalább segít. Mostanában azt szoktam csinálni, hogy a takaróm alá nyomom be a meleget. Isteni érzés forró ágyba lefeküdni. Elmosolyodom, és megint eszembe jut, hogy ennyi praktikából már egy könyvet lehetne írni. A címe az lenne:

„Hogyan tedd könnyebbé az anorexiát, mindennapi praktikák profiktól”. Na jó, ez talán nem is vicces, bármennyire is nevetek.

De azért látok némi potenciált egy ilyen kis táplálkozási zavar útikalauzban, főleg hogy ilyen sokszor eszembe jut. Fogom a bögrét is, és élvezem, ahogy a meleg átjárja a kezemet. Mindig nagyon hideg volt a kezem, Belián is gyakran mondta, amikor a pólója alatt a hátához értem, inkább két tenyerébe fogta, és dörzsölgetni kezdte. Nem tudom, miért ilyen, valószínűleg nem jó a vérkeringésem, de mostanában tényleg olyan, mint egy jégcsap. Ránézek a körmeimre, és látom, hogy már nemcsak egyszerűen lilásak, hanem kezdenek tintakékre váltani. Furcsa ezt is végignézni, de ennek is örülök valamilyen mértékben.

Úgy érzem, hogy lassan sikerül beazonosítanom magamon az összes tünetet, amit mások észleltek, és osztottak meg az MPA-n.

20

Még mindig csak 6 óra, de már régen sötét van. Ma aztán tényleg nem csináltam semmit. Most kivételesen tanulnom sem kellett, mert pénteken megírtuk a témazárókat.

Hétfőtől a kémiára és az irodalomra kell fókuszálnom. Kémia és biosz a két kedvenc tantárgyam. Ezekből tényleg jó vagyok. És ráadásul a biosztanárt, aki egyben kémiát is tanít, kedvelem.

Érdekesek az órái, és Kapa tanár úr a legnagyobb forma tanár a suliban, de meg merném kockáztatni, hogy az egész világon.

Egyébként Kapy László a hivatalos neve, de ő csak Kapaként híresült el az egész suliban. Bírom az óráit, jelenleg ez a két tantárgy, amit még ebben a helyzetemben is van motivációm tanulni.

Már három napja kapásból a másodikra megyek, ahol a suli természettudományi részlege van. Ilyenkor nem szoktam kitérni a termünkhöz, mert akkor csak beszélgetni kell az osztályfőnökkel, és abból soha nem sül ki semmi jó. Kettesével veszem a lépcsőket, gyorsan próbálok feljutni, hogy ne találkozzak senkivel, főleg ne Belián osztálytársaival, vagy legrosszabb esetben vele. Ő a harmadikon van az épület egy másik szárnyában, de ki tudja.

Imádom azt az illatot, ami itt van. Tele van a folyosó állatokkal. Van két tengerimalac, élnek itt teknősök, ha jól tudom, négy, ebből kettőnek még a nevét is tudom: Kármen és Rozália. Találó nevek, nem tudom, ki találhatta ki őket, de remélem, hogy tisztában volt a teknősök nemével a névadás során. Ezenkívül még van egy nyuszi, valami gyíkféle, csótány, hal, és még sok más furcsa bogár. Az állatokkal szemben meg egy vitrin tele a diákok által készített projektekkel, makettekkel.

A folyosó végén van Kapa irodája, azzal szemben pedig a kémiaterem. Bemegyek a helyiségbe, órakezdésig még van 15 perc. Nagyon sok időt töltöttem itt, nosztalgiázom kicsit.

Segítettem kipakolni, elpakolni órák után, és a tanár úr mindig a szívén viselte a sorsomat. Nagyon jókat beszélgettünk, vele megoszthattam mindig örömömet, bánatomat. Bámulom magam előtt a padot, amikor belép Kapy.

– Jó reggelt, tanár úr – köszönök neki előre, amire válaszként egy peace jelet dob felém.

– Jó ez a pulcsi. – Megdicséri a fekete garbómat, annak ellenére, hogy imádja a színeket. Ő mindig élénk színű pólókban vagy ingekben jár.

– Köszönöm, tanár úr – válaszolom, és ráhúzom a garbóm ujját a kézfejemre.

Kicsit kínos ez nekem, mert már nem tudok úgy beszélgetni vele, mint korábban. A tavalyi évemet kb. a termtudon töltöttem, itt minden olyan nyugis. Volt egy olyan tervem, hogy orvos leszek, vagyis még mindig lenne, csak hát… Egy ilyen apával? Hogyan léphetnék a nyomdokaiba? Egyáltalán nem foglalkoztat az a kérdés jelenleg, hogy mi lesz belőlem. Ezzel kapcsolatban is elvesztettem az érdeklődésemet. Megint Belián ugrik be. Ő pontosan tudja, hogy ügyvéd lesz, ugyanúgy, ahogy az apja. Ott van a jó hírű ügyvédi iroda, apja átadja majd az ügyeket neki, egyre jobban belefolyik majd a munkába. Olyan az élete, mint egy sugárút, mint pl. az Andrássy út, amely visz egyenesen a Hősök terére, az élet főterére, a jólétbe és a gazdagságba. Tulajdonképpen minden előre le van kottázva.

Jogi egyetem, bojtárkodás, ügyvédi gyakorlat, majd a mesés honoráriumokat kínáló munka. Ez kissé ijesztő is, de valljuk be, nem rossz, ha a jövő ennyi biztonságot tartogat. Közben persze lehet kalandozni, sportolni, vitorlázni, bulizni. És ő engem vitt magával a sugárúton. Egy darabig…

Lassan fél kilencet üt az óra, és már szállingóznak az osztálytársaim. Elkezdjük az órát, a szervetlen kémiával foglalkozunk. Reggelente mindig dupla óra van, szünet nélkül.

A második óra elején járunk, és valamilyen kísérlettel próbálkozunk négy csapatban. Érdekel, de nem fogok odanyomulni az asztalhoz, hogy én mérhessem ki a különböző oldatokat a kémcsövekbe. A Fehling-próbát csináljuk. Elég egyszerű, csak négy köbcentiméter Fehling I. oldathoz adunk annyi Fehling ll. oldatot, hogy mélykék színe legyen. Ehhez megy még két köbcentiméter glükózoldat, és akkor ezt hevítjük, a hő hatására pedig a kémcső tartalma színt változtat, ráadásul kétszer is. Hát nem pompás?

– Hééé, ez pricckol!! – ordít fel Kende. Hatalmas nevetés tör ki, és érkeznek is rögtön a kommentek.

– Kende, vigyázz, mert pricckol!

– Nehogy lepricckolj, Kende!! – Ezen a fiúk nagyon jól szórakoznak.

Magamban én is mosolygok, vagy inkább hangosan nevetek, mert nagyon aranyos volt, ahogy Kende, az osztály legtestesebb tanulója, aki mellesleg amerikai focizik, vékony hangon felvisít, és hátraugrik. Oké, hogy kicsit depresszív vagyok, de a humorérzékemet azért még nem vesztettem el teljesen.

Gyorsan leírjuk a tapasztalatokat, és Kapy kiosztja a feladatokat, hogy az óra utolsó 15 percében miknek kell utánanézni, majd kimegy a teremből. Gondolom, megint itt hagy minket, annyi dolga van, hogy néha muszáj egyedül haladnunk. Előveszem a telefonomat, hogy rákeressek az első feladatra, hogy mit jelent a laktózintolerancia.

– MM, bejönnél az irodámba? – Igen, általában így hív, Emem. Gondolom, mint Bébé, csak kicsit bénább változatban.

Kizárólag azoknak ad becenevet, akiket szeret.

Meglepődve felállok, és elindulok a szoba felé. Leülök az asztala mellett lévő kanapéra, és kicsit kellemetlenül érzem magamat.

– Málni… Érzem, hogy valami nincs rendben veled mostanában… Látom rajtad, hogy nincs kedved itt lenni, hogy szeparálódsz, nem vagy aktív az órákon. Mi a baj? Nem jössz ki jól a többiekkel?

Teljesen ledöbbentem. Ez nagyon jólesik. Hirtelen nem is tudom, hogy erre mit kéne válaszolnom. A lábamat idegesen rázogatom, és piszkálni kezdem a nadrágom szárát.

– Naa, ne izgulj, nyugi, csak dumálunk!

– Hát, tanár úr… Nem jövök ki jól a többiekkel – mondom még mindig a nadrágomat csesztetve.

– Ezt megértem, elég furcsa osztályod van… És más dolog, ami nyomja a szívedet? Régen annyi időt töltöttél itt, mindig akartál segíteni, most meg alig látlak.

Érzem, ahogy könny szökik a szemembe, úgy érzem, most ki fog fakadni belőlem minden.

– Nincs, csak ez. Nem találom a helyemet.

A könnyeimmel küszködök még mindig, nem szeretnék Kapa előtt sírni.

– Nagyon vékony vagy… Fogytál? Nincsen semmilyen egészségügyi problémád?

Vadul rázom a fejemet, ezzel jelezve, hogy nincs. Remélem, nem kezdett el gyanakodni…

– Nem fogytam semennyit – füllentem, de tudom, hogy már sok lement, és ez látványos.

– A pasiddal még együtt vagytok?

Erre a kérdésre nem válaszolok, csak egy olyan pillantást küldök a tanár úr felé, amiből rögtön veszi, hogy ezt a témát inkább ne firtassuk.

– Figyelj, tök jó csajszi vagy: okos, ügyes, szóval szerintem ne depizz a fiú miatt, csak rosszabb lesz. Nem foglak békén hagyni, mert nem akarom, hogy egy ilyen tehetséges lány elrontsa az életét. Oké?

Vadul bólogatok, és hosszú ideje először tényleg őszinte mosoly van az arcomon. Kapy is feláll velem együtt, a vállamra teszi a kezét, és azt mondja, hogy minden rendben lesz. És egy megnyugtató bólintással biztosít erről még egyszer.

Az ajtó felé veszem az irányt, de félúton visszafordulok.

– Megtenné, hogy erről nem beszél senkinek?

– Persze, ha te meg megígéred, hogy elmondod, ha van valami.

– Köszönöm, hogy beszélt velem.

Erre csak mosolyog egyet.

– Viszlát, tanár úr! – köszönök el.

– Písz – válaszolja lazán.

Az ajtóból még egyszer visszanézek, és látom, hogy már a gépén ügyködik valamit. Imádom ezt az embert. Most először tényleg elgondolkoztam, hogy egy rohadt nagy baromság, amit csinálok, és ezzel csak nekem lesz rosszabb. Ez nagyon nagy szó. Egyszerűen csak túl kellene lépnem. De abban a pillanatban, ahogy erre gondolok, már jön is az ellenérv: muszáj megmutatnom, hogy erős vagyok.

El sem hiszem, hogy holnap már megint csütörtök, mehetek megint a macskás nénihez beszélgetni arról, hogy vajon mi bajom lehet. Egyszerűbb lenne, ha én elmondanám, hogy mi a diagnózis, ő pedig segítene megoldani, amiről eddig hallani sem akartam, de a mai beszélgetés után komolyan fontolóra vettem.

Vagy még jobb lenne, ha Kapyval kellene beszélgetnem, ha ő lenne a pszichológusom, vele sokkal könnyebben menne. De nem lehet elvárni tőle ilyesmit, iszonyú sok dolga van, rengeteg gyerek, miért foglalkozna éppen velem? Ráadásul van három saját lánya is, mit akarok én?

21

Bandukolok a Kedves utcán lefelé a házak előtt, és közben azon gondolkozom, hogy rohadtul semmi sem kedves ebben az utcában. Már messziről látom a zöldre festett vaskaput, ahová érkeztem. Ezúttal Mici nyit ajtót, mert elmondása szerint az előző vendég lemondta az órát. Hát, nem is értem, hogy miért, gondolom magamban.

– Gyere, vedd le a cipődet, és kezdjünk bele! – invitál beljebb lelkesen.

Miközben a cipőfűzőmet kötözöm, látom, hogy Mária az előszobában lévő tükör előtt igazgatja a kis kendőcskéjét a nyakában. Na, ezek azok a dolgok, amik a frászt hozzák rám, nem tudom, hogy miért. Egyébként nem szoktam kikötni, de most pont kapóra jön, mert tudom vele húzni kicsit az időt.

Felérünk a rendelőszobába, és a szokott módon én ülök a macskás fotelbe. Most nem láttam Zolikát, remélem, azért minden rendben van vele.

– Na jól van, akkor kezdjük is el szerintem. Hogy érezted magad a múltkori alkalom után?

Megvonom a vállamat, és azt válaszolom, hogy jól. Otthon elterveztem, hogy nem fog Mici megtörni. Erősnek és hidegnek kell maradnom, mert ez az egyetlen esély a túlélésre. Szóval kicsit Darylesre vettem a figurát a Walking Deadből. Lehet, hogy túl sokat nézem?

– Na, akkor kezdhetjük!

Vagyis csak háromnegyed órát – gondolom magamban. Imádok gondolataimban reagálni mások beszédére. Ezen olyan jól tudok szórakozni. Persze az életben nem replikáznék így, annyi bátorságom nincs. Meg hát jól nevelt lány lennék, vagy mi.

– Még mielőtt elkezdenénk, az lenne a kérdésem, hogy nem lenne-e kedved veled egyidősekkel egy amolyan csoportterápiára járni? Már van két jelentkező, és jövő héten tartanánk egy próbaalkalmat csak így, négyesben, aztán majd számítok még több jelentkezőre is. Hm?

– Megpróbálhatjuk – vonom meg a vállam, végül is úgy kevesebbet kell nekem beszélni, és nem hiszem, hogy lesz itt ismerős.

– Szuper, akkor még egyeztetjük az időpontot. Pont most jön utánad egy fiú, aki szintén járni fog a csoportba, így legalább már most megismerkedhettek.

Egy kényszeredett mosoly a válaszom, mit is mondhatnék, nem vagyok valami lelkes az új ismerős hallatán.

– Végre tényleg jöjjön az első feladat! Gyere, csukd be a szemed! Képzeld el, hogy egy varázsló átváltoztatta minden családtagodat valamilyen állattá. Ki mivé alakult? Le tudnád ide rajzolni? – nyújt át egy üres A4-es papírt és egy ceruzát.

A szemeim kicsit elkerekednek. Hát mi ez, valami ovis rajzszakkör? Elveszem az eszközöket, és gondolkozom, hogy mit kéne firkantanom a papírra. Vakargatom a ceruzával a fejem, valamit produkálni kellene, mert a végén még teljesen hülyének néz. Azt mondom magamnak, hogy lerajzolom az első állatot, ami az eszembe jut. Először egy méhecskét, majd egy vakondot nyomok a papírra, persze csak az én rajztudásomnak megfelelően, elég stilizáltan. Szerintem fel sem fogja ismerni őket, úgyhogy inkább fölé írom, hogy milyen állatot ábrázol az a kis pálcika-akármi.

– Kész – nyújtom át félénken.

– Na lássuk! – veszi ki Mici a lapot a kezemből. – Hmm…

Érdekes, nagyon érdekes. Sokat dolgoznak a szüleid?

– Igen.

– Keveset vannak otthon?

– Igen…

– Anyudnak fontos a munkája?

– Igen…

Hú, jó a nő – gondolom magamban.

– És te? Miért nem rajzoltad le magadat?

– Jaa, hát én nem tudtam…

– Úgy gondolod, hogy nem vagy a család része?

– Nem, én, csak…

– Rajzold le magadat is! – nyújtja vissza a papírt és az íróeszközt.

Dobolok a ceruzával a combomon. Most aztán tényleg fogalmam sincs, hogy mit rajzoljak.

– Nem tudom – szólalok meg öt perc után.

− Csak engedd el magad! Én ilyenkor azt szoktam csinálni, hogy becsukom a szememet, és azt mondom magamban, hogy csiribácsiribú, legyek állat! És ami megjelenik hirtelen a fejemben, azt rajzolom le – mondja lelkesen.

Jézusom, hova kerültem. Nem tudom, hogy sírjak vagy nevessek. Egészen komikus ez a szituáció. Hát ez szánalmas, most tényleg négyévesnek képzel engem? Markovics tanár úr gyermekpszichológushoz küldött?! Utálom, ha ilyen lekezelően, gyerekesen bánnak velem.

– Oké – nyögök ki valamit, és próbálom visszafojtani a nevetésemet.

Hála istennek beugrik egy zebra, úgyhogy rajzolok valami lófélét a papírra, majd becsíkozom, és hozzányilazom, hogy „Málna – zebra”.

– Na, lássuk csak. Egy zebra? Szerinted ez mire utalhat?

Milyen egy zebra?

– Nem tudom, én csak lerajzoltam azt, ami az eszembe jutott…

– Hát olyan kétszínű, unalmas esetleg? Szürke, fehér, monoton…? Nem gondolod ilyennek magad?

– Kétszínűnek? – kérdezek vissza – Nem…

– Értem. Mesélnél nekem az osztályodról?

Megvonom a vállam.

– Mit mondjak? – kérdezem halkan.

Nagy nehezen eltelt ez a 45 perc, úgy érzem, kijelenthetem, hogy mind a ketten vért izzadtunk a mai óra alatt.

– Mára végeztünk, jövő héten pedig pénteken 4-kor lesz a kis gyűlésünk, jó lenne, ha tudnál jönni.

– Ha jövök, akkor nem is kell saját időpont?

– Nem, jó volna, ha rendszert tudnánk csinálni ebből a csoportból, és még többen csatlakoznának! Valószínűleg már itt is van a fiú, tudod, akiről meséltem. Szerintem pont egyidős veled.

Furcsa előérzetem van. Ritkán érzem ezt, de amikor beüt ez a kis nyugtalanság, akkor mindig történik valami. Már megyünk lefelé a lépcsőn, és meglátom a fiút. Háttal ül nekünk, az egyik kedvenc virágos kanapémon. Megtorpanok a lépcső felénél. Ez nem lehet igaz. NEEEEE! Hogy kerül pont ő ide?! Ez is csak velem történhet meg…

– Szia, Áron! – köszönti Mici kedvesen.

Én közben fokonként lopakodom lefelé a lépcsőn, és próbálok a bejárati ajtó felé sunyulni. Áronnal nem vagyunk egymás kedvencei.

– Hadd mutassam be…

– Ismerjük egymást. Szia, kólás lány! – vág közbe Áron.

– Szia… – sütöm le a szememet.

– Óhh, hát akkor még jobb! Legalább nem kell az ismerkedéssel húznunk az időt pénteken.

Én szépen kioldalazok az előszobába, Miciék meg elindulnak felfelé. Felkapom a cuccaimat, és már itt sem vagyok.

Lehet, hogy jövő héten beteget jelentek. Nagyon töröm a fejemet, hogy mi legyen. De azt meg nem tehetem, mert elég szánalmas lenne. Számít rám Mici, nekem is kapóra jönne ez a csoport, de Áronnal egy körben nem fogom tudni elengedni magamat. Még arra sem számíthatok, hogy nem tűnik fel nekik, ha nem vagyok ott, mivel összesen négyen vagyunk. Nem tudom, miért foglalkozom egyáltalán ezzel a fiúval, kit érdekel, hogy mit gondol?! Mondjuk, ez hülyeség, ilyenkor mindig annyira nagy a szám, de a folyosón nem merek átsétálni azért, mert félek, hogy túl kövér vagyok, és szinte hallom, ahogy a hátam mögött erről beszélnek. Úgyhogy ez a kitérdekel-dolog kilőve.

22

− Szívem, rendelünk sushit vacsira? – kiabál át anya a nappaliba a konyhaasztaltól.

– Öööö… – felállok, és odamegyek anyához, hogy felvilágosítsam erről a low carb dologról.

– Anya, elhatároztam, hogy tudatosabban szeretnék étkezni.

Azt olvastam interneten, hogy az alacsony szénhidráttartalmú diéták a legegészségesebbek. Már megint fájt a hasam, azért döntöttem így.

– Dejóóó! Ezt én is csinálnám szívesen! Ezzel fogyni is lehet?

– Gondolom… Az a része engem nem érdekel… – próbálom meggyőzően mondani.

– Hát ez szuper, mesélsz róla egy kicsit? Várj, inkább rákeresek én is, segíts, hogy te hol olvastál róla!! Mondjuk, ettől függetlenül éhes vagyok, akkor rendelünk egy cézár salit?

– Oké – próbálok lelkesedni, egy cézár sali annyira nem lehet rossz választás.

Húsz perc múlva meg is érkezett a futár, kivételesen nagyon gyorsak voltak. Kicsomagoljuk a salátákat, reméltem, hogy a szószt nem rakják rá, mert az mindig tele van cukorral.

Szerencsére azt mellé adták, mint valami tartármártást.

– Anyaaaa! A pirítós nem szénhidrátszegény!!! – nevetek fel az asztalnál ülve, miközben látom, hogy anya egy háromszögletű kis toastkenyeret emel éppen a szája felé.

– De hát ez teljes kiőrlésű! Az jó, nem? – néz rám anya teljesen elképedve, olyannyira, mintha azt mondtam volna neki, hogy gyereket várok.

– Az sem jó, különben is ezek a toastkenyerek nem 100%-ban teljes kiőrlésűek, csomó fehér lisztet is tartalmaznak.

– Ez komoly?? – néz rám még mindig elkerekedett szemekkel.

– Ez komoly, mint a mélyvénás trombózis – erősítem meg.

– Hát akkor mit lehet enni?

– Csomó mindent, például sajtokat, húsokat, zsírokat és zöldségeket, de annál már vigyázni kell, mert a magasabb ch-tartalmúakat már kerülni kell. Ilyen például a répa, burgonya, édesburgonya, stb…

– Én azt hittem, hogy a barna rizs, barna kenyér jó… Sőt múltkor a pékségben láttam szénhidrát-csökkentett croissant-t!!

– Nem, azok sem jók – nevetek még mindig. Tipikusan ilyen tájékozatlan a többség. Annyira örülök, hogy én már 16 évesen ilyen tudatos vagyok. A gyerekeimet is így fogom nevelni. Ha lesznek egyáltalán, hiszen elég régóta nem menstruálok.

Mondjuk, az kicsit talán fontosabb ok, hogy aztán kitől is lehetne? Az egyetlen, aki szóba jöhetett volna… na hagyjuk…

Egy kicsit elkalandoztak a gondolataim már megint…

– Hát, így máris nem olyan szimpatikus ez a diéta… – húzza anya a száját.

– Csak egy kis változtatás meg odafigyelés – förmedek rá.

– Azért meg ne egyél… – És mégis beleharap a „teljes kiőrlésű, egészséges” pirítósba.

Az ágyamban fekszem, már fél tizenegy. Sötét van, csak egy ünnepekről itt maradt karácsonyfa-égősor világít. Azt direkt itt hagytam, felakasztottam a két falam közé, tök hangulatos a fénye. Az egész karácsony szánalmas volt, emlékszem vissza. A megcsalás friss emléke, hiszen akkor még csak hat hete történt minden. November végén lettünk volna egyévesek. És pont erre az évfordulóra terveztem, hogy felveszem azt a VS fehérneműt, amit a csodálatos első alkalomra tartogattam. Hányszor elképzeltem, hogy milyen lesz. Amikor csókolóztunk, amikor annyiszor elvesztem az ajkai közt, amikor már majdnem átadtam magam a vágynak, az izgalomnak, amikor már majdnem belefeledkeztem a simogatásaiba, mindig leállított egy hang, hogy ne, még ne… Nem tudom, miért… De Belián nagyon rendes volt. Nem sürgetett, tiszteletben tartotta a döntésemet.

Pedig amikor szorosan magához húzott, amikor egymáshoz simultunk, éreztem, mennyire szeretné már, mennyire kíván.

Amikor megsimogatta a mellemet, vagy ujjai a farmerem alá vándoroltak, teljesen kész voltam. De itt mindig megálltunk.

Mindketten tudtuk, meg is beszéltük, hogy az egyéves évforduló lesz a fordulópont… Hát tényleg az volt, de egészen másmilyen. Alig egy hónappal a jeles időpont előtt sikerült lefeküdnie a legjobb barátnőmmel. Ő könnyedén megadta neki, amit én nem… Miért pont pár héttel előtte kellett megcsalnia?

Így még sokkal jobban fáj. Miért nem bírta ki, ha már ilyen sokáig vártunk rá? Vagy pont azért? Lehet, hogy előbb kellett volna megtennem?

Már behősugárzóztam, komfortosan elhelyezkedtem, de hirtelen rám tör a nagy magányosság. Baromi rossz kedvem lesz villámsebesség alatt. Flashbackszerűen ugranak be további, Beliánnal együtt átélt emlékeink. Felvillannak bennem képek.

November végén jöttünk össze. Az egész olyan volt, mint egy álom. Egymás után ugranak be a képek, az érzések, a parfümjének az illata. A karácsonyi vásár a Vörösmarty téren még friss párként. Kürtős kalácsot ettünk, és forralt bort ittunk.

Egy csodálatos tavasz, a szülinapommal. Aztán nyár…

Emlékszem, augusztusban lehívott a szülei balatoni házába, Zamárdiba. Ott volt az egész családja. Pont aznap volt csillaghullás, és elterveztük, hogy megnézzük, mivel én még életemben nem láttam meteoritot. Kiautóztunk a partra, felmásztunk a kocsi tetejére, kipárnáztuk, és csak feküdtünk, és kémleltük az eget. Csodálatos volt, ahogy annyi mennykő egyesével átsuhan az égen. Ha belegondolok, ez az egyik legszebb emlékem, amire még mindig úgy emlékszem, mintha tegnap lett volna. A legtöbb embernek nem adatik meg egy ilyen kapcsolat. Szerencsésnek mondhatom magam, hogy én már 16 évesen átélhettem ezeket. Emlékszem, amikor mindezt elmeséltem Lilinek, nem győzött minden mondatom után „awwwww”-zni. Ezeket az idő valószínűleg soha nem fogja elcsúfítani. Vagy mégis? Persze mindennek el kellett romolnia.

Már sajnálom is, hogy ezeket pont azzal a fiúval kellett átélnem, aki összetörte a szívemet, és annak a lánynak kellett elmesélnem, aki ebben partner volt.

Sikerült éjszakára jól felzaklatnom magam, úgyhogy a legjobb döntés, amit hozhatok most, hogy álomba sírom magam.

23

Sétálok a másodikon, a termtudrészleg folyosóján. Látom, hogy Kapy irodájának ajtaja nyitva van, miközben elmegyek mellette, belesek. Ott ül, a gépénél dolgozik. Elönt egy nagyon rossz érzés, úgy hiányoznak a régi idők. Nagyon szívesen beszélgetnék vele, de kerülnöm kell, mert úgy érzem, ő lehet az egyetlen ember, aki meg tudna törni, és ezt nem hagyhatom. Ha tehetném, mindent elmondanék neki, a nyakába zúdítanám az összes gondomat, de nem lehet, nem engedi az elmém. Lepakolok, és elmegyek mosdóba, mert nehezen bírom ki ezt a másfél órát pisilés nélkül. Tíz perc múlva kezdődik is az óra, még mindig a szénhidrátokról tanulunk. Gréti, az osztály legidegesítőbb lánya, egyfolytában engem nyaggat.

Szerencsétlenségemre pont mellém kellett ülnie, mivel az utolsó sorban ülök, és ott összesen négyen vagyunk.

– Málnaaa – szólal meg fülsüketítő hangon.

– Igen, Gréta? – fordulok felé kb. a huszadik szólításra.

– Ezt te érteeeeed? – kérdezi még mindig nyávogós hangon.

Nem válaszolok, úgy teszek, mintha nem is hallottam volna, és inkább Kapyra figyelek, ahogy magyaráz.

– Málnaaaaaa, ez hogy kapcsolódik ahhoz? – szólal meg.

– Málnaaaa!

– Málnaaa!!

– MÁLNAAA!!!

– NEM TUDOM!!! – szólok rá idegesen és kicsit hangosabban, mint szerettem volna. Látom, ahogy a hátsó sorban ülő osztálytársaink válla elkezd vadul mozogni fel-le, úgy látom, jól szórakoznak a kis beszélgetésünkön.

Bence az ujjával egy thumbs upot mutat, ezzel jelezve, hogy jól elintéztem a kis görcsöt.

Bencével egyébként akár jóban is lehetnék, ha egy kicsit is normálisabb lennék. Ő is olyan, mint én, kicsit visszahúzódó, nem jár annyit bulizni, hasonló az érdeklődési körünk. Vagyis amilyen én voltam. Tudom, hogy általánosban még szerelmes volt belém, de akkor még olyan röhejesen picik voltunk, inkább csak haverkodtunk. Most akár újra dumálhatnánk, ha valakivel egyáltalán szeretnék beszélgetni, de ebben a pillanatban senki, de senki nem érdekel.

Gréta, úgy látom, kicsit megsértődött. Azóta hozzám sem szól, és most nagyon pakolja a cuccait. Gondolom, úgy viselkedik most, hogy „jobb dolga is van, mint hogy velem beszélgessen”.

Szerintem úgy csinál, mintha én kezdeményeztem volna. Nagy morcosan megfogja a cuccait, és arrébb ül eggyel. Hát, röhög a vakbelem, igazán érett, felnőttes gondolkodásmódra utal ez a viselkedés. Úgy teszek, mintha észre sem vettem volna, nem viselem a sorsát túlságosan a szívemen, elég nekem az enyém.

Óra végén Bence még mindig röhögve jön oda hozzám.

– Ez jó volt – nyújtja át a kezét, hogy gratulálhasson. És talán a kelleténél egy kicsit hosszabban tartja a kezében a kezem.

Én csak mosolygok, és közben zavartan kihúzom az ujjaimat.

– Ugye milyen idegesítő? Majd megbolondulok tőle németen – panaszkodik.

– Igen, szerintem holnap máshova ülök – nevetek fel én is, mert ez tényleg vicces volt.

Kapy jön ki utánunk a teremből, csak egy pillanatra a vállaimra rakja a kezét, és már megy is a dolgára. Ezzel jelzi, hogy rajtam tartja a szemét, vagy mi. Bence egy amolyan „tipikus” pillantást vet felém.

– Te kis tanár kedvence, te – nevet.

Én erre csak legyintek egyet, majd elindulunk lefelé a lépcsőn a termünkhöz.

Hát igen, ez a hír jár rólam az osztályban. Hahaha, nem ellenkezem.

A többi órát valahogy átvészeltem. Kicsit izgultam reggel, hogy mennyire lesz kellemetlen ma Áronnal találkozni, de szerencsére nem jött suliba. Hétfőre meg úgyis elfelejti az egészet, vagyis remélem, hiszen a nevem megjegyzése sem megy neki valami jól, egyszerűen csak kólás lánynak hívott.

Irodalomóra előtt teljes csend van nálunk. Mindenki másolja a házit, mivel csak egyetlenegy szorgalmas tanuló készítette el otthon. Nem, nem én vagyok az, micsoda meglepetés. Azelőtt…

Röhej, mindig úgy gondolok a botrány előtti időkre, mint régebben, azelőtt, a boldog időkben, stb… Ezentúl egyszerűen csak úgy jelölöm, hogy AE, vagyis anorexia előtt, mint időszámításunk előtt vagy Krisztus előtt, és ASZ, vagyis anorexia szerint, mint időszámításunk szerint vagy Krisztus után. Hogy lesz-e AU, vagyis anorexia után, azt ebben a pillanatban nem tudom… Szóval AE még rólam is sokszor másolták a többiek az otthoni feladatokat. Most másnál tömörülnek egy füzet felett, és szinte lökdösik egymást, hogy még időben le tudják írni. Én is odamehetnék verekedni, de egyrészt nem vagyok olyan, másrészt meg nem érdekel. Majd lapítok kicsit órán, és Andrea, a tanárunk észre sem fogja venni.

Pontban 12-kor egy nagy ajtócsapódásra kapja mindenki a fejét az ajtóhoz. Andrea megérkezett. Kórusban szólal meg az osztály:

– Szia, Andi!

Van egy-két tanár a suliban, akit tegezhetünk, Andi az egyik.

Állítólag ez tilos a középsulikban, de ő mégis megkért minket, hogy így legyen, mi meg nem ellenkeztünk.

Ő egyébként egy imádni való nő. Akit szeret, azt nagyon szereti, akit meg nem… hát az így járt. Ő a másik tanár, aki elég közel áll hozzám. Szeretem az óráit, irodalomból alapból jó vagyok. Imádok írni, mindig 110%-os fogalmazásokat írtam Andreánál. Emlékszem, hogy mindig az enyémet olvasta fel még tavaly. Látom rajta, hogy ő is aggódik értem. Amikor néha-néha beszélünk, árulkodik a testbeszéde.

– Sziasztok! A mai órát egy kis ismétléssel fogjuk kezdeni, a görög színház jellemzőit elevenítjük fel. Először is, emlékeztek, milyen három részből állt?

– Orkhesztra, theatron, szkéné – mondom magamban.

Tudom a kérdésre a választ, de biztos, hogy nem fogom bekiabálni.

– Első, középső, hátsó! Höhö – nevet Kende a saját, nagyon frappáns poénján. Az osztály többi része nem díjazza ezt a megnyilvánulást.

– Te barooooom! – kiált rá Peti, és ad egy nagy tockost is szegénynek.

– Áuuuu! – kap Kende a nyakához.

– Naa, fiúk, viselkedjetek!

Sára jelentkezik.

– Igen, Sári?

– Hát az orkhesztra, a theatron és a szkéné – mondja nyávogós hangon, és büszkén hátradől, majd folytatja tovább a rágózást.

– Ügyes vagy – dicséri meg Andi, én meg csak forgatom magamban a szemeimet, mert az esetek 95%-ában tudom a kérdésekre a választ. Persze szigorúan csak irodalom- és a termtudórákon.

Régebben, bocsánat AE, mindig elöl ültem, most meg órakezdés előtt fél perccel esem be az utolsó padba.

Látványosan unhatom vagy utálhatom az órákat. Szinte sajnálom a tanárokat, hogy engem kell közben nézniük. Sokat gondolkozom azon, hogy vajon mit gondolhatnak, mi történt velem pár hónap alatt. Jó, persze, gondolom, tudják, hogy szakítottunk blah blah blah… Biztos ennek tudják be. Vagy észre sem veszik, hogy van valami…

24

Ballagok felfelé a hegyen, ahol lakunk. A suliban ma korán végeztem, szokásos péntek délután. A buszról már leszálltam, már csak a gyaloglás van hátra. Kicsit félek emelkedőn sétálni, mert félek, hogy megerősödik a vádlim.

Lassan meg kell állnom pihenni, mert már alig érzem a lábam. A következő utcában van egy pad, ahol kicsit megpihenhetek.

Miközben próbálom kimasszírozni a görcsöt a vádlimból, eszembe jut, hogy Beliánnal milyen jókat kirándultunk.

Automatikusan is elmosolyodom, de aztán rögtön lefagy az arcomról a vigyor, ugyanis ennek már vége, elmúlt. Szóval erről a felfelé kutyagolásról az jut eszembe, amikor felvitt a Gellérthegy tetejére. Teljesen ki volt akadva, hogy én még nem jártam ott, és még aznap elindultunk megmászni a hatalmas hegyet. Félúton rohadtul elfáradtam, szintén begörcsölt a vádlim, és hisztizni kezdtem, hogy én nem megyek fel. Ő fel akart vidítani, és mondta, hogy csukjam be a szemem. Behúzott a fák közé, és pár perc múlva szólt, hogy nyithatom. Egy fa előtt álltam, és hatalmas betűkkel bele volt vésve, hogy MM + MB forever. Ezzel annyira meglepett, hogy meg sem tudtam szólalni, csak álltam egy helyben, és felváltva hol Beliánra, hol a gyönyörű vésetre pillantottam. Végül a nyakába borultam már-már könnyes szemekkel. Nem vagyok egy sírós típus, legalábbis akkor még nem voltam, de ez valóban meghatott. A mai napig tüdőszorító érzésem van, ha erre visszaemlékszem, vagy bármire vele kapcsolatban. Azóta sem voltam ott a fánál…

Remélem, már kivágták, mert hirtelen rohadásnak indult… Jaj, szegény fa, ő nem tehet semmiről. Próbálom elhessegetni a gondolataimat, de elég nehezen mennek tovább. Úgy tűnik, a Beliános emlékek kb. 200 kilogrammosak, és vontatóval kell őket kitessékelni a fejemből.

Nagy nehezen hazaérek, ledobom szokásos módon a cuccaimat, és úgy döntök, hogy megfürdöm. Anya még sehol, úgyhogy gyorsan kiveszek a fagyasztóból egy kis csirkemellet, hogy amíg lezuhanyzom, felolvadjon.

A tusolás mindig ellazít. Általában olyan tiszta gondolataim és korszakalkotó ötleteim támadnak a zuhany alatt, hogy magam is meglepődöm.

A kádban szoktam leülni összekuporodva, és a tarkómra folyatom a forró vizet, így mindenhol éri a testemet. A testemet, ami folyton fagyos. Úgy engednek fel a testrészeim, mint a hús, amit kivettem a fagyasztóból. És körülbelül annyi élet is van bennem. Tessék, ez is micsoda hasonlat! Teljesen bepárásodik az egész fürdőszoba, szerencsére nem látom magam a tükörben, amíg törülközöm.

Gyorsan felitatom magamról a vizet, gépiesen törölgetem a lábamat, a karomat, melleimet, hátamat, hasamat. Olyan idegen minden részlet rajtam. Akár szerethetném is például a lábujjaimat, de hiába mozgatom meg őket, hiába engedelmeskednek nekem, nem érzek semmit. Egy csepp elégtételt azért nyújt, hogy a csontjaim egyre inkább kiállnak, ahogy a csípőmet és a medencémet törlöm. Aztán egy hirtelen mozdulattal lesimítom a párát a tükörről, és szemügyre veszem magam. Először is egy mélységesen szomorú, fakókék szempár néz vissza rám. Mi van, már a szemem színe sem a régi? Helyes, legyen csak ronda minden rajtam, nem számít semmi, csak a soványság. Látom, hogy fogytam, de nem eleget. Hiába fogynak el a melleim, hiába állnak ki a bordáim, a combjaim között még mindig nem elég nagy a rés, és a fenekem alatt még mindig meg tudom markolni a zsírt. A tükör felszínén lévő, párából átalakult vízcseppeket a tenyeremmel elkenem a tükörképem előtt, hogy ne kelljen látnom.

Gyorsan magamra kapok egy joggingot meg egy jó vastag cipzáros felsőt, alá persze húzok egy hosszú ujjú pólót is.

A husi felengedett, már csak azt kell kitalálnom, hogy mit egyek hozzá. Egész felsőtesttel a hűtőszekrényben vagyok, keresem a megfelelő köretet a csirkéhez. Végül egy kis natúr joghurtot és uborkát veszek ki, amiből mentás tzatzikit, a kedvencemet fogom csinálni. A húshoz adalékmentes gyros fűszerkeveréket használok, ettől olyan görögös lesz az egész.

Nagyon finom kaják vannak, ha rágondolok, még most is összefut a nyál a számban. Az ubit lereszelem, besózom és félrerakom, hogy kiszívja belőle a nedvességet. Miközben a csirkét felkockázom, kicsi olívaolajat csurgatok rá, de tényleg minimálisat, és rászórom a fűszert. Az uborkát kicsavarom, összekeverem a joghurttal, hozzáadom a mentát és a további ízesítőket, és hagyom állni addig, amíg kisütöm a husit.

Próbálom lassan enni, de annyira finom, hogy erős kényszert érzek arra, hogy bevágjam két másodperc alatt az egészet.

Ezután még anyának sem kell hazudnom, mert tényleg ettem.

Imádok enni, mindig is imádtam. A bekattanásom alatt ezt rohadtul nem vesztettem el, hiába gondolják az anorexiásokról pont az ellenkezőjét. Igen, érzek éhségérzetet, de még milyet! És teljesen soha nem tudom kielégíteni, bármit eszem. Anya pont végszóra ért haza, vagy inkább mondjam úgy, hogy végfalatra?

Hahahahaha, néha nagyon humoros kedvemben vagyok, ez általában kajálás után szokott lenni. Pláne, amikor nincs lelkiismeret-furdalásom az elfogyasztott kalóriák miatt. Most például nincs. Érdeklődik egy keveset, hogy mi finomat eszem.

Két szóban beszámolok, és már indulok is fel a szobámba.

Annyi jó receptem van, komolyan fontolóra veszem, hogy írni kéne egy low carb szakácskönyvet. Szerintem ebben rejlik a jövő, ennél egészségesebben nem is ehetnék. Csak zöldségek, tejtermékek, hús és egészséges zsírok. Ennél jobb nem is lehetne az étkezésem. Mostanában sajtok lettek a nagy kedvenceim.

Például a mozzarella–paradicsom kombó. Kb. ezen nőttem fel, de az evészavarom miatt félni kezdtem a sajtoktól, hogy biztosan hizlalnak. Igaz, most sem merek belőle sokat enni, de azért minden ételembe rakok egy kicsit, mert imádom az ízét.

Mondjuk, a húsokkal kevésbé vagyok így, abból csak a csirkehúst tudom megenni, maximum a 90% feletti pulykamellsonkát. Kiskoromban nem ettem húst, valamiért már akkor sem szerettem. Mondjuk, a tejre érzékeny vagyok, enyhe laktózintoleranciám lehet, mert amikor elkezdtem fogyózni a szakításunk után, olvastam MPA-n egy bizonyos „tejdiétáról”.

Nyolc nap alatt 5-7 kg fogyást ígért, de én csak 5-7 óra fosást kaptam már az első nap után. Hát igen, az eset után jogosan kerültem egy ideig minden tejterméket. Egyébként visszatérve a húsokra, most azért szeretek ennyire főzni, mert élvezem, hogy ezekből az egészséges alapanyagokból megcsinálhatom a régi kedvenc ételeim replikációját. És mit mondjak? Sokkal finomabbak, mint az eredeti. Például most a kedvencem a savanyú káposzta. 100 grammban csak 19 kalória van, adok hozzá még 100 gramm csirkemellet, és már kész is a káposztás hús. Így csomó kaját kapok kevesebb mint 200 kalóriából. Néha, ha nagyon kirúgok a hámból, egy pici tejfölt is megengedek hozzá, főleg akkor, amikor nem rakok bele husit. Holnap mérlegelés, ugrik be hirtelen. Az utóbbi egy hétben nem mértem magamat mindennap, mert úgy érzem, mintha kicsit belassult volna az emésztésem. Nem akarok egy téves képet kapni a súlyomról, így várok, hátha történik valami csoda. Pár napja voltam egy drogériában, és találtam valami természetes hashajtót. Az van ráírva, hogy „emésztést elősegítő, gyógyszernek nem minősülő, gyógyhatású tabletta”. Csak természetes összetevők vannak benne, gyógynövények és fűszerfélék. Kis barna tabletták. Amikor megszagoltam, leginkább a friss föld szagára hasonlított. Az van a dobozra írva, hogy 2 db-ot kell bevenni lefekvés előtt. Úgyhogy ma tesztelem is.

25

8:32 – nézek rá a telefonomra rögtön felkelés után.

Elmegyek mosdóba, és már készülök is a megváltó pillanatra. Már analizál a mérleg, és érzem, hogy fél másodperc van hátra, amíg kiírja a végleges súlyt, és automatikusan becsukom a szememet.

48,4 kg.

Hát nem vagyok oda meg vissza ettől az infótól. Basszus, csak 20 dkg-ot fogytam egy hét alatt… Ennek legalább a dupláját kellett volna – mondja a szokásos hang a fejemben szigorúan. Kicsit csalódottan lelépek a rózsaszín kis mérlegemről, és a biztonság kedvéért újra megmérem magam, hátha meggondolta magát, de nem. Lógó orral megyek le a kockás pizsimben, és fancsali képpel veszek ki a hűtőből egy kis mozzarella sajtot, pulykamellsonkát és uborkát, mert abban alig van kalória meg szénhidrát. Teljesen kedvtelenül nyammogok rajta, csak azért eszem, hogy ne legyek később annyira éhes, hogy felfaljam a hűtőt. Hahaha, nevet a képzeletbeli hang a fejemben, tudja, hogy ezt úgysem tenném meg.

Telnek az órák, és azt veszem észre, hogy már pár perce elég intenzíven vakarom a könyökhajlatomat. Először fel se tűnt, de most már eléggé fáj. Ránézek, és tiszta piros, göröngyös. Pont ilyen volt még anno, amikor ekcémás voltam kiskoromban. Egy időben tökre elmúlt, azt hittem, már kinőttem… Pár percig töröm a fejem, hogy mitől jöhetett ki megint, amikor beugrik, hogy kicsit túlzásba vittem a tejtermékeket. Einsteinnek érzem magam e miatt a felfedezés miatt, de kicsit sajnálom, hogy el kell hagynom őket. Kell keresnem új recepteket, ugrik be hirtelen. Kb. mindegyikbe kell rakni valamennyi sajtot. Máris a kezemben a telóm, és reformételek után kutatok. Most egy újabb érdekesség kerül elém, a paleo. Végül is ugyanaz mint a low carb, azzal a különbséggel, hogy nem engedik meg benne a tejtermékeket, viszont az alacsonyabb szénhidráttartalmú gyümölcsök ehetőek. Jó, nyilván én nem fogom enni őket, fordult a kocka, most már a ch-tartalomtól jobban félek, mint a zsíroktól, olajoktól.

Vasárnap este van. Mikor telt el már megint a hétvége? Igaz, még nincs olyan késő, csak hat óra, de már régen koromsötét van odakint, mert a galád február még mindig uralkodik. Ajaj, hat óra, az azt jelenti, hogy valamit ennem kell, hogy kibírjam az estét. Igaz, már kicsit késő is van hozzá, de valami gyorsat összeütök. Leslattyogok a konyhába szokás szerint, és derékig a hűtőbe bújok, hogy kitaláljak valami gyors kaját. Kiveszek tojást, kettőt, meg egy kis bébispenótot. Régen imádtam a spanyol tortillát, ami burgonyából és tojásból áll. Sajnos ezt a low carb diéta nem engedélyezi, így a krumplit spenóttal helyettesítem. Nem azért, mert a spenót és a burgonya annyira hasonlítana, hanem egyrészt mert a spenótban nagyon kevés a kalória és a szénhidrát, másrészt mert nagyon finom a tojással, finomabb vele, mint bármi. Szétválasztom a tojásokat. Egy egészet, és az egyiknek csak a fehérjét használom. Kikenem a serpenyőt egy cseppnyi olajjal, beleöntöm a spenótos tojásos cuccot, és várok.

– Hmmm, mik ezek a finom illatok? – lép hozzám anya érdeklődve.

– Spenótos omlett – válaszolom.

– Kérsz? – kérdezem félve, mert nem szeretek adni senkinek a kajámból. Persze nem azért, mert sajnálom másoktól, csak mert azt én grammra pontosan kiszámoltam magamnak.

– Nem, köszi, délután beültünk kajálni a csajokkal, tudod, Emmával meg Katinkával abba az új olasz étterembe, a Jamie’s Italianbe. Az előételtől a desszertig mindent végigettünk.

– És milyen az étterem? – kérdezem erőltetett mosollyal az arcomon, mert az olasz kaja és Jamie Oliver a gyenge pontom.

Már azóta szeretnék elmenni abba az étterembe, amióta bejelentették, hogy nyílik itthon…

– Nagyon jó, olyan tiramisut ettünk… A szülinapodon ott a helyünk! – kiáltja, és ezzel a mondattal ki is libben a konyhából.

Sikerült másfél perc alatt teljesen felzaklatnia. Persze gondolom, hogy nem direkt volt, de mintha ehhez érzéke lenne… Közben kész is lett a kis lepénykém, vagy mi. Hintek egy kis oregánót a tetejére, mert ugye oregánó nélkül nincs kaja.

Mit szólna Jamie ehhez a menühöz?

Kilenc óra, és nagyon fáj a hasam. Mintha egy hatalmas szikla lenne benne. Többet nem eszem tojást este, ez most nem esett jól. De lehet, hogy soha többé nem eszem tojást. Ilyenkor érzem azt, hogy a táplálkozás nem nekem való. Ha nem ettem volna semmit, most nem lennék ilyen rosszul.

26

Ma anya nem tudott suliba vinni, mert korán ugrasztották a munkahelyére, apa meg szokás szerint már hajnalban elment otthonról. Így magamra maradtam. Utálok reggel buszozni – mondjuk, mikor nem? De főleg korán, amikor minden fiatal suliba igyekszik, és látszik az arcukon az undor, minden életerőmet elveszi. És ráadásul ez a hideg… Már várok a buszomra, és érzem, hogy az ujjaimat egyre kevésbé tudom mozgatni. Felvettem az összes pulcsit, sapkát, sálat, amit csak magamra tudtam erőltetni.

Ma már szerda van, de Áront a héten még nem láttam suliban. Nem akarok vele találkozni, hogy őszinte legyek, kicsit félek tőle.

Nagy nehezen beérek suliba. Az arcom tiszta vörös, a talpam lefagyott, és a kezeimet alig tudom mozgatni. Na, pontosan ezért gyűlölöm a telet. Miért nem költözhetünk anyumékkal délebbre?! A teremhez közeledve elég gyanús hangokat hallok, vagyis inkább az a gyanús, hogy nem hallok semmit… Látom, hogy megint kisebb csoportokba tömörülve néznek valamit, amikor beugrik a kémia tz. Neeee, pedig erre tényleg akartam tanulni!! Gyorsan előkapom még kabátban a füzetemet, és lapozgatni kezdem a szerves kémiát. Esélytelen, valami megmaradt óráról, csak remélni tudom a legjobbakat. Hátha megszán Kapy, és ad pontot arra, hogy helyesen felírom a nevem, meg a dátumot. Persze feltéve, ha az egyáltalán sikerül…

A dogákat a termünkben szoktuk írni. Óra előtt egyes oszlopokba kell rendeznünk a padokat, és így várjuk a tanárt.

Én az ajtó előtti széket foglaltam el, és a helyemen ülve idegesen rázogatom a tollamat a kezemben. Kapy kicsapja az ajtót, és hóna alatt a laptopjával beszáguld. Nem is köszön, csak gondosan végigmér mindenkit. Amikor mellém ér, a kezét a vállamra rakja megint, és megy tovább. Egy pillanatra megnyugtató érzés önt el, de aztán összerándul a gyomrom.

Bárcsak tudnék valamit, és nem kéne szégyent hoznom a kedvenc tanáromra!

Megkapjuk a dogát. A név, osztály, dátum még megy.

Firkantok egy-két feladathoz, de tudom, hogy nem ez lesz életem tz-je. Idegesen rágom a számat, próbálom szuggerálni a lapot, hogy megjelenjen rajta valami olyan kérdés, amire tudok válaszolni. Például, hogy hány kalória és ch van 100 g barna rizsben, de bármennyire is próbálkozom, nem sikerül. Lejár az idő, és be kell adni a lapokat. Már napok óta nem sírtam suliban, de most érzem, ahogy gyűlnek a könnycseppek a szememben.

Valahogy ennek a napnak is vége lesz, biztatom magam.

Andrea ma nem volt, de tegnap pontosan elmondta, hogy min dolgozzunk a mai irodalomórán, amit persze senki nem csinált meg. Ebből lehet, hogy még botrány lesz holnap… Inkább mindenki zenét hallgatott, beszélgetett, vagy éppen alufólialabdával dobálózott (???), na igen, az Kende volt és Boti…

Irodalom után, ha egyáltalán azt a káoszt hívhatjuk így, felkapom a kabátomat meg a többi kiegészítőt, és indulok a lépcső felé. Valaki elkapja a karomat.

– Héé! – kiált rám a titokzatos személy.

– Jézusom – szalad ki akaratlanul is a számon.

– Jössz pénteken a Macuhoz? – kérdezi Áron.

– Micihez? – nézek rá kérdően.

– Mici, Macu nem mindegy?! – néz fel a plafonra Áron. – De jössz?

– Nem tudom – vonom meg a vállam.

– Gyere! – fúrja bele mélyen zöldes pillantását a sötét, sűrű pillái alól az én tekintetembe. Érdekes színű a szeme, átható zöld, de vannak benne barnás vonalak, és még néha kékes is.

Meghatározhatatlan színű. Meghatározhatatlan, amilyen ő maga is. Nem mond többet, határozott léptekkel már el is viharzik.

Na jó, ez bizarr volt. Elkerekedett szemmel állok a lépcsőfordulóban. Egyre furább ez a fiú, azt hittem, az eddigieket nem tudja felülmúlni, de sikerült neki.

Mivel ma korán végeztem a suliban, úgy döntök, hogy elmegyek sétálni egy kis testmozgás gyanánt. Elhatároztam, hogy ma megteszek 20 000 lépést. A My Fitness Palnak van lépésszámláló funkciója, persze nem tudom, hogy mennyire megbízható, de azzal úgysem árthatok, ha sétálok egy keveset.

Olvastam, a Diet Doctor oldalán, hogy a mesterséges édesítők hátráltatják a fogyást. Ez kicsit megdöbbentett, és mondhatjuk, hogy szíven ütött, mivel eddig az 1 liter diétás kóla szinte napi rutin volt. Fokozatosan próbálok leszokni róla.

Múltkor azt is olvastam, hogy addiktív. Egy hete már csak napi egy kis üveggel iszom, vagyis ittam. Viszont pár napja már egyáltalán nem. Nagyon fáj a fejem már reggel óta, gondolom, elvonási tüneteim vannak. Kiver a víz, persze ez lehet, hogy már csak pszichés. Beugrik egy zseniális ötlet, a hiányzó koffein pótlására: csinálok egy zöldteát! Eddig a koffein volt a hajtóerőm, azt hiszem, annak köszönhető, hogy azokon a dupla tesiken, amiket nem tudtam ellógni, nem estem össze. Mondjuk, azt olvastam, hogy a teában lévő koffeinvegyület eltér a rendes koffeintől, és teinnek hívják. Nem tudom, hogy ez a tein mennyire fog segíteni a fejfájásomon, de egy próbát megér.

Andi közeledik felénk, a folyosóról mindenkit beküld a terembe.

– Sziasztok, hogy mentek tegnap a feladatok? – kérdezi lelkesen.

Az osztályban teljes csend, senki még levegőt sem mer venni.

Andrea rosszat sejtve összeráncolja a szemöldökét.

– Kérdeztem valamit, sikerültek a feladatok? – kérdezi immáron sokkal kimértebben és csekély lelkesedéssel.

A teremben még mindig síri csend. Ajaj, semmi jót nem sejtek. Elég pontosak a megérzéseim, és most azt súgják, hogy az Andi-bomba mindjárt robban.

– Megcsináltátok őket? – kérdezi most már kifejezetten idegesen. – Peti, te mit csináltál?

– Én nem voltam suliban tegnap – válaszol Peti félénken.

– Áron? – néz rá szikrákat szóró szemmel.

Ő csak megvonja a vállát, és folytatja a telefonozást.

Tipikus…

– Sári?

– Én csináltam egy gondolattérképet a drámához, és megválaszoltam a kérdéseket – húzza ki magát büszkén.

– Jól van, az szuper! Nem vagyok megelégedve, megbíztam bennetek, hogy egyszer meg tudjátok oldani nélkülem is, hiszen már elég nagyok vagytok. Tudjátok, hogy nem szoktam gyakran hiányozni, ilyenkor szerintem megoldható, hogy elvégezzétek, amit kérek. Ráadásul így most nem tudunk azzal haladni, amit terveztem mára. – Mindezt olyan lassan, kimérten mondja, halkan, és mégis annyira félelmetesen, mintha egy pszichoterror-krimi egyik jelenetét szinkronizálná. Nekem szokásos gyomorösszeugrást eredményez, de a fiúk is összébb húzzák magukat a székükön. Áron nem, ő ugyanúgy egykedvűen nyomkodja a telóját, sőt még el is mosolyodik kicsit.

Utolsó óránk gazdasági ismeret, körülbelül kéthetente járok be rá. Utálom, de szerintem a tanár jobban utál engem, mint én a tantárgyat. Általában ilyen gazdasági társasjátékokat játszunk, nagyon unalmas. Borzalmas vagyok benne, ehhez egyáltalán nincs agyam. Ráadásul a tanárnő minden második szava az, hogy „nemtudomén”. Igen, így egyben használja, minden mondatában. Legalább azt mondaná, hogy mittudomén, ami szintén idegesítő lenne, minden mondatban, de az legalább egy fokkal értelmesebb. Egy időben Kingával, az osztálytársammal striguláztuk, hogy hányszor mondja ki másfél óra alatt, de abbahagytuk, mert egyetértettünk benne, hogy ha minden órán feljegyeznénk, betelne év végére vagy öt füzet, és az meg nem lenne gazdaságos – ha már a témánál tartunk. Nagyon vicces, hogy Kingával a gazdasági órákig kb. észre sem vettük egymást.

Kedvesen mosolyogtunk, amikor elmentünk egymás mellett a folyosón, de nem beszélgettünk önszántunkból, nem nagyon ismerjük egymást. Csak azért kezdtünk el dumálni anno, mert szerintem egyedül minket idegesít a beszéde. Igaz, már Kingával sem szoktam beszélgetni. Csak túlélem valahogy…

Most csak jegyzetelünk, vagyis jegyzetelni kéne, de én a telefonommal babrálok. Felnézek MPA-ra, de ott teljesen megállt az élet, nincs semmilyen új bejegyzés, úgyhogy ki kell találnom valamit, hogy az elkövetkező egy és negyedórában mit fogok csinálni. A Facebookomat már egy ideje letöröltem a telefonomról, gépről meg úgysem szoktam belépni. Kíváncsi vagyok, hogy hány értesítésem lehet. Itt a megfelelő alkalom, hogy felmenjek egypár percre. 248 értesítés és 7 üzenet. Először megnyitom az értesítéseket, mert az egyáltalán nem érdekel. Az üzeneteket meg tudom tippelni, hogy kik írták. Magamban szinte felsorolom a neveket, és a jóslatom szinte tökéletesen be is igazolódik. Kaptam üzit Sáritól, egy felettem járó fiútól, akivel jóban voltam, Lilitől, egy random sráctól, aki véletlenül írt, Grétától, brrrr, anyum egyik ismerősétől, hogy adjam meg neki anyám számát, és persze Belián is megtalált… Nem nyitom meg a leveleket, nem akarom, hogy bárki észrevegye, hogy megnyitottam. Mondjuk, nem is nagyon érdekelnek az üzik, egy kivételével… Alig bírom ki, hogy ne nézzem meg, de muszáj erősnek maradnom. Még szerencse, hogy a messenger mutatja a legutolsó elküldött üzit. Lilinél csak annyit látok, hogy „feladom”, így értem, miért nem hívogat már, nem mondom, hogy nem olvasnám el szívesen, amit írt, de a harag erősebb a kíváncsiságnál. Beliánnak csak a nevét láttam, nem tekertem még lejjebb, hogy lássam az utolsó szót. A szívem a torkomban dobog, nem vagyok benne biztos, hogy akarom-e látni.

Becsukom a szemem, és úgy lejjebb görgetek. Szeretlek. Csak ennyit látok, és azt, hogy ezt két hete írta. Azonnal kilépek a Safariból, és próbálom elfelejteni a látottakat, de beleégett a retinámba. Legszívesebben rögtön válaszoltam volna, leírnék neki minden érzésemet, hogy milyen üres az életem nélküle, hogy mennyire összetörte a szívem, hogy milyen lelki fájdalmakat okozott, sőt fizikai rosszullétet is. Hiányzik, vissza akarom kapni, de tudom, hogy nem lehet, mert én lennék a világ barma. Próbálom valahogy elterelni a gondolataimat, így elkezdek jegyzetelni, bár fogalmam sincs, miről beszél a tanárnő. Valami bankos dolgokról van szó, de nem tudom felvenni a fonalat, ezért nem is töröm magamat annyira.

A busz ablakából lesem a tájat, közben azon gondolkozom, hogy telhet ilyen gyorsan az idő. Igaz a szakításunk már négy hónapja volt, de még mindig olyan, mintha tegnap lett volna, pont annyira fáj, pont annyira élénken emlékszem mindenre.

Lili piros melltartójára, az ajtócsapódásra, a sírásra, Belián megrökönyödött arckifejezésére, amit a busz ablakából láttam a könnyeimen keresztül. Általában naponta egy-egy Beliánnal kapcsolatos gondolatot engedek be az agyamba, de van, hogy átcsúszik az ellenőrzésen egy kicsivel több, és a kicsi alatt a kicsinél egy kicsit többet értek.

Holnap már megint mennem kell Micihez, tényleg nem értem, hogy rohanhat ennyire az idő. Pedig úgy terveztem, hogy ezt az alkalmat kihagyom, mivel úgysem egyedül leszek, de Áron eléggé megrémített. Nem tudom, miért ilyen fontos neki, hogy ott legyek, de mindenesetre sikerült rám hoznia a frászt.

Tehát úgy érzem, nem ez a legalkalmasabb idő a lógásra. Anya ma egész este pakol. Holnap utazik valami nem tudom, mire, ami a munkájával kapcsolatos és nagyon fontos, ennyi maradt meg belőle, pedig elég részletesen elmesélte. Szóval mondhatjuk, hogy egyedül leszek három napig. Anyát elveszítettük a hétvégére, azt meg nem hinném, hogy apát látni fogom egy percnél tovább, mert az nem megszokott. Biztos ügyel, vagy valami… Én tudom, hogy a betegek nagyon fontosak, de vajon van fogalmuk arról, hogy elrabolják az orvost a családjától? Á, ez szerintem őket cseppet sem izgatja. Lehet, hogy ezért nem akarok már orvos lenni. Mert nem szimpatizálok a páciensekkel… Anya hagyott nekem pénzt, hogy bevásároljak, szóval holnap suli után, közvetlenül Mici előtt elugrom egyedül a közeli szupermarketbe, hogy jól át tudjam nézni az összes étel címkéjét. Holnap korán hazajövök suliból, mert az osztály fogorvoshoz megy, és anyum szerzett igazolást, hogy járok rendszeresen, így nekem nem kell menni.

Elszabadulok már 9:50-kor, Micihez meg csak szokásosan háromra megyek. Egyébként ha túl sok szabadidőm van, akkor a tesco online-on szoktam csekkolgatni a termékek kalóriatartalmát, mert az étkezési cikkek 90%-ának a tápanyagtartalma és az összetevői fent vannak a tesco online bevásárlás oldalán. Hát igen, ezt teszi velünk a táplálkozási zavar, néha én is kiborulok a kényszeres, rituálés dolgaimtól. A legújabb szokásom a gyakori fogmosás. Észrevettem, hogy fogmosás után nem eszem, szóval próbálok minden étkezés, kis falatka után fogat mosni, még suliban is. Plusz valamiért még az éhségemet is csökkenti, de ez lehet, hogy csak valami pszichés baromság.

27

Utálok ilyen csípős téli reggeleken buszozni, ezt nem tudom elégszer hangoztatni. Elmondhatatlanul fáj, amikor az egyébként is mindig fagyos bőrömet megérinti a mínusz, ami kint ólálkodik. Jön a csontig hatoló hideg, fájdalmak és a mozgásképtelenség. A bőröm is utálja ezt a hideget. Nagyon fehér, érzékeny bőröm van, plusz még a szemem is kék. A barna haj–kék szem párosítás elvileg az érzékeny bőrre utal. Mondjuk, minden rosszban van valami jó. A jeges időjárásban például az, hogy senki nem várja el, hogy sortban flangáljak, vagy inkább úgy fogalmazok, hogy senki nem néz teljesen hülyének, hogy hosszú ujjúban és hatvan réteg pulcsiban járok.

– Te, hallod, gyerek, pár éven belül el fognak lepni minket a robotok – mondja Kapy tanár úr, törökülésben ülve a termtudteremben lévő tanári asztal tetején. – Már simán klónoznak, és szerveket tudnak előállítani. Képzeld el, hogy tudnánk mamutot csinálni azokból a DNS-ekből, amiket találtak, csak ugye, sajnos, nincs egy test, amibe beleültethetnénk – biggyeszti le a száját. – Egyébként ti mitől féltek jobban: egy klónhadseregtől, vagy az okos robotoktól?

Az egész osztály csendben figyeli, szinte ámulattal. Senki nem válaszol, szerintem mindenki azt hitte, hogy ez csak amolyan költői kérdés.

– Hát, basszus, de jó veletek beszélgetni, de tényleg… – mondja viccesen, és erre az egész osztály elkezd nevetni. – És most még ki is nevettek, ezt jelenteni fogom az osztályfőnöknek… – poénkodik még mindig.

Óra közben azon jár az eszem, hogy mennyire imádom ezt az embert. Hogy lehet valaki ennyire jó fej? Az általános után azt gondoltam, hogy soha nem leszek jó természettudományból, de láss csodát, egy jó tanár mikre nem képes! Hirtelen elönt egy nagyon rossz érzés: milyen jó lenne, ha legalább vele tudnék beszélni, ha elmondhatnám neki, és segíthetne nekem. Kapy tanár úr egyébként egy elég megosztó személyiség. Az iskola fele imádja, míg a másik fele utálja. A lányokkal egyébként kifejezetten kedves, vagy inkább udvarias, a fiúkkal is alapjáraton jó fej, de azért szereti szívatni őket, bár abban azért az is benne van, hogy bevágódjon náluk. A kedvenceiről pedig úgy gondoskodik, mint egy második apuka. Nagyon aranyos.

Óra végén mindenki menekül a büfébe, olyan indokokkal, hogy másfél óra alatt mennyire lemegy a vércukruk. Én sokáig pakolgatok, és el is kap a tanár úr egy gyors beszámolóra.

– Neked még a szürke is jól áll – mutat a cipzáros felsőmre.

– Köszönöm – dobok egy telifogsorost rá.

– Na mizu? – kérdezi érdeklődve.

– Jól vagyok – próbálok meggyőzően mosolyogni egyet.

– De mégis… Hogy telik egy napod? Hazamész a suliból, és?

Sorozatokat nézel, mi? – húzza a száját féloldalas mosolyra.

– Neeem! – válaszolom viccesen felháborodva.

Egyébként ezzel jól megfogott… Most mondhatnám, hogy tanulok, de azt nem hiszem, hogy bevenné, mert a jegyeimen látszik, hogy nem ez a legfőbb időtöltésem. Vagy mondhatnám az igazat is, hogy azon gondolkozom, hogy tudnék gyorsabban fogyni, hány kalóriát ehetek másnap, és egy táplálkozási zavaros személyeknek fenntartott fórumon élem a fél életem, de azért ezt nem zúdíthatom rá.

– Sokat olvasok – vágok rá gyorsan valamit.

– Na és miket?

– Ifjúsági regényeket – válaszolok gyorsan.

– Szuper, mondj egyet, mit olvastál legutóbb? – kérdezi érdeklődve.

Teljes homály, meg sem tudok szólalni. A kérdéstől leblokkoltam, nem számítottam rá. Mintha az összes könyv címét kitörölték volna a fejemből. Pedig azért elő szoktam venni néha egy-egy könyvet, csak a gondolataim azonnal elvisznek teljesen másfelé, ahogy olvasni kezdek, képtelen vagyok koncentrálni. A szerelmes történeteket eleve offolom, a nehezebb olvasmányokhoz meg egyszerűen most nincs agykapacitásom. Csak hümmögni tudok kicsit, de félbeszakítja a dadogókoncertemet, mert pontosan tudja, hogy rohadtul nem olvasok. Basszus, ennyire átlátszó vagyok?

– Én megértek mindent, tudom, hogy sok gondod van, nehéz tinédzsernek lenni, csak vigyázz magadra. Szerintem még visszafordítható a depressziód, legyél okos. Mert az vagy.

Megéri ez az egész? – néz rám fancsali képpel.

– Ma megyek harmadszorra pszichológushoz, minden rendben van – próbálom bizonygatni, de a tanár úr arckifejezése nem arról árulkodik, hogy annyira megnyugodott volna.

– Helyes, nem biztos, hogy neked is használ, de nem árt, ha kipróbáljuk. Sok ilyen helyzetet láttam már, tényleg nem foglak békén hagyni. Oké?

– Oké, megígérem, hogy vigyázok! – mosolygok rá kedvesen, és nem tudok mit csinálni, de már megint muszáj igazgatnom a pulcsimat, mert kínos a szitu.

– Jól van, menjél órára!

– Köszönöm, viszlát!

– Szép napot!

Ilyenkor mindig kicsit olyan, mintha a föld felett lebegnék két centivel, olyan aranyos, hogy így aggódik értem. Ezek a beszélgetések olyanok, mint egy tál forró leves egy hideg téli influenzás napon.

Valamit tud ez az ember – csóválom a fejemet, és próbálom letörölni a vigyort az arcomról.

Szerencsére már indulhatok is, mert a többiek már készülődnek, és hamarosan indulnak a fogászatra. Semmi pénzért nem mennék egy ilyen közös fogorvosprogramra. Ki tudja, hogy mennyire rendes a doktor? Mi van, ha nincsen 30 db kis fémeszköze, amivel belenéz a szájba? Egyébként a kis fémeszköz hivatalos nevéről fogalmam sincs, én mindig csak kapirgálónak hívtam. Mi van, ha véletlenül félrenyúl, és egy már korábban használt eszközzel turkál a számban, pont vírusszezonban? Hallottam anyum egy alsós osztályfőnök ismerősétől, hogy a fogorvos nem használt új eszközt a gyerekekhez, csak mindig vízbe mártotta. Nem csoda, hogy egy héttel később az egész osztály beteg lett… Brrr, kiráz a hideg.

Bele sem merek gondolni. Nem vagyok képes mások után még inni sem, előbb halnék szomjan, mint hogy igyak az osztálytársaim után. Már csak a gondolattól is hirtelen nagyon koszosnak érzem magam, és elkezdek kutakodni a táskámban a kézfertőtlenítő gélem után. Mostanában annyit használom, hogy a kezem szinte sebes, annyira száraz lett tőle, de legalább finom kókuszillatú és tiszta.

28

Már a kilences buszon ülök, és éppen felkészülök a leszállásra, mert megérkeztem úti célomhoz. A Spar előtt elkezdek turkálni a pénztárcámban, nagyon kéne egy százas, hogy tudjak vinni kocsit, mert a nehéz sulitáskám mellett nem akarok még egy kosarat is cipelni. Elindulok a zöldséges részen, bedobok a kocsiba két doboz paradicsomot, veszek egy fej karfiolt, egy káposztát is, mert alacsony kalóriatartalmú, és a low carb diétába is tökéletesen beilleszthető. Veszek pár zacskó előremosott jégsalátát, mert az mindig jó, ha van otthon vészhelyzetekre. A gyümölcsök mellett szinte csukott szemmel rohanok el, annyira kívánom őket.

Látom, ahogy a csodálatos napsárga banánok halmozódnak egymáson, és szinte szólítgatnak magukhoz. Erősnek kell maradnom, ismételgetem magamban. A zöldséges pult végén már látom a tejtermékeket, oda sem mehetek be sajnos. Keresem a felvágottas hűtőszekrényt, hogy beszerezzek pár doboz jobb minőségű pulykamell-, illetve csirkemellsonkát. Végignézem az összes 90% feletti hústartalmút, és kiválasztom a szimpatikus darabokat, magammal viszem, és a végén összehasonlítom a legjobbakat. Már a pénztár felé igyekszem, de a szemem sarkából érzem, ahogy a zero coke-ok hívogatnak. Pillantásuk az oldalamba fúródik. A lábaim leblokkolnak, a nyáltermelésem beindul, és az alap fejfájásom felerősödik. Na jó, egyet megengedhetek magamnak! A pénztárnál kifizetem az árut, és bedobálom az egészet egy barna papírzacskóba, mert fő a környezettudatosság, és elindulok kifelé. Rohadt nehéz ez a szatyor, nem gondoltam át ezt a vásárolgatós-hazabuszozós dolgot. Nagy nehezen felérek a házunkhoz. Kutakodok a hátizsákomban a kulcsom után, és egy perc múlva már bent is vagyok a lakásban. A kulcsomat csak ledobom az asztalra, és a szatyrot is lerakom ott, ahol éppen vagyok. Elmegyek pisilni, mert mindig az az első. Kipakolok, és közben azon gondolkozom, hogy mit főzzek ebédre. Végül karfiolfasírtkák mellett döntök, ami a saját receptem. Úgy kell elkészíteni, mint egy tócsnit, a végeredmény nagyon finom. Úgy imádom, hogy mindent tudok helyettesíteni, és kiélhetem a kreativitásomat a főzésen keresztül. Még mindig élvezem a diétát többé-kevésbé, bár igaz, hogy mostanában a hangulatingadozásaim nagyobbak és gyakoribbak lettek. Minden reggel morcosan kelek fel.

Nagyon rossz érzés, de egyszerűen nem tudok változtatni rajta, minden idegesít, még jobban, mint eddig, és legszívesebben egész nap sírnék. Borzasztó. De persze ez lehet, hogy nem a diétától van. A lepényeket berakom a sütőbe, kb. 25-30 perc kell nekik. Beállítom a sütő időzítőjét, és addig felmegyek a szobámba gépezni. Húsz perc múlva lemegyek és látom, hogy már megsültek, de szeretem, ha kicsit pirosabb a teteje, úgyhogy rákapcsolom a sütőt egy erősebb fokozatra, hogy kicsi megpiruljon. Tökéletes, már ki is veszem. Ez még vacsira is jó lesz, hiszen annyira kevés kalória. Eszem hozzá egy kis rukkolát, mert a rukkola király. Úristen, ez zseniális! Zseni vagyok! Ilyenkor azért kicsit büszke vagyok magamra, hiszen a többi hozzám hasonló fogyókúrázó lány üres salátát eszik, meg hasonló közhelyes diétás kajákat. Én legalább kihasználom jól a kalóriákat. Ez az ebéd legalább teljesen el is telít. Ránézek az órára, 12:46, és 14:00-kor kell elindulnom Micihez, hogy normálisan, rohanás nélkül odaérjek. Ásítok egy hatalmasat, rohadt álmos vagyok, ugyanis éjjelente maximum 5 órát alszom, elég ritka, hogy 6-7-et is tudok. Még van egy órám, ledőlök a kanapéra, és két percen belül már álomba is szenderülök.

Ó, hogy rohadjon meg!!! El fogok késni! Felpattanok a szófáról, rohanok a kabátomért, beleugrom a cipőmbe, és már otthon sem vagyok. Elfelejtettem beállítani az ébresztőórát…

Persze amikor nem lehet, akkor tudnék aludni. Már robogok a 12. kerület felé a buszon, de fél óra alatt nem hiszem, hogy odaérek. Leszállok a buszról, már 15:06, és rohanok lefelé a Kedves utcán. A zöld kerítéshez érve szinte kiköpöm a tüdőmet.

Eddig is ilyen hosszú volt ez az utca?! Patrícia nyit ajtót.

– Gyere, már csak rád várnak! – mosolyog kedvesen.

– Bocsánat! – húzom el a számat.

Már lépkedek is fel a lépcsőn, és a nagy barna iroda ajtó előtt megállok, és a kilincset fogva átgondolom, hogy tényleg be akarok-e lépni. Nem, egyáltalán nem – válaszolom is meg a kérdésemet, de muszáj, felszívódni nem tudok… Lehajtott fejjel, a hajamat az arcomba lógatva lépek be a rendelőbe.

– Sziasztok, bocsánat a késésért… – szólok nagyon halkan.

– Szia, gyere csak, már csak rád várunk – érkezik a válasz.

Egyenesen egy üres székhez megyek, leülök, óvatosan felnézek, de még mindig kerülöm a szemkontaktust. Egyre feljebb lopakodom a szememmel, megpillantom Áron fekete nadrágját, aminek szakadt a térde. Erőt veszek magamon, és körülnézek a szobában. Rajtam és Áronon kívül még két lány ül a virágmintás kanapén, és egy fiú Mici székében az ablak mellett. Mici meg egy hatalmas kék fitneszlabdán, vagy min trónol. Ezt hívják girl powernek, azt hiszem.

– Ő itt Málna – mutat be mindenkinek, lehet, azért, mert ezt nekem kellett volna.

– Szia, Málna – érkezik is a válasz a másik két lánytól. Áron csak ül velem szemben és néz, szokás szerint, a másik fiú meg az ablakon át fürkész valamit. Csak néz, és lágy mosoly van az arcán, ilyen féloldalas. Mármint Áronnak, nem az álmodozó fiúnak. Nem tudom, mit akarhat tőlem ez a fiú.

– Hello – nyögöm ki halkan, és Mici már veszi is át a szót.

– Na, akkor első körben csoportokba rendeződünk, üljetek össze, én addig hozok egy kávét. Heni, te legyél Annával, Gabi, te velem leszel, és Málna, ti meg már úgyis ismeritek egymást! – kacsint egyet nagyon erőltetetten.

Erre csak egy gúnyos mosollyal tudok válaszolni. Szuper, inkább Gabihoz osztott volna be, úgy érzem, vele egy jó néma csapatot alkottunk volna. Úgy teszek, mintha meg sem hallottam volna, vagyis inkább várok arra, hogy Áron tegye meg az első lépést. Nehogy már a lány menjen oda… De két perc múlva már kezd kínossá válni a dolog, és Áron jelzésértékűen széttárja a karját, hogy miért nem megyek, így végül közelebb húzom a székemet hozzá. Leülök vele szemben, keresztbe rakom a lábaimat, és próbálok menőnek és megtörhetetlennek tűnni előtte.

– Szia, Gyümi – próbál belenézni a szemembe, amit a szőnyegre meresztettem éppen.

Kérdőn nézek rá.

– A Málna egy gyümölcs, nem? – nevet fel.

Ingatom a fejemet. Ő biztos Áron? Valahogy most teljesen más… Jó hatással van rá a pszichológiai kezelés? Érdekes…

– Na, már itt is vagyok. Megismerkedtetek már egy kicsit? – kérdezi, de nem kap rá választ szegény.

– Mindegy. Első feladatként a pár egyik tagját kijelöljük tükörnek, neki mindent utánoznia kell, amit a másik csinál – magyarázza Mici átszellemülve, csukott szemmel. Kicsit bolond a nő, azt hiszem… Tényleg, a pszichológusnak ki a pszichológusa? Egymáshoz járnak?

Áronra nézek, aki háttal ül Micinek, és grimaszol. Ingatja a fejét, forgatja a szemét, és közben tátog. Ahogy nézem, akaratlanul is elmosolyodom, mert ez nagyon odaillett, ráadásul magamban én is ezt csináltam. Úgy látom, élvezi az órát… Majd ezután elkezd vadul bólogatni, mintha Mici megtalálta volna az örök élet titkát, és előadást tartana róla. Nagyon vicces, próbálom visszanyelni a nevetésem, de elég nehéz. A számat harapdálom, már kínomban, ez az asszony tényleg őrült.

Megegyezünk, hogy elsőre én leszek a tükör. Először kiteszi az egyik kezét, mintha valami falat tapogatna, majd a másikat is mellé. Én követem a mozgását. Majd megfordítja mind a két kezét, így a kézfejét látom, utánzom. Simogatni kezdi az állát, ez megy nekem is, majd elkezdi piszkálni az orrát. Ránézek egy tipikus „te most szórakozol velem, ugye?”-fejjel, mire ő elneveti magát.

– Na, jól van, sali, te jössz!

– Mikor lettem sali? – tárom ki kérdően a kezemet.

– Mindig is az voltál, csak nem tudtál róla – túr bele a szőkés hajába.

– Van valami probléma? – fordul felénk Mici.

– Az égvilágon semmi probléma nincs, Mária – inti le Áron Micit „áludvariasan”.

Be van drogozva? Nagyon furcsa, de azért nem dőlök be a látszatnak. Az utóbbi időben, vagyis ASZ, nehezen bízom meg bárkiben. Nem hiszem, hogy megváltozott volna. A gúnyos viselkedése is a gyerekességéről és a taplóságáról árulkodik.

Az óra végén szól Mici, hogy a jövő heti óra elmarad, aminek hallatán az ötből legalább négy arc teljesen kivirult. Egyedül Gabié nem, szegény fiú el van foglalva a körömrágással.

Amíg Áron elmegy mosdóba, én megragadom az alkalmat, és elmenekülök. A buszmegállóig futok, két okból is, egyrészt mert két perc múlva itt a buszom, ha lekésem, akkor várhatok vagy húsz percet, másrészt, mert még véletlenül sem szeretnék találkozni egyik csoporttársammal sem. És még pisilnem is kell, tehát minél előbb haza szeretnék érni, ja, és még a hideg is kikészít.

Szerencsére elértem a buszt, már zötyögök hazafelé. Rajtam kívül még pár bágyadt fiatal száll fel a buszra, és együtt folytatjuk utunkat. Lehet, hogy nekik is vannak ugyanolyan jellegű problémáik, mint nekem? Lehet, hogy valamelyik ugyanannyira utálja magát, mint én? Végül is rajtam sem látszik semmi. Egy átlagos, unott kamasz, akinek elege van a suliból…

Ja, mellesleg az életéből is.

Baktatok fel a dombon, csakúgy, mint mindig. A kapunknál lévő csengőn bepötyögöm a kódot. Amikor már közeledem a bejárati ajtóhoz, elkap egy nagyon erős hiányérzet. A zsebemhez kapok, hogy megvan-e a telefonom. Basszus! Elkezdek ezerrel kutakodni a táskámban. Ez nem lehet igaz! Kizártam magamat a házból. Most mit fogok csinálni?! A sírás kerülget, csak én lehetek ennyire szerencsétlen. Anyának nem írhatok, nem tud mit csinálni, vidéken van, apának egész nap ki van kapcsolva a mobilja. Most itt fogok ülni a fagyban három órát, vagy ki tudja, mennyit?? Ezt is jól megcsináltam! Mindent elrontok! Ilyen már többször előfordult velem, de akkor jobb volt a helyzet, mert anya egy óra múlva hazaért, másrészt mert Belián eljött értem kocsival, és utána a délutánt náluk töltöttem. Ja, és akkor tavasz volt. Most ebből sajnos az egyik sem jöhet össze… Mehetnék a nagyiékhoz is, de elég messze laknak, meg nincs kedvem most jókedvűen mesélni nekik a mindennapjaimról. A valósággal meg nem szeretném idegesíteni őket semmiképpen.

29

Már egy fél órája itt ülök a bejárati ajtónk előtt, teljesen tanácstalanul. Egyre jobban kell pisilnem, lehet, hogy elmegyek a kertünkbe… Szuper, még az eső is elkezdett esni. Ez csak velem történhet meg, igaz? El vagyok átkozva, vagy mi van?! Ki kell mennem a kapu elé, mert a kertkapu felett van egy kis eresz, vagy nem tudom, mi, de az a lényeg, hogy az az egyetlen hely, ahol nem leszek vizes. A sálamat a fenekem alá gyűröm, mert elég hideg a beton. Az utcán ülök, és várom a csodát. Elkezdek babrálni a telómmal, felmegyek MPA-ra, de kong az ürességtől. Nincs egy új poszt sem. Facebookra még egyszer nem megyek fel, és az instagramomat sem használom.

Hallgatnék zenét, ha a fülesemet sem hagytam volna otthon.

Mire apa hazaér, tuti tüdőgyulladásom lesz… Azért a biztonság kedvéért dobok apának egy üzit, hogy kizártam magam, és próbáljon elszabadulni kicsit előbb, de elég kicsi az esélye annak, hogy ránéz a telójára. Biztos éppen műt. Eltelt kb. húsz perc, már lefagyott mindenem. Nem bírom tovább, legurul egy könnycsepp az arcomon. Lépteket hallok, reménykedem benne, hogy valami ismerős, akinek van kulcsa, de erre esély sincs.

Jézusom, Áron az. Rám jön a menekülhetnék, próbálok beleolvadni a környezetembe, de úgy tűnik, még sincs láthatatlanná váló képességem. Közeledik felém.

– Málna? – szól kérdően.

Ha úgy teszek, mintha nem hallottam volna, akkor elmegy?

– Tudom, hogy te vagy az – érkezik is kérdésemre rögtön a válasz.

– Te mit keresel itt? – kérdezem halkan, és lehet, hogy kicsit bunkóbban a kelleténél.

– Erre lakom, és haza szeretnék menni, ha nem gond – nevet fel Áron.

– Bocs… – mormogom, és letörlöm a jégcsappá dermedt kezemmel a könnycseppet az arcomról.

– Te sírsz? Mi történt veled? – kérdezi kicsit lehajolva.

– Kizártam magam – válaszolom szipogva.

– Szép munka – nevet fel Áron, ami kicsit rosszulesik, de ezen már meg sem lepődöm.

– Kösz… – sziszegem.

– Na gyere! – nyújtja felém a kezét.

– Mit csinálsz? – nézek rá összehúzott szemöldökkel.

– Gyere, átmegyünk hozzánk!

– Nem megyek sehova, apa mindjárt hazaér! – erősködöm.

– Gyere már, most mondom utoljára! – mondja türelmetlenül.

Megrázom a fejemet.

– Na, nem foglak itt hagyni – nyújtja még egyszer a kezét.

Végül beadom a derekamat, és hagyom, hogy felhúzzon a betonról.

– De csak azért, mert hideg van.

– Jól van – nevet. – Sütünk egy muffint – mondja gúnyosan.

– Nem eszem ilyeneket… – motyogom.

– Akkor csinálunk egy gyümölcssalit…

Szó nélkül csak ránézek jelzésértékűen.

– Gyümölcsöt sem eszel, ugye?

Megrázom a fejem.

– Akkor csak összevágunk egy jégsalátát, és iszunk mellé vizet, bánom is én – forgatja a szemét, és már indul is tovább.

Teljesen ledöbbenve állok. Mi történt ezzel a fúval?

Kicserélték? Kicsit össze vagyok zavarodva, és nem tudom, hogyan reagáljak rá, de mindenesetre most megmentett, és még ha ez teljesen spontánul is történt, kicsit hálás vagyok neki.

Megérkezünk a házukhoz, és akaratlanul is kicsúszik a számon:

– Wow!

Egy hatalmas fehér minimál villa áll előttem. Ahogy áthaladunk a kerten, látom, hogy van egy óriási medencéjük, és egy télikertjük is.

– Hát itt lakom – tárja szét Áron a kezét a kert közepén. De olyan, mintha kicsit szégyenkezve mondaná, vagy gúnyosan.

Nem nagyon tudok megszólalni, mert ez a hely csodálatos.

Elkezdek gondolkozni, hogy vajon mit dolgozhatnak a szülei, hogy ennyi pénzük van. Félreértés ne essék, nem szeretek felcímkézni senkit, hogy „gazdagok”, és sznob sem vagyok. De ez ámulatba ejtő. Itt lakik tőlünk pár utcára, kb. hat perc séta, de még soha nem láttam ezt a házat. Persze, mert a kerítés olyan magas, hogy nem engedi meg az illetéktelen szemeknek a bámészkodást.

Közben Áron nyitja az ajtót, és nem ér csalódás, belülről is ugyanolyan gyönyörű ez a ház, mint kívülről.

Nagy farokcsóválással egy irtó helyes kutya közelít felénk.

Nem egy kis darab, úgyhogy picit hátrahőkölök, amikor lelkesen és nagy lendülettel közelít felém.

– Ne félj tőle, nem bánt.

– Nem félek a kutyáktól, csak meglepődtem.

Milyen fajta? Még sosem láttam ilyet – nézem a barna, fekete, bézs színekben pompázó szőrös kutyát, aki egyszerre irtó vicces és közben tekintélyt parancsoló. A fülei felfelé állnak, csak a végei konyulnak vissza. A farka mint egy győzelmi zászló.

– Briard. Egy francia juhászkutya, elég ritka.

Áron letérdel, és átöleli a kutya nyakát, majd megsimogatja a feje búbját. A kutya közben úgy néz rá, mintha hazajött volna a jóisten. Azta! Micsoda érzelmek! Jó barátok lehetnek…

– Hogy hívják?

– Rembó.

– Rambó? – kérdezek vissza. Annyira azért nem tűnik keménynek, inkább egy pitbullnak adnék hasonló nevet.

– Nem. Rimbaud. Egy francia költő volt, de mindegy. – Áron legyint, én meg nem forszírozom a témát.

– Érezd magad otthon – szól Áron, miközben ledobja a cuccait a vakító fehér ülőgarnitúrára.

Kicsit feszengek, itt állok a bejárati ajtónál az előszobában még mindig kabátban, és még mindig nagyon kell pisilnem.

– Nem jössz beljebb? – néz rám kérdően Áron a nappali közepéről.

– Elmehetek mosdóba?

– Ott van jobbra, belül van a kapcsoló – válaszol.

– Levegyem a cipőmet? – kérdezem halkan.

Erre válaszként csak egy vállvonást kapok.

Oké, mondom magamban, és elkezdem kikötözni a cipőmet.

Pisilés után kicsit beljebb merészkedem.

– Egyébként nem zavarok? Szüleid nem lesznek mérgesek, hogy itt találnak? Nem fura?

– De, azért hívtalak át, mert annyira rohadtul zavarsz. Miért lenne fura?

Erre kínosan mosolygok egyet.

– Nem tudom… – Megvonom a vállam.

– Egyébként anyáék biztos nem fognak hazaérni mostanában. Kérsz valami kaját? Én kicseszett éhes vagyok. Na, akkor valami? Van málna is – mosolyog.

– Nem eszem gyümölcsöt, köszi.

– Szép. Málnának hívnak, de nem eszed meg… Milyen dolog ez? – húzza fel a szemöldökét.

– Málna februárban? Hol szereztél málnát februárban? – nézek rá kérdően, miután leesett, hogy nincs július.

– Mit tudom én, anya vette. Nem kell leragadni a részleteken. Egy kis répa?

– Egy pohár víz nekem teljesen jó.

– Itt a víz, poharat meg találsz abban a szekrényben – mutat az egyik szürke polcra.

Áron kipakol a pultra csomó kaját, és egy lábos után kutakodik.

– Tudsz főzni? – kérdezem, hogy megtörjem az ultrakínos csendet.

– Egy paradicsomos spagettihez nem kell nagy tehetség – válaszol felém sem fordulva.

Felteszi a vizet forrni, közben 100%-os paradicsomkonzervet vesz elő, és feljavítja egy kicsit fokhagymával és bazsalikommal.

Bekapcsolja a króm elszívót, ami olyan, mintha csak egy vastag cső jönne le a plafonról, komolyan, ilyet csak designlakásokban látni, én meg leülök az ebédlőasztalhoz a vizemmel, és nézelődöm. Rimbaud, a briard megbökdösi orrával a kezem, így jelzi, hogy jó lenne, ha kicsit macerálnám a füle tövét, én megteszem, erre aztán lefekszik az asztal alá.

Amikor kész lesz a kaja, Áron lehuppan az asztalhoz a hatalmas adag kajával.

– Tuti nem kérsz? – mutat felém a villájával.

– Nem – rázom meg a fejem, habár a fehér tészta láttán kicsit összefolyik a nyál a számban. Spagetti, nem is emlékszem, mikor ettem utoljára. Mondjuk, én tennék rá egy kis parmezánt is, ha lehetne. De biztos nincs itthon neki.

– Jó étvágyat.

– Köfi – válaszol teli szájjal.

Miután megette a ebédjét (?) vagy korai vacsoráját (?), mindegy…, szóval utána körbevezet kicsit a lakásban. Felvisz a szobájába.

– Ülj le, ha akarsz, mindjárt jövök! – mutat az ágyára.

Kicsit feszengve leülök, és próbálok barátkozni a környezettel. A kutyát simogatom, az mindig jól jön.

– Nem nagyon bírsz engem, mi? – huppan le mellém ő is az ágyra.

Hátrálok, próbálok messzebb kerülni tőle egy kicsit.

– Erről szó sincs. – És ezt komolyan is gondolom, nincs semmi okom utálni, csak nem lopta be magát rögtön a szívembe.

– Haha – nevet fel. – Azért hazudni még gyakorolj kicsit.

– Nem, én tényleg… – védekezem, de félbeszakít.

– Figyelj, tudom, hogy nem indult valami fényesen a kapcsolatunk, sajnálom, bunkó voltam.

– Felejtsük el!

– Nem, tényleg sajnálom.

– Te miért jársz pszichológushoz? – dobok be egy gyors témaváltást, plusz kíváncsi vagyok, hogy igazat mond-e.

Próbál nyökögni valamit, olyan, mintha egy elég érzékeny pontjába tapicskolnék most bele.

– Hát… – szólal meg végül nagy nehezen. – Buktam egy évet, és eltanácsoltak az előző sulimból. Ide meg csak így vettek fel, ha heti rendszerességgel boldogítjuk Micivel egymás életét.

– Ohh értem…

Féligazság… persze nem is vártam, hogy kiöntse nekem a lelkét, hál’ isten, hogy nem, nem tudnék mit kezdeni vele. Kicsit meggondolatlanul tettem fel a kérdést, mert már érkezik is a visszavágás, még mielőtt ki tudtam volna találni egy jó választ, hogy én miért járok hozzá.

– És te?

– Ööö… Hát, tudod, leromlottak a jegyeim… Meg érkeztek rám panaszok a tanároktól…

– Rád panaszok? – kacag fel Áron.

– Mi ebben a vicces? – kérdezek vissza érdeklődve.

– Hát semmi, csak tudod, nem tűnsz nekem egy nagy bajkeverőnek, ha érted, mire gondolok – nevet még mindig Áron.

– Nem önszántamból járok – vonom meg a vállam.

– Azt gondolom – kacag fel újra.

Ennyire vicces lennék?!

Újra kezd visszatérni a kínos csend. Áron leül a gépéhez, és feltesz valami zenét, gondolom, hogy ne legyünk teljesen kussban. Egyszer csak zizegni kezd a telóm a zsebemben, jött egy sms-em. Apa írt iMessage-en:

Pótkulcs ereszcsatorna Hát persze! Úristen, hülye vagyok, ami persze nem meglepő.

Teljesen kiment a fejemből, hogy a legutóbbi ilyen eset után felragasztottunk egy pótkulcsot az eresz alá. Ez a két szó most megmentett.

Gyorsan szólok Áronnak, hogy megoldódott a problémám.

– Oké, kikísérjelek? – kérdezi rám sem pillantva.

Vadul megrázom a fejem.

– Hm? – néz rám.

– Ja, nem kell – válaszolom, mert a fejrázásomat nem hallotta, nem is olyan meglepő módon.

Megsértettem volna? Áh, dehogy, csak arra az időre hívott, amíg apa haza nem ér. Túlgondolok mindent… Bárcsak ne gondolkodna az ember! Vagy mégis bunkó voltam, hogy csak így faképnél hagytam? Végül is egyedül leszek otthon…

30

Becsapom magam mögött az ajtót, és azonnal a fürdő felé indulok, hogy jól átmelegedhessek. Áron valóban megmentett a fagyhaláltól, de azért az ő házuk sincs felfűtve 60 fokra. Valami zenét is bekapcsolok, megengedem a vizet. Most nem zuhanyzás lesz, hanem igazi fürdő, hogy mire beülök, már legalább félig tele legyen. Lerakom a fürdőszobában a piros BeatsPillemet, belépek a Spotifyomba, és megkeresem a playlistet, aminek cím gyanánt csak egy piros szívecske emojit adtam. Ez teljesen jellemzi a számok iránt érzett szeretetemet. Shuffle-re rakom, és azonnal meg is szólal Tom Odelltől az Another Love. A zene kiváló, megegyezik az ízlésemmel. Tom számai egyszerűen tökéletesek, a hangja pedig bekúszik a bőröm alá, átszivárog az érfalaimon, bekerül a vérkeringésembe, átveszi a szívem ritmusát, és onnantól kezdve a zene pumpálja a véremet, annak ellenére, hogy nem kifejezetten keményrockot játszik a fiú. Még a 40 fokos vízben ülve is megborzongok ettől a daltól. Ezt a playlistet naponta kb.

ötvenszer hallgatom végig, annyira imádom. Hát igen, a zene egy hatalmas mentsváram. Kikapcsol, amikor zenét hallgatok, egy másik lény vagyok. Lana del Rey, Red Hot Chili Peppers, Ed Sheeran, The Neighbourhood, Eminem, sőt még Cure is van rajta, mert azt is imádom. Mondhatjuk, hogy elég vegyes a zenei ízlésem.

Ez egy laza péntek este, ami nekem azt jelenti, hogy pizsiben, a kedvenc gyümölcsteámat szürcsölve sorozatot nézek. Nekem ez a laza péntek este, nem az esztelen partyzás.

Mivel a Walking Dead most éppen szünetel, ezért elhatározom, hogy elkezdem újra a Skins t, ami egy időben a kedvencem volt.

A Skins egy gimnazistákból álló baráti körről szóló MTV-sorozat, ami Bristolban játszódik. Buli, pia és drogok, ha pár szóval kéne leírnom. Van vagy kilenc évad, ha jól tudom, de nem néztem végig, mert a negyedik évadtól szereplőket váltottak, és annyira a szívemhez nőttek a régi színészek, hogy nem tudtam volna befogadni az újakat. De állítólag nagyon jó a negyedik után is, szóval elkezdem elölről, hogy még egyszer élvezhessem a régi, jól megszokott részeket. Plusz egy anorexiás lány is van benne, és így most már tudnék azonosulni legalább az egyik karakterrel. Egyikben sem nagyon találtam magam.

Nem nagyon emlékszem, csak jelenetek vannak meg. Kíváncsi leszek, hogy egy kis idő elteltével is ugyanannyira fog-e tetszeni, mint anno. Emlékszem, hogy van benne egy szőke, meleg srác, Maxxie, akiért elmondhatatlanul odavoltunk Lilivel.

A sorozat főcímdala volt elég sokáig a csengőhangom. Hát igen, ez elég nagy durranás volt az akkori társaságomban.

Nemsokára 17 leszek, el sem hiszem, hogy így elment az idő – ugrik be a semmiből hirtelen ez a gondolat. Március 14-én születtem. Na, az lesz egy kihívás, mármint nem azért, mert nem bírom ki torta nélkül, csak furcsa lesz mindenkinek magyarázkodni. A suliban mindig húzni szoktunk, és annak a bizonyos embernek, aki neked jutott, venned kell tortát, meg valami kis ajándékot. Az még akár elfogadható is lehet, hogy mások szülinapján nem akarom szétzabálni magam tortával, de hogy a saját szülinapomon, egy évben egyszer, nem rúgok ki a hámból?! Hát az meg hogy lehet??! Túlságosan ragaszkodunk ezekhez a régi, bevett szokásokhoz. Ha szülinap van, akkor torta is van, ha húsvét van, akkor sonka és kalács, ha karácsony, akkor bejgli. A lényeg, hogy mindig a zabálás legyen a központban. Elég elszomorító, hogy mindenkinek az életében ennyire központban van az étkezés. Az evést nem energiaszerzésre kéne használnunk?? Most meg ott tartunk, hogy konkrétan minden ünnepünket egy bizonyos ételhez fűzünk. Néha azt kívánom, bárcsak egyfajta étel létezne, valami teljesen semleges ízű, mint például a víz, és abból mindenki egyénileg tudná, hogy mennyit kell ennie, amikor éhes. Akkor nem lenne ez az egész molekuláris gasztronómia, vagy mi szösz, és az elhízás sem lenne népbetegség. Ez a teóriám működne is, ha az összes létező ételt átalakíthatnánk ilyen íztelen cuccá. Az emberek mindent megesznek, és szerintem ez elég visszataszító. Mostanában esténként szoktam nézni az amerikai mesterszakácsot, és ott látom, hogy milyen alapanyagokból főznek.

Borjúszegy?!

Agyvelő???!!

Disznófül??!!!! Ennél borzalmasabbak már nem is lehetnének az emberek, és ilyenkor érzem azt, hogy én biztos valami földönkívüli vagyok. Kívülállónak érzem magam, nem akarok ennek a világnak része lenni, ahol kutyát esznek…

Anya csak holnap, azaz hétfő reggel jön. Tegnap egész nap pihentem és gondolkodtam. Nagyon furcsa volt ez a kis pénteki eset Áronnal. A suliban iszonyú bunkó velem, és kb. most is minden második megszólalása eléggé kemény. De közben meg olyan, mintha megbánta volna, és most kompenzálni próbálna.

Nem tudom, nem tiszta nekem ez az egész. Valami bűzlik Áronnal kapcsolatban.

31

Szedem a lépcsőket, igyekszem a termtud felé, mert kicsit késésben vagyok. Vártam vagy negyedórát a buszomra ezen a fagyos reggelen. Szerencsére Kapy még nincs bent, de az osztálytársaim már nagyban űzik az ipart bent a teremben.

Szépen belopakodom, és leülök a helyemre, az utolsó padsorba.

– Jó reggelt – érkezik meg Kapy a teájával a kezében. – Peti, most tényleg. Hova dugtad el a projektor távirányítóját? – kérdezi.

Szegény Peti mentegetőzik, fogalma sincs, miről van szó.

Tanár úr szeret ilyenekkel poénkodni, és persze az egész osztály nagy nevetéssel díjazza a humorát.

– Hát, pedig komolyan mondom, ezt most jól eldugtad, fiam – forgolódik maga körül. – Óóó itt van… – És már kapcsolja is be vele a projektort. – Hát, komolyan mondom, szólhattál volna, hogy hova raktad. Ezért egy jeggyel rosszabbat fogsz kapni év végén, azt ugye tudod – mondja a fejét csóválva, miközben az egész osztály szakad a röhögéstől, és ezen még én is elnevetem magam.

– Na jó, fordítsuk komolyra a szót – köszörüli meg a torkát. – Kijavítottam a dolgozatokat. Jobbak lettek, mint amilyenre számítottam, de a félévi jegyeitek alapján nem is volt túl sok elvárásom – forgatja a szemeit.

Gyorsan körbejár, és kiosztja a lapokat. Háromszor elsétál előttem, én pedig minden alkalommal egy kisebb szívrohamot kapok. Legalább egy hármas legyen!!! – drukkolok magamban.

Mióta Grétit magamra haragítottam, Bence lett a padtársam. Ő már megkapta, titokban oldalra nézek, kíváncsi vagyok, neki hogy sikerült. 83%??! Úristen, még Bence is meg tudta írni négyesre?! Így csak még mérgesebb vagyok magamra… Végül Kapy megérkezik hozzám, a szemembe néz, és elém tolja a lefordított lapot. A szívem vadul elkezd kalapálni, nem vagyok benne biztos, hogy meg akarom nézni… Sajnos, van egy rossz megérzésem… Bámulok az előttem lévő papírra. Háromra megfordítom. Egy, kettő… három. Fájdalmasan összeszorítom a szemeimet, mintha éppen a becsapódásra várnék. Óvatosan kinyitom először az egyiket, és amikor élessé válik, leolvasom az elkeserítő eredményt. 42%… Jézusom… Nullás. Feleannyi pontot értem el, mint Bence. Ez így nem jó, eddig én írtam dupla olyan jókat, mint a többiek. Erről Kapy biztos el akar majd beszélgetni velem. Gyorsan begyűröm a táskámba a lapot, és úgy teszek, mintha minden rendben lenne.

– Na, hogy sikerült? – néz rám Bence elég vidáman, mert feltételezem, hogy eddig ez a legjobb jegye kémiából. – 100, mi?

– kérdezi viccesen unott hangon.

– Nem, sajnos. Nem lett olyan jó…

– 99? – kérdezi röhögve.

Erre én is elmosolyodom, hogy ne legyen annyira átlátszó a helyzet. Remélem, hogy több kérdése nem lesz…

– Na de tényleg, mennyi lett? – kérdezi még mindig röhögve.

Veszek egy mély lélegzetet, és gyorsan hazudok valamit.

– 85… – füllentem. Habár elég rossz érzés, mert eddig soha nem hazudtam neki semmiről, de úgy látom, ez a táplálkozási zavarokkal egy idő után együtt jár. Lassan csak megszokom…

– Az neked rossz? Te tényleg megszállott vagy… – néz rám röhögve, de tudom, hogy ezt jó értelemben mondja.

Erre csak megvonom a vállamat, mert legszívesebben sírnék.

Egész órán a rohadt dolgozaton gondolkozom. Igaz, hatékonyabb lett volna, ha végre figyelek normálisan, és jegyzetelek, de a múlton rágódás nekem sokkal jobban megy jelenleg.

Óra után Kapy az irodájába invitál, nem meglepő módon.

Már rögtön szó nélkül is oda mentem volna, annyira egyértelmű a dolog.

A kanapé felé mutat, én meg veszem az adást, és lehuppanok az íróasztala mellett lévő nagy szürke ágyra.

Lekönyököl velem szemben az asztalra, és csak pislog rám.

Már zsigerből elkezdem piszkálni a pulcsim ujját, mert már most elég kínosan érzem magam.

– Gondolom, tudod, miért hívtalak be… – néz rám az élénk rózsaszín pólójában.

– Igen… – szólalok meg szinte abnormálisan vékony hangon.

– 42%…? Konkrétan azokat a dolgokat kérdeztem vissza a dolgozatban, mint amit az órákon megbeszéltünk. Ott voltál az összesen… Nem ezt szoktam meg tőled…

Erre nem tudok mit válaszolni. Elkezdem rágni a számat, olyan érzés, mintha megnémítottak volna.

– Figyelj, ha ez így megy tovább… Az nem lesz jó – ingatja a fejét.

– Tudom… – motyogom leszegett fejjel.

– Hát de basszus, te vagy a legnagyobb orvosreménységem.

A szemem megtelt könnyekkel, annyira, hogy már nem is látok tőle tisztán. Basszus, hogy még neki is csalódást kell okoznom!

– Mit csináljunk? – kérdezi fancsali képet vágva és a fejét vakargatva.

– Nem tudom… – válaszolom még mindig elvékonyodott hangon.

– Jó, figyelj! Most megengedem, hogy újra megírjad. Tudom, hogy most nem vagy túl jó passzban, meg sok dolog van az életedben. Oké?

Elkerekedett szemekkel nézek. Ezt most csak álmodom?!

– Nagyon köszönöm, tanár úr! – virul ki az arcom.

– Mikor jó neked?

– Nekem bármikor! – válaszolom lelkesen.

– Akkor legyen, mondjuk, péntek 3?

– Itt leszek!

– Oké – kacsint egyet.

Nagy boldogan állok fel a kedvenc kis szürke kanapémról.

– Köszönöm, viszlát!

– Csőváz.

Ez nem lehet igaz, imádom Kapyt!!! Hirtelen elkap egy érzés, hogy én vagyok a legszerencsésebb diák a suliban.

Mindjárt kezdődik az angolom, sietek le a lépcsőn, hogy időben odaérjek. A terem előtt ülnek a csoporttársaim, és mindenki a telefonját nézi. Nem fordítok rájuk nagyobb figyelmet, ez a 21. század, mindenki ezt csinálja szünetben.

Leülök a helyemre inkább, és előveszem a kis uzsonnás dobozkámat, amibe uborkát szeleteltem még reggel. Épphogy lenyelem az utolsó falatot, már érkezik is az angoltanárunk, akit mi csak Zsiráfnak hívunk. Szegény egyébként egy végtelenül aranyos fiatal nő, nagyon próbálkozik, de a csoportunk nem nagyon szereti. A Zsiráf nevet egyébként még az első közös óránkon kapta, mert elég magas, és hosszabb a nyaka az átlagosnál, de ez elég evidens. Szegény… nem tehet róla, de akkor is vicces. Ha jobban belegondolok, nem is tudom az igazi nevét, ami elég ciki. Én egyébként szeretem, mert tényleg hihetetlenül kedves. Mondjuk, miután a tavalyi imádott tanárunkat lecserélték, ezért szerintem még örülhet is, hogy csak ennyit kapott.

– Készültetek a dolgozatra? – kérdezi angolul, mosolyogva.

Dolgoozaaat??? – üvöltök magamban. Hirtelen olyan érzésem lett, mintha ki akarnának esni a szemeim. Teljesen értetlenül nézek, és ez, úgy látszik, másnak is feltűnik.

– Jobban tennéd, ha használnád a facebookodat, egy hete szólt, hogy ma szódogát írunk. Én sem tanultam semmit, de legalább felkészültem előre a szar jegyre – szól az angolon mellettem ülő srác, Peti.

Szóval face-en van egy angolcsopi, amiben ilyen fontos infókat oszt meg velünk Zsiráf. Én egyáltalán benne vagyok? – fogalmazódik meg bennem a kérdés, mivel nem is tudtam erről az egészről.

Mondjuk, az értesítéseimet nem néztem meg, gondolom, ez volt az egyik a száz-valamennyiből… Mire ezt végiggondolom, már ki is osztotta a kis cetliket, és kezdi diktálni a szavakat. Először magyarul írom le, aztán próbálkozom, hátha tudok belőle egypárat, mert elég gazdag a szókincsem a sok angol fogyókúráról szóló cikknek köszönhetően, amiket a hét minden napjának minden órájában olvasok – például dolgozatokra készülés helyett.

– Köztisztviselő, építőmunkás, kereskedelmi képviselő.

Mivaaan?! Ezek milyen szavak?! És mikor fogom én ezeket használni?! – Pap, vízvezeték-szerelő, autószerelő…

Na végre valami, amit tudok…

– …táppénz, hordágy – folytatja.

Felsorol húsz szót, aminek a felét még magyarul sem használom, sőt egyes szavaknak még a jelentését sem vágom.

Hát, ez sem lesz életem dolgozata…

32

Angol után a suli melletti boltba igyekezve azon töröm a fejem, hogyan kéne újra használatba vennem a facebookomat, anélkül, hogy bárki tudomást venne róla.

Nagyon sok infót osztanak meg velünk a tanárok különböző csoporton keresztül, nem lenne rossz, ha én is tudnék a dolgozatokról… Közben a hűtőpultot nézegetem, de csak stikában, mert nem szeretek ismerősök előtt enni. Sőt még a látszatát is el szeretném kerülni annak, hogy azt gondolhassák, hogy egyáltalán eszem valamikor. Ez alól csak a közeli család a kivétel, meg Belián volt, aki szinte olyan volt, mintha a testvérem lenne, akivel kölcsönösen szerelmesek vagyunk egymásba… Na jó, ez kicsit bizarr, inkább visszavonom!

Ez kiskorom óta így van velem. Úgy teszek, mintha az újságokat nézném, amik pont szemben vannak a felvágottakkal.

Messziről keresek egy olyan sonkát, amit már ettem korábban, és a megfelelő pillanatban elsétálok a pult mellett, és egy laza, észrevehetetlen mozdulattal lekapom a kinézett darabot.

Megyek egy kört a boltban, közben a dobozt szorosan a combomhoz nyomom, hogy még véletlenül se lássa meg senki.

Nem tudom, miért érzem azt már egészen kicsi koromtól kezdve, hogy én nem érdemlem meg az ételt. Itt meg állandóan bejöhet valaki a suliból, aki ismer. Szóval körözök az egészen pici boltban, már visszaérek a gyümölcsös állványhoz, ami az üzlet legelején található. Keresem a zöldségeket, találok is egy zacskós vegyes salátát. Újra elindulok, és elbújok a kisbolt sarkában, hogy ne találjon meg senki. Elkezdem méregetni a zacskós salit és a sonkát. 100 gramm sonkában 101 kalória van, míg a saliban csak 20 a zacskó szerint… Nem tudom, mennyire megbízható, de egy gyors egyenletrendezés után a fejemben megállapítom, hogy saliból kb. ötször annyit ehetnék, mint a csirkemellsonkából. Érdekes, ilyenkor milyen jól megy a matek.

Teszek még egy kört, csak a szokásos koreográfia, és a hűtőpulthoz érve gyorsan ledobom a műanyag dobozt, mintha soha nem is lett volna a kezemben. Két lépés után megállok, és alaposan körbenézek azért a biztonság kedvéért, hogy megbizonyosodjak róla, hogy tuti nem látta-e senki. Csodálom, hogy nem méregetnek még gyanúsan, hogy vajon nem loptam-e el a fél üzletet. Mert ezt a produkciót, amit itt lenyomtam, egy kleptomániás is megirigyelhetné. Kiveszek a pult oldalából egy műanyag villát, és megyek a vizekhez, hogy lekaphassak még egy literes Jana vizet is, mert mindig azt iszom. Ez is egy a sok kényszeres dolgomból. Naponta egyébként négy ilyen üveget pusztítok el. Nem túl környezetbarát, de valamiből innom kell.

Gyorsan kifizetem, és már igyekszem is vissza a suliba, hogy szép nyugodtan el tudjam fogyasztani az ebédemet egyedül.

Leülök az aula sarkában, oda, ahol még véletlenül sem láthat meg senki. Bebújok egy vastag oszlop mögé, ami – voilà! – tökéletes búvóhely. Ha rejtőzködésből osztályoznának, én tuti csillagos ötös lennék. Ezen elmosolyodom, mert még Beliánnal viccelődtünk azzal, hogy ha az evésért fizetnének, akkor mi tuti milliomosok lennénk. Elég sok hülyeséget zabáltunk összevissza, de valahogy soha nem ártott a súlyomnak.

Bárcsak visszatekerhetném az időt! – sóhajtok egy nagyot.

Végeztem a salival, 250 gramm volt az egész, úgyhogy elég jól megúsztam ezt a mai ebédet. Igaz, még mindig éhes vagyok.

Nagy nehezen kinyitom a vizemet, az ujjaim olyanok mintha jégcsapok lennének, ezért nem mozognak valami könnyen. Jól meghúzom a vizet, becsukom a szememet, veszek három mély lélegzetet, és meggyőzöm magamat arról, hogy tulajdonképpen eleget ettem, és nem is vagyok éhes, és ha most nem eszem, akkor holnap kevesebbet fog mutatni a mérleg, és ha holnap kevesebbet fog mutatni a mérleg, akkor nagyon büszke leszek magamra… komoly két percig. Pff . Másodpercig, akarom mondani, aztán újra hatalmába kerít az elégedetlenségérzet, meg a hang is megszólal, hogy sokkal jobb is lehetnék, de nem vagyok az, mert nem tudom letolni a seggemet az edzőterembe, és nem tudok még kevesebbet enni…

A buszon ülve hangosan korog a gyomrom, ráadásul nagyon fáj. Minden egyes korranásnál fájdalmasan összehúzom a szemöldökömet, nagyon rossz érzés. Tipikusan ez az, amikor senki se szóljon hozzám, még csak rám se merjen nézni, mert leüvöltöm a fejét. Erre angolul van egy szuper kifejezés, a hangry. Ami a „hungry”, azaz éhes, és az „angry”, azaz mérges szavak egyvelege. Hangry magyarul csak annyit tesz, hogy mérgesen éhes, vagyis annyira éhes, hogy már mérges.

Valamivel oldanom kell a feszültségem, amíg hazaérek, mégsem lehetek ideges anyára, hiszen egész hétvégén nem volt otthon.

De mivel tudnám?! Talán 10 négyzetméter sült krumplival…

33

Vad lépéseket teszek a bejárati ajtó felé, odapillantok a kocsifelhajtóra, de anya autójának nyoma sincs. Lehet, hogy még nem ért haza? Igen, valószínűleg ez lehet a magyarázat. Belépek az ajtón, és azonnal eldobom magamtól a táskámat, nekidőlök az ajtónak, és a földig csúszom. Nem bírom tovább, az arcomat a tenyerembe temetem, és csak hallgatom a semmit. A házban szinte sötét van, a csönd még soha nem esett ennyire jól. Újra jól szeretném érezni magam, vagy nem szeretnék semmit érezni. De ez, ami most van, nem állapot.

Olyan fájdalmaim vannak, mintha a csontjaimba késeket döfnének, a fejem majd szétrobban, pedig ittam elég vizet.

Valahogy feltolom magam, de nagyon elszédülök, még a látásomat is elveszítem egy pár pillanatra, rá kell támaszkodnom a mellettem álló szekrény oldalára, hogy ne essek össze. Felmászom az emeletre, leráncigálom magamról a ruhát, a tükröm elé állok, és csak nézem magamat. Nem lehet igaz, látok valakit a tükörben, de az biztos nem én vagyok. Az nem lehetek én, valami furcsa szörny néz vissza rám. A fekete szempillaspirálom elfolyt, a sötét karikáim üvöltenek a falfehér bőrömön, és még sápadtabb vagyok, mint általában. Mi történt velem? Mi lett a régi énemmel?

Kipattannak a szemeim, ránézek a mellettem lévő telefonra, és látom, hogy még csak három óra. Szuper, és most mit fogok csinálni? Hihetetlen éhségre keltem, nagyon fáj a gyomrom. A savamat a torkomban érzem, de tudom, hogy nem tudnék enni, vagyis nem tehetem. Előkapom a my fitness palt, és gyorsan kitalálok valamit a mai napra. Szerintem 400 kalória lesz a maximum, de inkább 350-re számolom ki, hogy tutira menjek.

Ahogy tekerek végig a különböző ételek között az applikációban, egyszerűen összeszorul a torkom. A fusilli tésztától kezdve a parmezánsajton át minden megfordul előttem, de én az uborkát keresem, mert én azt ehetek. Remegő kézzel írom be a mennyiséget, és közben már azon jár az agyam, hogy a maradék 302 kalóriából mit hozzak ki. A parakajalistám hétről hétre bővül, és már szinte nem is emlékszem az utolsó esetre, amikor elszabadult volna a pokol, és mindent megzabáltam, ami csak a kezem ügyébe került. Egyre tisztábban étkezem, már nem érdekel a low carb high fat sem, mert kizárt, hogy olajjal fogom tömni a képemet, persze szénhidrátot továbbra sem fogyasztok. Úgy tartja a mondás, hogy a zsír, amit megeszel, a zsír, amit viselsz. Hát én inkább viselek halat és párolt zöldségeket magamon, mint zsírt. A kezdeti lelkesedés után egyszerűen nem éreztem már jól magam ettől a diétától.

Lemegyek a konyhába inni egy pohár vizet, hátha az csillapítja kicsit háborgó gyomromat. Lehúzom a vizet, de ürességet érzek.

Nemcsak gyomortájékon, hanem belső ürességet. Most úgy érzem, hogy semmi nem lesz a régi, pedig bevallom, titkon erre számítottam. Amikor azt kívántam, hogy bárcsak felnőtt lennék, mert le kellett feküdnöm nyolckor aludni, a szüleim mindig azt mondták, hogy örüljek neki, hogy még gyerek vagyok. Azt kell mondjam, igazuk volt. Nem tudom, hogy most mi hozhatta ki belőlem a filozófust, de ilyenkor mindig úgy érzem magamat, mint valami film főszereplője. Átszellemülve bámulok kifelé a konyhaablakon. Csak az utcai lámpák sejtelmes fénye kel versenyre az éjszaka mindent elsöprő sötétségével.

Mától újra töri és matek. Talán csak a gazdasági ismeretek órát gyűlölöm jobban ennél a két tantárgynál. Nem is érzek nagy motivációt, hogy beérjek időben. Anya készülődik, én meg pizsiben és pulcsiban fekszem az ágyamon, és próbálom biztatni magam, hogy valahogy ezt a napot is túl fogom élni. Basszus, tényleg március 9-e van??!! – nézek rá a telóm képernyőjére.

Megnyitom a naptáralkalmazást, hogy tényleg megbizonyosodjak róla, hogy hétvégén valóban 14-e van-e. A gyomrom összeszűkül, és a szívem dobogását a torkomban érzem. Vasárnap van a születésnapom. Teljesen el is feledkeztem róla, vagy inkább mondjuk azt, hogy minden erőmmel azon voltam, hogy kiverjem a fejemből.

Hallok valami hangot lentről, de nem kivehető, úgyhogy felkászálódom, és kinyitom az ajtót.

– Nem hallom – kiabálom, és elindulok lefelé.

– Málnaaa?? Mi van veled?? Alszol még?? – kiabál még hangosabban.

– Jól van, jól van, már itt vagyok mögötted – kapok a fülemhez.

– Ja, bocsi – nevet anya. – Megvagy, mehetünk?

– Persze – vonom meg a vállamat.

– Akkor induljunk! – jelenti ki, és már megy is a kabátjáért.

A kocsi ajtajában összeszorítom a fogamat, mert már előre érzem, hogy a bőrülés mennyire hideg lesz. Egypár perc azért kell az ülésfűtésnek is, mire érezhetővé válik, de a lehűlt bőrfelületen ülve ez egy örökkévalóságnak tűnik. Anya első dolga, amikor beül a kocsiba, hogy bekapcsolja a rádiót. Mindig a Balázsékat szokta hallgatni, de most éppen elmehettek szünetre, mert valami borzalmas elcsépelt elektronikus zene megy, tipikusan egy olyan szám, aminek a címét sem tudom, de mivel a csapból is ez folyik, nem sikerül kiverni a fejemből.

Szerencsére a keddi napok lazák, így már csak egy unalmas angolt kell kibírni, és egy infót, amin mindig beáll a nyakam nagyon durván, meg egy matekot, amiről inkább ne is beszéljünk, és egy spanyolt kell elviselnem, ahol azzal megy el az óra, hogy az egyébként nagyon jó fej spanyoltanárt próbáljuk megfejteni, hogy éppen mit akar tőlünk.

– Aver, én mondom espanol, tú magyal.

– Balasz, Periodista – mutat Balázsra.

– Újságíró – válaszolja a fiú.

– Ániko, enfermera.

– Enfermera, enfermera… – töri a fejét Ani. – Ápolónő! – válaszol helyesen.

– Dori, abogado.

Teljes csönd, a 12 fős csoport minden tagja elkerekedett szemekkel néz.

– Áhhhh, tudjátok, a spanyolok a v-t b-nek mondják. Ez biztos az a zöld cucc, tudjátok, az a rücskös zöldség! – szólal meg Kende.

– Avokádó? – kérdezi a mellette ülő Nóri, és ennek hallatán az egész csoport hatalmas nevetésben tör ki.

– Te barooooom!! – érkeznek a kommentek.

– És ráadásul gyümölcs – mondja Nóri.

Szegény Fernando csak kínosan nevet, mert gondolom, egy szót sem ért abból, amiről beszélünk.

– Aver, váláki?

– Ügyvéd… – motyogom nagyon halkan, annyira, hogy éppen csak a mellettem ülő Bence hallja, aki minden probléma nélkül ellopja a válaszomat.

– Ügyvéd – jelenti ki hangosan és magabiztosan, hogy a tanár is hallja.

– Náon jó, Bensze!

Szuper, most ez a dicséret engem illetne… Az egyetlen szó, amit valami véletlen folytán megjegyeztem. Vagy talán azért, mert Belián ügyvédnek készül? Nőhettem volna Fernando szemében, de a baromságom, hogy nem merek megszólalni mások előtt, megakadályozott ebben. Legalább a hangommal meg lennék elégedve…

34

Korán érek haza, így már a buszon eltervezem, hogy kijegyzetelem a kémiát tökéletesen. Mivel azt mondta, hogy újraírhatom, nem hiszem, hogy összeállítana csak nekem egy teljesen új dolgozatot, úgyhogy kikeresgélem a megoldásokat a feladatokra.

Az első kérdés, hogy milyen gyakorlati jelentősége van a felsorolt anyagoknak.

A nitrogénhez csak annyit írtam, hogy a levegő 78%-a, a kénhez semmit nem tudtam, a hidrogén-kloridhoz azt, hogy ipari használat, a nemesgázokhoz pedig, hogy világítás. Hát, gondolom, ennél a feladatnál nem ezt várta… Így utólag végignézve ezen a dolgozaton, már értem, hogy miért nem lett hármas. Folytatom a feladatokat, de ez így megy végig, mindegyik feladathoz írtam valamit, de elég szerencsétlen válaszokat adtam. Úristen, ezek után még szóba áll velem a tanár úr?! Eljutottam az oldatos számolós feladathoz.

Kb. másfél óra elteltével büszkén állíthatom, hogy készen vagyok, tökéletesen kijegyzeteltem az egészet. Már 5 óra van, úgyhogy itt az ideje vacsorát főzni. Benézek a hűtőbe, de bárhogy keresem, valaki eltüntette a cukkinimet. Most mi lesz??

A többi zöldség, ami még itthon van, az több kalória, mint amit én előre kiszámoltam magamnak. Körbenézek még egyszer a hűtőben, hátha csak elkerülte a figyelmemet, de nem, nincs sehol… Még van egy órám, mert hat után én már egy falatot sem eszem. Villámgyorsasággal beleugrom a cipőmbe, és már veszem is a kabátomat, mert indulok a közeli kisboltba cukkiniért. Egész úton magamat szidom, hogy lehetek ekkora barom, hogy nem nézem meg, mi van otthon. Én hülye, most megint a saját figyelmetlenségem miatt szívok itt a mínusz negyven fokban. Mikor végre megérkezem a bolthoz, sajnos tudomásul kell vennem, hogy a kis sarki közértben nem árulnak cukkinit. Sebaj, megyek tovább, mert az utcában még van egy másik üzlet is. Már sötétedik, és nagyon nem szeretek sötétben egyedül mászkálni. Ilyen helyzetbe hozom magam azzal, hogy nem tudok gondolkodni, és bemenni suli után a boltba. Végre megérkezem a második bolthoz, de csodák csodájára itt sincs cukkini, igaz, nagyon kínálgatják az uborkájukat, de az nem cukkini, bármennyire is közeli rokonok. Majdnem felrobbanok, legalább hússzor kell elmondanom, hogy nem, nem akarok uborkát vásárolni. Ez olyan, mintha átmennék a barátnőmhöz, hogy dumáljak vele, de az anyukája azt mondaná, hogy Jolika nincs itthon, de a húgával, Julikával tudsz beszélni. De nekem Jolika kell!!!!! Na mindegy, veszek egy mély lélegzetet, és továbbindulok. Addig biztos, hogy nem megyek haza, amíg nincsen meg a cukkinim! Különben ma nem ehetek már semmit, és elég éhes vagyok. Végül 6 óra előtt 10 perccel beesek az ajtón.

A negyedik boltban kaptam cukkinit. Igaz, szegény kicsit nyomott, meg az egyik vége rohad, de vettem belőle hármat.

Abból csak össze tudok szedni valamennyit. Hát tíz perc alatt sem készítettem még vacsorát és fogyasztottam el. Gyorsan összefőzöm egy kis paradicsommal, fűszerezem, belevágok egy kis sonkát, és kész is az ultimate 100 kalóriás vacsi. Anya mostanában csak fél hét körül ér haza, aminek én nagyon örülök, mert így nyugodtan meg tudok vacsizni. Kicsit ledőlök a kanapén egy jó nagy üveg vízzel, a meleg vizes palackommal és az ipademmel, hogy olvasgassak egy kis MPA-t. Kommentelek, segítek és kérdezek is. A mai napon legnépszerűbb posztnak az a címe, hogy „Tudni akarod, mennyit fogyj még? Kérdezz meg valakit itt!” Ez leegyszerűsítve arról szól, hogy leírod, milyen magas vagy, hány kiló, mennyi a BMI-d, és a következő ember, aki kommentel, ír neked egy számot, hogy szerinte még mennyit kéne fogynod. Ez felkeltette az érdeklődésemet, így gondoltam, miért ne. Gyorsan bepötyögtem, hogy 174 cm, 48 kg és 16-os BMI. Pár perc múlva már érkezett is a válasz, hogy, mondjuk, még három kilót, hogy kerek legyen, de inkább semennyit, mert már így is elég vékony vagyok. Wow! Ez meglepett, mondjuk, ráhibázott, mert a 45 kg a célsúlyom, de gondolom, ha elérem, ez változni fog. Még odaírta, hogy vigyázzak magamra, és hogy öleléseket küld. Milyen kedves.

Ahogy végignéztem a poszton, látom, hogy majdnem nekem van a legalacsonyabb BMI-m. Van rajtam kívül még pár 16-os, meg egy-két 14-es, de én biztosan a legvékonyabbak közé tartozom, ami azért fura.

A szekrényem előtt állok, már vagy tíz perce. Felpróbáltam a fél ruhatáramat, persze szigorúan csak a fekete és szürke árnyalatait, de mindenem nagy. Azt hiszem, meg kéne mérnem magamat. Az elmúlt egy hétben kihagytam a méreckedést, mert az emésztésem tejesen belassulhatott, szerintem már alig égetek kalóriát. Ráveszem magam, hogy eltotyogjak a szeretett mérlegecskémig. Ráállok, és az agyam eldobom. 47,1!!! Gyorsan lelépek róla, és kb. 5 másodpercig örömtáncot járok. Álmomban nem gondoltam volna, hogy ma reggel majdnem 1 kilóval kevesebbet fog mutatni. Elég sok ideig álltam a 48 kilón, már azt hittem, soha nem fogom átlépni. Persze ez az öröm nem tart tovább pár percnél. Mikor visszaérek a szekrényemhez, tovább folytatom a kutakodást. Utálom, ahogy a ruhák állnak rajtam, nagyon rossz alakom van. 16-os BMI-vel is úgy nézhetek ki mások szemében, mint egy teljesen normális lány. Persze én nem tudom levenni a szememet a hatalmas csülkeimről, és csak elégtelenséget érzek, mert nem elég nagy a lyuk a két combom között. Nagyon aránytalan vagyok. A felsőtestem sokkal vékonyabb, ha egyáltalán nevezhetjük annak, mondjuk azt inkább, hogy kisebb… Mellem már szinte nincs, olyan vagyok felül, mint egy fiú. Nem is emlékszem az utolsó napra, amikor volt rajtam melltartó, mert nincs mit tartania. A mérlegen állva mindig van egy halvány reményem, hogy hátha végre vékonynak fogom magamat látni, de ez a remény azonnal elillan, ahogy a gyilkos tükörhöz érek. Semmi izom nincs rajtam, olyan vagyok, mint egy puding, el kéne kezdenem edzeni, de az energiám is egyre fogy. Amióta elhagytam az 50 kilót, azóta az erőm kb. a felére csökkent, és a tüneteim is felerősödtek. Kicsit elgondolkozom, hogy mit csinálhatnék jobban, miközben a tükör előtt a combomon markolászom a hájat. Közben a nagy elkeseredésem miatt még a végén el is fogok késni. Úgyhogy felkapom a 3 réteg pólóra a szokásos szürke pulcsimat, a fekete stretch nadrágomat, egy hosszú zoknit, és egy Adidas stan smith tornacipőt. Elmegyek fogat mosni másodszorra is, mert a gyomorsavamtól nagyon rossz íz van a számban. Nagy nehezen ráveszem magamat, hogy megfésülködjek, mert amióta szinte csomókban hullik a hajam, nem a kedvenc szórakozásom hajat kefélni. Csinálok egy hanyag kis kontyot, felveszem a szokásos fekete keretes Ray-Ban szemüvegemet, hogy az éjsötét karikáimat is tudjam valamivel leplezni, ha már korrektort nem használok a bőröm szárazsága miatt.

35

Ma meggyőztem anyát, hogy otthon maradhassak. Most egyébként még okom is volt, mert eléggé fáj a fejem, kicsit az orrom is folyik, lehet, hogy megfáztam a nagy cukkinivadászatban. Legalább felhasználhatom az egész napot arra, hogy kémiát tanulok, és arra, hogy kitaláljak egy jó indokot a szülinapomra, hogy miért nem eszem tortát. Először az utóbbival kezdem, mert már ismerem magamat annyira, hogy akkor leszek csak nyugodt, ha először megoldom azt, ami jobban nyomja a lelkemet. Elkezd kattogni az agyam, ha evéstémáról van szó, vág, mint a borotva. Anya, mondjuk, annyit tud, hogy egészségesen próbálok étkezni, de azt azért nehezen hiszem, hogy megértené, hogy egyetlenegy napot sem hagyhatok ki az évből. Tovább kell kutakodnom az agyamban.

Lassan már olyan vagyok, mint Micimackó. Gondolj, gondolj…

vakargatom a fejemet, mint a nagy sárga maci. Aztán hirtelen beugrik, AGYVIHAR! Ebben a pillanatban átváltoztam Jimmy Neutronná. Jimmy Neutron az animációs sorozatban egy kiskorú zsenit játszik, aki mindig feltalált valami hatalmasat, és neki volt ez a híres szövege. Ja, és volt egy robotkutyája, Goddard. Őt szerettem a legjobban. Jimmy volt az egyik kedvenc rajzfilmem kisebb koromban, vagyis még most is az lenne, ha lenne Nickelodeonunk, és nem szüntették volna meg a sorozatot. Az eget rengető ötletem, hogy nem szólok előre, csak a tortázás előtt szépen diszkréten megemlítem, hogy előjött újra az ekcémám, és nem tudok semmilyen tejet vagy tejszármazékot tartalmazó ételt enni anélkül, hogy ne jönnének ki a pokoli kis viszkető hólyagok a könyökhajlatomban. Na, ezt megoldottam, úgyhogy jöhet a kémia, azt pont ebédig be tudom fejezni.

Úgy érzem, kijelenthetem, hogy 110%-os lesz a dolgozatom.

Mondjuk, jó lett volna, ha elsőre is meg tudom így írni. Tanulás közben teljesen elfeledkeztem a vízivásról. Már egy óra, és még nem ittam meg az egy literemet. Ez elég szomorú, mert rendesen be kell osztanom az időmet, hogy beleférjen a napomba 4 liter víz.

Mivel már fél kettő, így megengedem magamnak, hogy nekiálljak az ebédfőzésnek. Ma a kedvencemet csinálom, azaz brokkolikrémlevest. Na persze nem tejszínnel készítve, és sajtos pirítóssal tálalva, hanem vízzel turmixolva. Annyira finom!

Kicsit lelkiismeret-furdalásom is van, amiért ilyen finom ételeket eszem, és közben anorexiásnak mondom magamat. A finom ételek általában kalóriabombák, ezért érzem ezt. Szóval szürcsölöm a kis 70 kalóriás leveskémet, és közben elveszek az internet rejtelmeiben. Nézegetek online edzésterveket, hogy hátha egyszer még edzeni fogok. Emlékszem, Lili gyakran beszólt nekem, hogy miért nem sportolok valamit. „Ha így folytatod, el fogod veszíteni ezt a csodás pasit” – mondta.

Tényleg így lett. Elvetted tőlem… „A pasiknak fontos a tökéletes alak. Imádják az izmos, kerek feneket.” Ő lovagolni is járt, meg squasholni, nem tudom, hogy volt mindenre ideje. De lehet, hogy most együtt csinálják mindezt, a két nagy sportoló.

Az MPA-n is most az edzés alfórumban keresgélek. Próbálok egy kis inspirációt és útmutatót keresni, hogyan kezdjem el a testedzést, amikor valami egészen megdöbbentővel találom szembe magamat. „Skinny Fat”, csak ennyit látok címként, ami csúnya fordításban annyit takar, hogy hájas vékony. Gyorsan rámegyek, mert nagyon izgat, hogy ez mit rejthet, attól függetlenül, hogy félek a választól. A kérdező csajszi feltöltött az egyébként vékony lábairól egy képet, és azt kérdezi, hogy mit gondolunk, ő skinny fat-e. Hát, őszintén megmondva még most sem tudom, mit jelent ez, de azért van egy sejtésem. Szerencsére nem én vagyok az egyetlen, aki nincs tisztában ezzel teljesen, mert a következő felhasználó meg is kérdezte, hogy ez mit takar. Aha, most már okosabb vagyok, mindennap tanulhat valamit az ember. Szóval azok a táplálkozási zavarosok lesznek ilyen „hájas” cuccok, akik semmit nem edzenek a fogyásuk során. Az éhezéssel a test konkrétan felzabálja az izmait energia gyanánt, főleg ha kevés fehérjét viszel be, és nem edzel. Hát ez kicsit ijesztően hangzik. És az ilyen skinny fat emberek mindig nagyon vékonyak, de kb. semmi izmuk és kondijuk nincs, mert többet fogytak izomból, mint zsírból. Felpattanok az ágyamról, és azonnal letolom a nadrágomat, hogy felmérjem, ez mennyire igaz rám, de sajnos rá kell jönnöm, hogy ezt a dolgot rólam mintázták. Na jó, most tényleg megfogadom, hogy elkezdek edzeni. Igaz, ezt már vagy kétszázszor megígértem magamnak, és az is igaz, hogy ha csak rágondolok az edzésre, már attól elkezdek szédülni. De azért most elég elszánt vagyok. Végül is szegény lány nem kapott rá választ, hogy mit gondolunk róla…

Elég fura, hogy anya idén nem nyaggatott azzal, mit kérek szülinapomra, hogy őszinte legyek, kicsit félek is, mire készül.

Ha jobban belegondolok, nem is tett semmilyen említést a szülimmel kapcsolatban. Gondolom, a szokásos nagycsaládi összejövetel lesz… azzal a különbséggel, hogy idén valaki hiányozni fog. Egy nagyon fontos valaki, aki tavaly, a 16.

szülinapomon itt volt velünk. Belián.

Óóó, ezek a rohadt péntekek… Miért nem tartozhat a péntek is a hétvégéhez? Szerintem úgy lenne fair… Vajon ha miniszterelnök lennék, bevezethetném a háromnapos hétvégét?

Legszívesebben ma sem jöttem volna suliba, de anya azt mondta, nem tehetem meg, hogy délután bemegyek dogát írni, viszont az órákat ellógom, szóval így fél nap alatt felépültem a tegnapi hatalmas náthámból. Nem akartam veszekedni, úgyhogy inkább engedelmeskedtem. Pedig szeretek otthon lenni hét közben, mert akkor teljesen üres a ház, és így egyedül maradhatok a gondolataimmal, anélkül, hogy bárki megzavarna.

A folyosón lévő kis barna fapadon ülök, és ismételgetem a kémiát. Hirtelen valami borzasztó nagy kiabálást hallok a teremből, és pár másodperc múlva valami ritka rosszat sejtető hangot is. Kicsit megnyújtózom oldalra a nyakammal, mert ebből a szögből pont belátok. A hangokból és a látottakból ítélve a fiúk betörtek egy ablakot. Na, ebből még hatalmas botrány lesz… Már előre látom, hogy mekkora kiabálás lesz a srácok között, hogy AKKOR KI IS a hibás??

– Te voltál az, te rohadék!

– Nem, nem igaz, te löktél neki, te kis buzi!

– Menjél már a pííí…

Na jó, ez nekem már túl trágár, úgyhogy szépen megfogom a táskámat, és inkább elindulok az énekterem felé. Távolodom a teremtől, de még így is hallom a fiúk üvöltözését.

Utolsó óra után már rohanok is fel a termtudra, mert 14:50-ig tart hivatalosan az órám, de mindig tovább tartja a tanár vagy öt perccel. Amint felérek a másodikon lévő lépcsőfordulóhoz, kicsit a falnak támaszkodom, mert teljesen elfogyott a levegőm.

Kifújom magam, hogy teljesen normálisnak tűnjek. Bekopogok a termtudtanári ajtaján, és pár másodperc múlva be is lépek.

– Jó napot! – köszönök vékony hangon, mert amikor tanárokkal beszélek, mindig ilyen lesz a hangom.

– Szia, gyere, csüccs le! Mindjárt kinyomtatom a dolgozatot, aztán leülsz valahol, oké?

Kellemetlen csendben ülök, mert a tanár úr éppen keresi a dogát a gépén. Végül a nyomtató hangja töri ezt meg.

– Periódusos rendszered van? – nyújtja át a lapot.

– Persze, persze – bólogatok.

– Nézd át, légyszi, hogy minden világos-e – mondja.

Átfutom a szememmel, és magam elé idézem az otthon tökéletesen kidolgozott feladatokat.

– Minden rendben – válaszolom.

– Jól van, akkor ülj le itt, vagy menj be az egyik terembe, de a folyosón is leülhetsz, ha ott szimpatikusabb.

– Oké – válaszolom, és elindulok az ajtó felé.

Kinézek a folyosóra, teljesen üres, úgyhogy inkább azt választom.

Leülök a teknősök melletti asztalhoz, hátha lélekben támogatnak egy kicsit, olyan cukik, és elkezdem kitölteni a feladatokat, mint a gép. Kb. 5 perc alatt végzek is vele, mert villámtempóban vetem papírra a betűket, nehogy elfelejtsem a többi választ, amíg a szép külalakkal bíbelődöm. Átnézem, kicsit húzom az időt, hogy azért mégse adjam be tíz perc után azt a témazárót, amit normális esetben dupla órán írunk.

Átnézem még vagy ötször, aztán úgy döntök, hogy inkább beadom.

– Kijavítsam most gyorsan?

– Nekem mindegy – vonom meg a vállam.

– Hát az a jobb, nem? – És már neki is lát.

Erre csak mosolygok egyet, és lehuppanok a nagy szürke kanapéra.

– Ez hibátlan – szólal meg, és a megjegyzés hallatán kicsit megkönnyebbülök.

Babrál az online naplóval, én meg vele szemben állok, elég esetlenül, és szokás szerint húzogatom a pulcsim ujját.

– Mit szólsz, ha megegyezünk 90%-ban? – kérdezi.

– Tökéletes – válaszolom lelkesen.

– Jól van. – És erre feláll az asztalától, és elkezd keresgélni a mellette lévő szekrényben. Először azt hittem, hogy ezzel akar lerázni, de elindul felém.

– Jól vagy, minden rendben? – teszi a vállamra a kezét a szokásos módon.

– Jól vagyok – válaszolom vékony hangon.

– Biztos? – néz rám.

Vadul bólogatok.

– Vigyázz magadra, dumálnék még veled, de muszáj mennem órát tartani. Majd legközelebb bepótoljuk – kacsint rám.

– Nem akarok zavarni.

– Málni, te sosem zavarsz.

Rámosolygok, és elköszönök.

36

Már ma is gyomorgörccsel kelek, a holnap miatt. Nagyon gyanús nekem anya, hogy egyáltalán semmit nem szólt a szülinapommal kapcsolatban.

– Jó reggelt – köszönök anyának gyanakodva.

– Szia, szivi – néz fel a számítógépéből. – Mi újság? – kérdezi érdeklődve.

– Semmi… – Ezzel lehet, hogy szegénynek elveszem a lelkesedését, de nem akarok beszélgetni.

– Az nem sok – kuncog anya.

Szerencsére anya háttal ül a konyhának, így nem tud beleszólni a reggelimbe.

Kiveszek egy laktózmentes natúr joghurtot, és szórok rá egy kis fahéjat. Keresem a szokásos kanalat, amivel minden reggel enni szoktam, mert pont jó a mérete.

Mivel elég gyorsan végeztem ezzel a joghurt–fahéj párossal, elkezdek matatni a fiókban, hogy becsapjam anyát némi hangeffektussal, mert tuti rá fog kérdezni, mit eszem.

– Mit eszel? – Már érkezik is a kérdés, miközben megpróbáltam láthatatlanul fellibbenni.

– Ööö, egy kis müzlit, joghurtot, meg gyümit. Gondoltam, megengedhetek egy kis félrelépést a holnapi szülinapom alkalmából – válaszolom felhozva a témát, hátha kihúzok belőle valamit, vagy legalább le tudok olvasni valamit a viselkedéséből.

Plusz ezzel megalapozom a holnapi tortanemevést, mert így anyu nem hiszi azt, hogy egy nap sem térek el az „egészséges” életmódomtól.

– Húha, jól hangzik. Nekem is csinálhatnál ilyet!

Biztos ízlene a sovány joghurt és fahéj kombó – gondolom magamban gúnyosan, és egy mosollyal reagálok. Szóval ez a kis rögtönzött tervem nem jött be.

Ahogy halad előre a nap, egyre jobban izgulok a holnap miatt. De nem olyan értelemben, mint amikor kisgyerek voltam, és alig bírtam elaludni, amiatt, hogy mit fogok kapni, és hogy milyen tortám lesz. Ebben az évben először tekintek úgy a szülinapomra, mint egy teljesen átlagos napra, csak egy a sok közül.

Minden évben Bence az első, aki már éjfélkor felköszönt, ezt már sok-sok éve így csinálja, sosem hagyja ki. Egyfajta verseny alakult ki köztük Lilivel, hogy ki tud előbb boldog szülinapot kívánni, de szinte mindig Bence nyert. Tavaly csatlakozott hozzá a szerelmem, Belián is, de hiába igyekeztek, Bence megelőzte őket, ő már 00:00 óra után 10 másodperccel üzent.

Bence mindig azt mondta, amikor megkérdeztem tőle, miért nem bírja Lilit, hogy iszonyú felszínes lány. Nem érdekli semmi más, csak a kinézete, a sminkje, a bulizás és a pasik. Meg hogy buta… És azért barátkozik velem, hogy komolyan vegyék. „ Lili pontosan tudja, hogy az imidzséhez kell egy ilyen okos, intelligens szépség, mint amilyen te vagy, különben sosem vennék komolyan abban a körökben, ahol mozogni szeretne.

Benned van valami hűvös elegancia, valami királynői attitűd, ami nagyon különleges” – mondta.

Királynői attitűd? Ha tudnák, hogy ez mindig is az önbizalomhiányomból fakadt… Hogy én belül egy nyominak éreztem magam a legtöbbször. De lám, Lilivel kapcsolatban igaza volt. Szegény Bencus, jobban kellett volna hallgatnom rá.

Sajnos rám jött az álmatlanság, és már itt fekszem vagy három órája. Kijött belőlem a nagy gondolkodó énem, és ilyenkor általában önmarcangolásba kezdek. Egy éve minden teljesen más volt, nem gondoltam volna, hogy itt leszek, ahol vagyok, mármint persze nem az ágyamra célzok… Mi lesz jövőre? Lehet, hogy akkorra már biztos elérem a célsúlyomat, sőt! Tavaly Beliántól egy csodálatosan szép ezüstkarkötőt kaptam. Ő csináltatta személyesen nekem, és olyan thomas sabo jellegű kis charmok vannak rajta. Van rajta egy angyalszárny, egy szívecske, egy nyuszi, mert mindig kisnyuszinak hívott, egy Eiffel-torony, mert Franciaország a szívem csücske. Még ezeken kívül csináltatott rá egy négylevelű lóherét, és egy kulcsot is. És írt hozzá kézzel egy levelet, hogy melyiknél mire gondolt, amikor kiválasztotta. Lehet erre mást mondani, mint hogy édes?

Mézédesen cukorborsó, de még ez sem elég, talán a szteviához tudnám hasonlítani, ami egy természetes édesítőszer, 300-szor édesebb a cukornál, furcsa ízű, és nem utolsósorban nullkalóriás. De, hogy őszinte legyek, utálom a szteviát…

37

Fél hétkor keltem, gondolom, azért, mert kicsit ideges vagyok.

Kipattanok az ágyból, hátha megkapom már így korán reggel a legszebb ajándékot a számomra, a fogyást. Nagy izgalommal állok rá a mérlegre, hátha történt valami szülinapi csoda. Hát nem. Gyorsan leugrom a mérlegről ijedségemben.

Híztam 10 dekát tegnap óta. Na, már reggel 7 előtt megalapozott a napom.

Próbálok haláli csendben lecsurogni a lépcsőn, hogy anyáékat még véletlenül se verjem fel. Iszom egy zöldteát, hogy egy kis energiára leljek, és eltervezem, hogy ma inkább nem reggelizek, mert ki tudja, mit hoz még a mai nap.

9 órakor már szinte reflexből felveszem a telefont, mert a nagyszüleim minden évben pontosan kilenckor hívnak.

Szerencsére idén vasárnapra esett, úgyhogy nem kellett kellemetlenül kikéredzkednem óráról. Kicsit halogatom, hogy anyumék elé kerüljek, de tudom, hogy egyszer le kell mennem, mert különben ők jönnek fel. Úgyhogy legyünk túl rajta. Ahogy láthatóvá válok anyának, hangosan rám kiált.

– BOLDOG SZÜLINAPOT! – kiáltja mosolyogva, és a két kezét széttárva.

Felveszem a mű lelkes mosolyomat, és közelítek anyuhoz, hogy megölelgethessen.

– El sem hiszem, hogy ilyen gyorsan eltelt 17 év – mondja kicsit elérzékenyülve.

– Anya, azért nehogy elkezdj itt nekem sírni. Ez csak egy szülinap…

– Már ünnepelni sem lehet? – kérdezi viccesen. – Kérsz valami reggelit, egyetlenem? – pörög.

– Hát tudod, reggeliztem korábban, mert fent vagyok már egy ideje… – füllentem.

– Tényleg? És elmosogattál, vagy mi? Mert nem volt rumli a konyhában, amikor lejöttem.

Basszus, erre nem gondoltam, hirtelen kihordok egy kisebb szívrohamot.

– Hát tudod, tegnap nagyon ízlett az a müzli, és ma is csak egy olyat dobtam össze magamnak. Fent van még a szobámban a tányér.

– Ja jó, akkor felmegyek érte, mert be akarom indítani a mosogatógépet – indul felfelé anya.

Na basszus, most meg a víz ver ki.

– Jajj, ne, ezért ne menj fel! Majd később berakod, vagy majd elmosom én azt az egy tányért! – állítom meg.

– Jól van… Ahogy a szülinapos akarja – kacsint egyet anya.

Basszus, most csempészhetek fel egy piszkos tálat a szobámba…

– Apa? – kérdezem egypár perc csend után.

– Lerendelték a pécsi kórházba… Csak holnap jön, de ő is boldog szülinapot kíván – forgatja anya a szemét.

– De nem úgy volt, hogy ma nem dolgozik? – nézek rá összehúzott szemöldökkel.

– Valami életbe vágóan fontos ügy miatt kellett elmennie. De ezt inkább majd tőle kérdezd…

– Óhh, értem. Egyébként ez mindig így volt? Mert akkor nem csodálom, hogy nincs testvérem. Csoda, hogy engem összehoztatok – szúrom oda, de aztán leállok a témával, mert anya tekintete egy pillanatra elfelhősödik. Aztán megrázza kicsit a fejét, látszik, hogy ma boldogságot és örömet szeretne maga körül, elvégre épp 17 éves a lánya.

– És van valami ötleted, hogy mit szeretnél ma csinálni? – kérdezi.

– Nincs – vonom meg a vállam. – Viszont, anya?

– Igen, muki?

– Áhh, semmi.

Anya csak kérdően néz rám, én meg megrázom a fejemet, és legyintek egyet, ezzel jelezve, hogy nem fontos. Csak a tortára akartam rákérdezni, de inkább majd kicsit később, hogy ne fogjon gyanút.

Anya kb. tízpercenként megkérdezi, hogy mit csináljunk, de mivel mindig az a válaszom, hogy nem szeretnék elmenni itthonról, kitalálja, hogy Monopolyzzunk. Monopoly, mert az volt kiskoromban a kedvenc játékom, és ez egy húdejó retro játék lesz, mondja ő. Nem akarok nemet mondani, úgyhogy most kezdődik a hatalmas játék.

– Na, akkor ki legyen a bankos? – kérdezi izgatottan a kicsit ütött-kopott Spongya Bobos monopoly dobozát turkálva.

– Nekem mindegy – vonom meg a vállamat.

– Oké, akkor legyél te, mégis te vagy az ünnepelt.

– Én mint ünnepelt szívesen átadom inkább neked.

– Ahogy szeretnéd – tárja szét a kezeit.

A Monopolyban a hosszú előkészület a legrosszabb. Mire kiosztjuk a furcsa színes papírpénzeket és berendezzük a táblát, addigra pont elmegy az összes kedvünk a játéktól, ami egyébként sem volt, legalábbis nekem. De persze azért, ha már elővettük, játszunk is egy kicsit.

Kb. már 5 perce megy ez a szuper izgalmas játék, amikor én egy hármas dobással pont egy mentőövmezőre érkezem. Ez egészen izgalomba hoz, még anyának is felfedezek egy kis félelmet a szemében, hogy még a végén le fogom őt győzni.

Nagy bizalommal húzok egy kártyát, de rám valló szerencsével ez áll rajta:

„A házadat megették a fonalférgek, a munkálatok miatt egy körből kimaradsz.”

– Anya, ez egy szar játék.

Hát igen ez lett anya hatalmas ötletéből, de ezt már előre is megmondtam volna.

Miközben rendszerezzük a pénzeket, anya vagy hatvanszor rákérdez még, hogy mit akarok csinálni.

– Vagy nézzünk meg egy filmet? Csinálunk popcornt, meg minden! – lelkesedik anya.

– Ne, most nincs hozzá kedvem.

– De benne van DiCaprio új filmje!!

– Tudod, hogy nem szeretek napközben filmezni…

Húú, anya nagyon fárasztó, lehet, hogy mégis jobb, amikor a 14-e hétköznapra esik?

Végül csak addig mondogatja ezt a filmezést, amíg belemegyek. Egyébként tényleg nagyon jó a film, úgyhogy nem bánom, legalább nem kell beszélgetni több mint két óráig.

Épphogy befejezzük a mozizást, és már csönget is valaki. A nagyszüleim. A szokásos reggeli köszöntés után jöhet a szokásos délutáni ünneplés. Az ajtóban állnak, hatalmas mosollyal az arcukon, egy lufival, és aminek egyáltalán nem örülök, egy tortás dobozzal. Nagyon remélem, hogy abban a hatalmas fehér dobozban nem az van, amire gondolok, mert a nagyszüleimnek aztán magyarázhatom a tudatos táplálkozás rejtelmeit. Miközben veszem a lépcsőfokokat, a mosoly az arcomra fagy, kicsit átalakul egyfajta rémült vigyorrá, és a szememet még mindig nem tudom levenni a cukrászda logójával ellátott dobozról. Úgy nézek rá, mint a legnagyobb ellenségemre, nagyon félek tőle. Nem szeretnék ránézni, hozzáérni, sőt még a szagát sem szeretném érezni, nehogy a fáradt szervezetem még a szagától is hízzon.

– Szia, kincsem! – kiált rám a nagyi.

– Szia, nagyi, nagypapi – köszöntöm őket.

– Gyere már ide, hadd ölelgessünk meg!

A hatalmas ölelés közepette én csak nyekkenek egyet, mert szó szerint összenyomnak.

– Gyertek beljebb, vetkőzzetek le – szólok nekik, mielőtt belekezdhetnének a „mi újság veled”-témába már az ajtóban.

– Na és mi újság az egyetlen kisunokámmal? – kérdezi a nagypapám.

– Semmi különös – válaszolom.

– Suli? – kérdezi a nagymamám.

– Uncsi…

– Ti beszélgessetek csak, én addig hozok mindenkinek üdítőt – pattan fel anyu.

– Nekem ne hideget, tudod, hogy azonnal megfájdul a torkom – szól a nagypapám.

– Olyan vékony vagy… Eszel te rendesen? – méreget a nagyi.

– Igen! – vágom rá azonnal. – Mostanában én főzök, és mindig elég nagy tésztaadagokat eszem – nyugtatom meg őket, de azért hirtelen felmegy egy kicsit a pulzusom. Hatalmas szerencse, hogy ezt nem hallotta anya. Valahogy el kell velük hitetnem, hogy teljesen normálisak az étkezési szokásaim.

Közben anya megérkezik fejenként egy almalével, és mivel mindenki beleiszik, ezért úgy érzem, nekem is kéne. A poharat a számhoz emelem, de annyira összeszorítom, hogy még véletlenül se juthasson be egy csepp sem.

Nagyon pörög az agyam, muszáj találnom valami témát, amiről beszélhetünk. Fel kell tartanom őket, hogy még véletlenül se jusson senkinek eszébe a tortázás.

– Hogy vagytok? – érdeklődöm az egészségi állapotuk felől.

Erről bizonyos kor felett egész sokáig képesek beszélni.

– Á, hagyjuk, fáj a csípőm, alig megyek, állítólag protézis kellene, de nincs kedvem kés alá feküdni… – fogja az oldalát nagyapám, mutatva, hol van a probléma.

– Ó, ismerek pedig egy sebészt, aki tanácsot tudna adni.

Vagyis hallottam róla, hogy van a családban, mert már elég régen láttam – mondom gúnyosan, mert még mindig fáj, hogy apa nincs jelen.

– A vérnyomásom sem az igazi. Ki-kiugrál – folytatja nagyapa.

– Nem hiszem el, panaszkodsz itt az unokád szülinapján!

Kutya bajod, nem kell napjában negyvenszer megmérni… – inti le őt nagyanyám, pedig hagyhatná még egy kicsit beszélni, addig sem kell a tortával foglalkozni.

– Na, akkor jöhet a torta? – kérdezi anyu.

Persze épphogy rágondoltam, máris valaki megérezte, hogy itt az ideje. Na, ez érdekes lesz, de az biztos, hogy én nem eszem belőle…

– Menjünk az asztalhoz – javasolja anya, és egyszerre megindul a nem túl nagy társaság.

Látom, ahogy anya kicsomagolja az egészen elképesztően jól kinéző karamellatortát. A kedvenc cukrászdámból származik.

Mit meg nem adnék egy kalóriamentes szeletért, de persze ez csak álom marad. Igazán feltalálhatnának egy tablettát, ami hatástalanítja a kalóriákat… Fel kéne találnom, biztos jól keresnék belőle. Hülyeségeket beszélek magamban, biztos megcsapott a tetején lévő keksz varázslatos illata. Mire feleszmélek megbabonázott gondolataimból, hirtelen szembe találom magam magával az ördöggel. Előttem ül az asztalom, ártatlanul. Álcázza magát, egy édes krémes külsőt vett fel, de nem szabad bedőlni a látszatnak, gyilkos. Szikrákat szór rá a szemem, de közben összeszorul a gyomrom, és legszívesebben sírnék, hogy beleehessek, de az kizárt, olyan nem létezik, hogy én ebből egy falatot is a számhoz emeljek.

– Boldog szülinapot, boldog szülinapot, boldog szülinapot, Málna, boldog szülinapot! – énekli mindenki, miközben égnek a gyertyák és megy a tűzijáték.

Próbálok egy mosolyt erőltetni az arcomra, de nem tudom levenni a süteményről a szememet. Félek, hogy megtámad, rám ugrik, vagy valami. Tudom, kicsit beteg gondolat…

– Kívánj valamit, el ne felejtsd! – szól rám a nagyi, de ha tudná, hogy reggel óta fogalmazgatom, hogy pontosan mit is kívánjak, biztos nem szólt volna.

Elszámolok magamban háromig, és mivel mindenki lelkesen néz, ezért az asztal alatt gyorsan összekulcsolom az ujjaimat, veszek egy mély lélegzetet, és elfújom. Azt kívánom, hogy legyek annyira vékony, amennyire csak lehet, és olyan könnyű, hogy felkapjon a szél.

– Na, mit kívántál? – kérdezi nagypapám érdeklődve.

– Nagyapa, nem mondhatja el! Akkor nem fog teljesülni! – kiabál rá a nagyi.

Nagypapám erre válaszul csak ártatlanul felteszi a kezét.

Anya fontoskodóan készíti az evőeszközöket, és hozza a kést. Imádom, amikor ezeken a különleges alkalmakon úgy tesz, mintha ő lenne a világ legtörődőbb anyja. Tulajdonképpen eléggé zaklatott vagyok, hogy előttem csücsül egy csodálatos aranybarna égetett cukorillatú torta, de utálom, pfuj, gonosz.

Még mindig nem tudom, hogy fogom kikerülni ezt a tortaevést, de a pulzusom már az egekbe szökött. Inkább mondjam meg nekik, hogy nagyon glutén- és laktózérzékeny vagyok, hogy azonnal, ha eszem valamit, amit nem bírok, rosszul leszek?

Vagy inkább rejtsem valahova? Basszus, ilyenkor kívánom azt, hogy bárcsak lenne egy kutyám. Mint Áronnak. Felírom a képzeletbeli anorexia must have listámra, mert egy kutya mindig jól jön, csak ledobod neki a kaját, ő meg boldogan, a másodperc töredéke alatt eltünteti. Na de vissza az eredeti témához, ahogy látom, nem fogom tudni elrejteni ezt a szelet tortát, úgyhogy inkább szólok. Felállok, és odaállok anya mellé a konyhában, aki éppen tányérokat és pezsgőspoharakat szed elő az epres gyerekpezsgőnek. Jajj, mik lesznek még itt a nap folyamán?!

– Anya, ez abból a laktóz- és gluténmentes cukrászdából van, ugye? – bökök orral a torta felé, ami végre kellő távolságba került tőlem.

Anya elkerekedett szemekkel néz rám.

– Tudod, említettem, hogy van egy ilyen cukrászda a városban, azt hittem, szóltál nekik, hogy csak onnan ehetek, mert laktózérzékeny vagyok – füllentem.

Szegény anya szemei még nagyobbra nyílnak, és a homlokán megjelennek ráncok is. Fogalma sincs, hogy miről beszélek. Úgy érzem, ez a teljes értetlenség egy új szintje, talán ha még mondanék valamit erről, az álla a pincéig zuhanna.

– Ööö, nem hiszem… – válaszol végül nagy nehezen. – De akkor ez azt jelenti, hogy nem is ehetsz belőle? – biggyeszti le a száját.

– Hát, sajnos eléggé úgy tűnik… – mondom kicsit letörten, mert a színészi képességeim egyszerűen fenomenálisak.

– Nem baj, majd cserébe elmegyünk a héten oda.

– Oké – válaszolom nyugodt szívvel, mert tudom, hogy úgysem lesz ideje, és úgy érzem, ez egy jó kifogás volt, úgyhogy ezt meg felírom a képzeletbeli evés elleni kifogások listájára.

– De azért gyerekpezsgőt ihatsz, ugye? Abban tudtommal nincs laktóz, meg ez a gluténdolog…

Forgatom magamban a szemem, de azért megnyugtatom anyát, hogy persze, azzal nincs gond. Szuper, megint játszhatok a tűzzel, hogy vajon bekerül-e egy csepp cukor a számba. Előbb mennék inkább oroszrulettezni önszántamból. Végül visszaülünk az asztalhoz, és én egyik szememben egy könnycseppel, másik szememben egy ördögi vigyorral nézem végig, ahogy gyömöszölik magukba a kalóriákat, majd leöblítik egy kis eper ízesítésű tömény cukorral.

Annyit kell mosolyognom, hogy begörcsöl az arcom.

Őszintén szeretem a nagyszüleimet, annak ellenére, hogy nem találkozunk túl sűrűn, de a mostani életem egyszerűen nem nagyikompatibilis. Ennyi. Nem akarok senkit megbántani a saját nyűgömmel, kedvetlenségemmel, de beszélgetni sem szeretnék róla.

– Drága egyetlen unokám. 17 év az már nem semmi, mindjárt nagykorú vagy – szólal meg a nagyi.

Nagypapám csak egyetértően bólogat.

– Szóval boldog szülinapot – húz elő a háta mögül egy fehér borítékot.

– Köszönöm szépen – nyomok két-két puszit az arcukra. Azt tippelem, hogy pénz van benne, tudják, hogy nekem így a legjobb, és nekik is sokkal egyszerűbb, de anya ajándékától eléggé tartok, főleg most, mert sejtelmesen vigyorog.

– Boldog 17. szülinapot, kismókus! – És anya is elém tolja az ajándékát.

– Köszönöm, anya. – Őt is megölelem.

Feltépem az anyától kapott borítékot is, de az a helyzet, hogy nem vagyok benne biztos, hogy tőle is pénzt kapok. Kihúzok belőle egy papírt, amin egy kép van valami jól kinéző szállodaféleségről.

– Hétvégén, kettesben, csak csajok, wellnesshétvége!! – kiabál anyu.

– Ööö, köszönöm, anya… – Kelletlenül mosolygok, próbálok látszólag nagyon örülni a dolognak, de ezt szerintem inkább magának vette, vagy a munkahelyén kapott valami kupont?

Nem is értem ezt az egészet, hogy miért kellett. Egy egész hétvége?! És mit fogok enni?! Wellness? Akkor még fürdőruhát is kell venni??!! NEEEE!!! Érzem, ahogy kicsit kiver a víz, gondolatban úgy izzadok, mint a rajzfilmfigurák, fröcsögnek a kék izzadságcseppek mindenhova. Ezt nem fogom megúszni…

– Sárvárra megyünk, valami álomszép az a hely! És milyen finom a kaja! – áradozik anya.

– Alig várom – füllentem állelkesen.

– Pénteken indulunk, és vasárnap este jövünk.

Nagymamámék tapsikolnak, és próbálják felvenni anyum lelkesedésével a tempót.

Még beszélgetünk egy ideig, amibe én csak egy-egy szóval szállok be, de azt is csak akkor, ha kérdeznek tőlem valamit.

Közben szépen ránk sötétedik. Még mindig kicsit szorít a tüdőm, hogy alig pár napom van hátra az anya szerint „hipercsúcsszuper” utazásig.

– Málni, légyszi, kísérd ki mamiékat! – szól, miközben a nagyiéktól búcsúzkodik.

Forgatom magamban a szememet, mert előbb kelnék át az esőerdőn, mint hogy most kimenjek a hidegbe, de persze a családért mindent. Az extrameleg puha zoknimra ráveszem az UGG csizmámat, és a szőrös pulcsimra felkapom a kabátomat, így csak nem fagyok meg.

– Várj! Hozd már be a postát, már napok óta nem nyitottuk ki, nekem most nincs kedvem kimenni ebben a hidegben, brrr – rázkódik össze. – Ja, és dobd ki kint a reklámokat is!

Hát köszi, mert nekem álmaim feladata ebben a fagyban a postaládával babrálni… Egyébként március közepén már nem kellene, hogy kicsit jobb idő legyen?

– Dobom a kulcsot! – kiált anya.

Ne… De mire eljut az agyamig, hogy mire készül, a kulcs már rég a földön hever. Szuper, még hajolhatok is le érte.

– Sziasztok – integet anya.

A kapunál még kapok egy kisebb dózis ölelést és egy tripla adag puszit. Biztosítom még kétmilliárdadszorra, hogy eszem rendesen, és hogy többet nem megyek ki sapka nélkül ilyen hidegben.

Keresgélem a megfelelő kulcsot, de fogalmam sincs, melyik az, ezer éve nem foglalkoztam a postával. Nagy nehezen kinyitom, de már merevre fagytak az ujjaim. Pörgetem a leveleket, hogy ki tudjam szedni a reklámlapokat belőle.

Hirtelen elönt a forróság, és még az ujjaimban is felpezsdül a vérkeringés, érzem, ahogy a pulzusom emelkedik, és a fejemben is egy furcsa nyomás jelentkezik. Egy kis csomagot tartok a kezemben a nevemmel ellátva. Egy kis doboz van benne. Már rég rosszat sejtek.

Felszaladok vele a szobámba, anyut még lefoglalja a pakolás.

Remegő kézzel, óvatosan felnyitom, kicsit összehúzom a szemeimet. Egy gyönyörű kis ezüst charmot találok benne, ami egy mackót ábrázol, aki egy piros szívet szorít magához. Érzem, ahogy az összes izmom megfeszül, és másodpercek alatt 200 lesz a pulzusom. Ezt most legszívesebben olyan messzire hajítanám, amennyire csak tudom, de mivel a kinyiffant pillangók újra éledezni kezdenek a gyomromban, ezért az akaraterőm elég gyorsan elszáll. Legszívesebben agyoncsapnám ezeket a hülye lepkéket, pedig soha nem bántanék egy élőlényt.

Felelevenednek a régi emlékek, nincs mit tenni, ahogy hirtelen bevillan a pillanat, amikor megláttam őket Lilivel, és a pillangók újra hibernálódnak.

38

A fogyásom 46,7 kilónál teljesen megállt, nem tudom, mit csinálhatnék még jobban. Még kevesebbet kell enned – a hangnak a fejemben azonnal vannak ötletei. Vagy egyek csak kétnaponta? Na mindegy, a biztonság kedvéért ma elmegyek futni. A tegnapi nap elég okot adott arra, hogy éjjel egy szemhunyásnyit se aludjak, úgyhogy most reggel fél 7-kor egyszerűen öröm tükörbe nézni, a fekete karikáim szinte életre keltek, ha így haladok, lassan feltalálok a feketénél egy sötétebb színt.

A suliban végigülöm a órákat, de azt sem tudom, hol vagyok, kik vannak körülöttem, és hogy miről beszélnek.

– Boldog szülinapot! – szól hozzám egy mellettem elhaladó alak, ezzel kizökkentve végtelen gondolataimból. Mire feleszmélek, már el is ment mellettem, úgyhogy nem is tudom megköszönni a kedves gesztust.

A fejem csak úgy nyüzsög, egyfolytában jönnek-mennek a gondolatok. Hogy fogok elmenni anyával egy egész hétvégére?

Mit fogok enni? Hogy fogok előtte levetkőzni fürdőruhába? Tuti észre fogja venni, hogy fogytam… Miért küldte Belián a kis macit? Még mindig szeret, ahogy írta messengeren? Vagy ez csak valami kamu, hogy megbocsássak, és újra összetörhesse a szívemet? Vagy fogadott valami barom haverjával, hogy tuti újra fel tud szedni? Na, ebben téved, lehet, hogy szeretem, és örökké szeretni is fogom, de elmondhatatlanul fáj, amit tett, és ezt soha nem fogom elfelejteni. Legalább lett volna mellettem egy legjobb barátnőm, akivel együtt sírhattam volna, és kidumálhattuk volna közösen, hogy mekkora egy tapló, bunkó.

Rutinosan megyek az óráimra, nem is kell észnél lennem, csak megyek, mint marha az etetésre. Művtörin az utolsó padban ülök, és csak bámulok magam elé. Azt hiszem, Cézanne-ról van szó, valami kisfilmet nézünk. Az előttem ülő Janka éppen mandarint pucol. Ahogy belekarmol a héjába, és elkezdi letépni, látom, hogy a illóolaj csak úgy fröcsög belőle.

Hirtelen összefut a nyál a számban. A gyümölcs csodálatosan friss és üde illata megcsapja az orromat. Belélegzem a varázslatos citrusillatot, amitől elalélok. Nem is emlékszem, mikor ettem utoljára mandarint, pedig mindig is nagyon szerettem. Miután egy másodperc alatt be is tolta a gerezdeket, a héjdarabkákat egymásra pakolja, amolyan ferdetoronyszerűen.

Lefotózza, és hozzáírja, hogy „Pisában lennék?!” és kirakja Snapchaten my storyba. Úgy látom, nagyon viccesnek találja, mert az akció után még pár percig eléggé mozog a válla, épphogy nem nevet hangosan hahotázva. Az események láttán a fejemben csak egy hatalmas kérdőjel jelenik meg, hogy hát ez meg mi volt?! De örülök, hogy ő legalább jól szórakozik művtörin, ellentétben velem.

Ebédszünetben úgy döntök, hogy lelépek, ilyenkor már úgyis szabadon ki-be lehet járkálni a suliból, senki nem fogja észrevenni, hogy egy spanyolt és tesit ellógok.

Felmarkolom a szekrényemben lévő sporttáskát, és egy megfelelő pillanatban, amikor senki sem néz, elillanok. Mivel ma még semmit nem ettem, és nem is tervezek sokat, ezért edzés közben a testem szinte biztos, hogy zsírt fog égetni elsősorban. Hazafelé beugrom a házunkhoz közel lévő bevásárlóközpont tetején lévő terembe. Már régebben jártam ott, de az utóbbi időben semmi motivációm nem volt az edzésre, mivel anélkül is tökéletesen jól fogytam, de most jó lenne már kicsit felpörgetni a dolgokat.

Szerencsére ez egy elég kihalt bevásárlóközpont, csak pár bolt üzemel, régebben elég jó hely volt. Ahogy megyek fel a mozgólépcsőn, megérzem az olasz kaja illatát. Na igen, a sarokban van egy csoda jó olasz étterem, azelőtt, AE mindig innen rendeltünk pizzát, mert tényleg nagyon közel van hozzánk.

– Szia – szól hozzám a pultos lány.

– Hello, egy napijegyet szeretnék – válaszolom halkan.

– Jártál már nálunk? – mosolyog rám kedvesen.

– Igen – bólintok.

– Oké, akkor 1490 Ft lesz, és egy letétet szeretnék kérni.

Átnyújtom a pénzt és a diákomat is, és Anett, a pultos csajszi, akinek idő közben leolvastam a nevét a táblácskájáról, kezembe nyomja a kulcsot.

Bedobom a cuccaimat a 73-as szekrénybe, átöltözöm gyorsan, hogy senki se lásson meg, mert nem érzem jól magamat bugyiban nemhogy mások előtt, még magam előtt sem. Bedugom a fülesemet, és máris a futópadok felé igyekszem, amelyek egy hatalmas üvegablak előtt sorakoznak.

Undorodó fejjel kapcsolom be a gépet, minden porcikám üvöltve tiltakozik az edzés ellen, de nem adhatom meg magamat tovább a lustaságnak. Tíz perc bemelegítő gyors gyaloglással kezdek, aztán majd meglátom, mi lesz. Az ablak egy elég forgalmas útra néz, sok autó halad el előttem, így van szerencsém végignézni a délutáni forgalmat. Olyan picik innen az autók, olyanok, mint a méhecskék. Lehet, hogy azok is vagyunk, kicsi emberformájú méhecskék, valaki világában.

Irányítanak minket, szorgosan dolgozunk, szolgálunk valakit, akiről nem is tudunk. Vagy az egész univerzum hatalmas akvárium lenne, és valami furcsa lény csak szórakozásból tart minket? Díszhalak vagyunk az élet vizében, és csak azt hisszük, hogy valami világmegváltó dolgot kell létrehoznunk életünk során, pedig valószínűleg csak úszni kéne megtanulnunk. Ki tudja, mi ez az egész.

Micinél pénteken „összejövetel” lesz, ugrik be a semmiből, miközben a busz ablakán mereven bámulok kifelé. Vajon ez elég jó indok lenne arra, hogy lefújjuk az anya−lánya hétvégét? De sajnos még izgalomba sem tudok jönni az eget rengető ötletemtől, mert egy sanda megérzésnek köszönhetően csekkoltam az e-mailjeimet, és a több millió promóciós levél között megpillantom, hogy Zs. Máriától is jött egy.

Kedves csoport!

A pénteki elfoglaltságaim miatt az órát szerdán tartanánk meg. Kérem, mindenki jelezze, hogy megfelel-e neki az időpont.

Ha igen, a szokásos időben várlak titeket.

Zs. Mária Nagyszerű… Ez a levél egyébként pár napja érkezett, már mindenki válaszolt, hogy megfelel az időpont, hogy a főnökasszonyt idézzem. Nincs remény, én már nem is válaszolok. Ráadásul már kedd van. Se Micit nem úszom meg, se anyát.

– Jössz holnap? – szól rám egy ismerős hang hátulról.

Megfordulok, és Áron néz rám a falnak dőlve, zsebre dugott kézzel.

– Igen – válaszolom, és kicsit jobban a mellkasomhoz szorítom a kezemben lévő könyvet.

– Suliból mész?

– Aha, azt hiszem, miért?

– Ja semmi, csak gondoltam, hogy akkor mehetnénk együtt.

– Ööö, oké, akkor majd megvárlak lent.

– Jól van, Gyümi. – És közben félmosolyra húzza a száját.

Na, szuper, már csak ez hiányzott… A busz az egyik kedvenc helyem a csendes, nyugodt gondolkodásra, imádom nézni, ahogy elhalad mellettem a világ, miközben zenét hallgatok. Olyankor mindig egy híres hollywoodi film főszereplőjének érzem magam, amikor összevész a főhős élete nagy szerelmével, ezért melankolikus dalokat hallgat, és az ablakon át nézi, ahogy ömlik az eső.

Megpróbálok beleolvadni a falba, nehogy valaki észrevegyen, amíg itt lent várakozom. Gyere már, Áron, csak induljunk el, és szabaduljunk meg ettől a helytől, legalább a mai napra – szuggerálom magamban.

– Na indulhatunk? – hallom pár méterről a jellegzetes hangját.

– Ssss! – Automatikusan odaszorítom a mutatóujjamat az ajkamhoz.

– Mit sss? Csendkirály országos bajnokság van itt, vagy mi?

– nevet kicsit gúnyosan.

– Nem, csak zeng tőled az egész suli… – mondom halkan.

– Jó, akkor ezentúl figyelek, bocsi – mondja suttogva, szinte csak tátogva.

Erre csak egy fejcsóválással válaszolok, és megindulunk a buszmegálló felé.

39

Már a buszon zötyögünk, én jelzésértékűen a fülesemet a kezemben tartom, hátha észreveszi, hogy nem vágyom társaságra. Persze ez nem ellene irányul, hanem úgy, ahogy van az összes ember hagyjon békén. Ő is előveszi a szokásos Moleskine füzetét, és firkál bele valamit. Ilyen fantasztikus meglátásai lennének a világról, amiket feltétlenül fel kell írni?

Nem tudom elolvasni az írását, de látom, hogy rajzok is vannak abban a füzetben. Aztán felnéz, és hozzám szól:

– Te gyümi, nem lógjuk el ezt az órát? Beülhetnénk valahova enni, nem gondolod?

– Ezt most kihagynám, köszi – nézek el kínosan, pedig pont ezt a két dolgot tenném legszívesebben.

– Naaa, ha már enni nem akarsz, legalább egy kávét igyunk!

Rázom a fejem.

– Akkor egy vizet?

– Nem.

– Akkor csak menjünk valahova levegőt venni, bánom is én… – forgatja a szemeit.

– Nem fogom ellógni. Megbeszéltük már előre az időpontot, és egyébként is, engem kinyírnának, ha nem mennék.

– Ugyan már, hogyan derülne ki?

– Nem tudom, de te menj nyugodtan – mondom határozottan, de azért valóban átfut az agyamon, hogy mennyire jó lenne ellógni ezt a mai órát.

– Egyedül nem.

Erre már nincs kedvem válaszolni, úgyhogy csak széttárom a kezeimet, amolyan „hát ez van” kifejezéssel, és úgy tűnik, ezzel a beszélgetésünk be is fejeződik.

Áron elkezdi nyomogatni a telóját, a noteszát már eltette a zsebébe, úgy látszik, most nem kell feljegyeznie semmit, én meg ebből úgy veszem, hogy akkor mindenki azt csinál, amit akar, úgyhogy végül bedugom a fülhallgatómat, és elkezdek zenét hallgatni. Bámulok kifelé az ablakon, a szokásos módon, és Beliánról elmélkedem. Végül Áron is lerakja a telefonját, és a másik irányba kezd el merengeni. Néha rám néz, tekintetünk találkozik, ilyenkor gyorsan elkapom a fejem, de szemem sarkából látom, hogy még mindig engem néz, ami eléggé kényelmetlen helyzetbe hoz.

Megérkezünk, a titkárnő fogad minket, szokásos módon felslattyogunk az indokolatlanul nagy és kitaposott papucsokban az emeletre. Egyszerre megállunk a hatalmas barna ajtó előtt, valahogy egyikünknek sincs kedve benyitni oda, ahol az idő megáll, vagy legalábbis nagyon lassan vánszorog.

– Csak tessék – mutatok az ajtó felé, de lehet, hogy ő is arra vár, hogy én lépjek be először.

– Sziasztok, jó napot, Mária – köszön Áron előre, úgy látszik, nem hajlandó Micinek nevezni Máriát.

– Hello – motyogom szorosan mögötte, mégiscsak ő az egyetlen, akivel váltottam már öt mondatnál többet.

– Sziasztok, gyertek, csüccsenjetek le. Még Gabira várunk…

– Az a szótlan srác? – kérdezi tőlem Áron suttogva.

– Asszem – vonom meg a vállam.

– Addig, amíg várunk rá, hadd mutassam be nektek két új társunkat, Alizt és Petrát.

– Úgy érzem, kezdenek valóban kisebbségbe kerülni a férfiak – szólal meg Áron, amire a két újonc látványosan összehúzza magát. Egyébként a megjegyzés hallatán enyhén elmosolyodom, de csak úgy, hogy senki ne lássa, mert frappánsnak találtam a megszólalását.

– Nyugodj meg, Áron, a társaságunk egyre csak bővül.

– Csak vicceltem – biztosítja Áron Micit.

Pár másodperc múlva Gabi is befut, de lehet, hogy már pár perce az ajtóban áll, csak senki nem vette észre. Szó nélkül le is ül, és elkezdjük az órát.

– Akkor lássunk neki – mosolyog ránk Mici szinte eszelős vigyorral, és tart egy kis hatásszünetet, de nem tudom, mire vár.

Nagy ujjongásra, vagy ovációra? Hát ezek egyikünkből sem törtek ki, sőt ha rajzfilmként ábrázolnák ezt a szitut, akkor tücsökciripeléssel festenék alá a kínos csendet.

– A mai óra nagyon érdekes lesz, beszélgetni fogunk, kicsit jobban megismerjük egymást. Bárki, bármikor beszélhet, csak arra kérlek titeket, hogy azt jelezzétek kézfeltartással.

Hallgassuk meg a másikat, ne vágjunk egymás szavába.

Miközben Mici éppen nevel minket, mint az ovisokat, átfut az agyamon immáron nagyon sokadszorra, hogy mi a fenét keresek én itt?! Mégis el kellett volna lógni az órát…

– Először is sorba megyünk, és mindenki elmondja, hogy mit szeret szabadidejében csinálni, mi a hobbija. Oké? Akkor kezdem is. Nagyon szeretek varrni, kötni, és minden kézműves tevékenységet imádok.

– Heni, most te jössz.

– Én szeretek biciklizni és sorozatokat nézni – mondja Heni.

Most Áron következik, utána pedig én. Kicsit már szorít a torkom, mert nem igazán szeretnék megszólalni.

– Szeretek olvasni – mondja Áron, és amint elhagyja ez a mondat a száját, teljesen megdöbbenek, mert nem néztem volna ki belőle…

– Málna? – néz rám mosolyogva Mici.

– Ööö… – nyelek egy hatalmasat −, szeretek főzni… ja. – Teljesen leblokkoltam, egyébként is minden érdeklődésemet elvesztettem az utóbbi hónapokban. Mit mondjak? Hogy szeretem, hogy napról napra egyre kevesebb a súlyom? Hogy imádok kalóriát számolni, mert anélkül semmit nem érne az életem? Na, mindegy…

– Én rajzolni szeretek – szólal meg mellettem az egyik új lány, Aliz, azt hiszem.

– Én versenyszerűen lovagolok. – Petra is megosztja velünk kedvenc időtöltését.

Gabi elég látványosan az ablakra szegezi a szemét, úgy látom, nem tervezi, hogy szóba áll velünk.

– Gabi, te jössz! Gabi, hahó! – szól rá kedvesen Mici, de a srác egyre jobban bambul kifelé az ablakon. Vajon azon gondolkozhat, hogy mennyivel jobb lenne kiugrani az ablakon, ennél a csoportterápiánál? Haha, kicsit rosszul érzem magamat, hogy ilyen jól szórakozom rajta, biztos nagyon komoly problémái vannak.

– Na mindegy, akkor rád még visszatérünk.

Azon tanakodom, hogyan rázhatnám le Áront, hiszen semmi kedvem nincs vele beszélgetni a buszon hazáig. De Áron, mire ez megfogalmazódik bennem, tájékoztat, hogy be kell mennie az apja munkahelyére, mert még mennek valahova.

– Viszlát, Gyümi, akkor holnap – kacsint egyet Áron.

– Szia – vetem oda, de addigra már ki is ment az ajtón.

Már zötyögök hazafelé, szokásos módon tanulmányozom a tájat, azon kapom magam, hogy már egy ideje Belián jár a fejemben. Semmi konkrétum, csak mintha egy lassított videofelvétel lenne róla, közeledik felém, a sötétkék Tommy Hilfiger pulcsijában, mond valamit, hátradobja azzal a döglesztő fejmozdulattal a frufruját, a szája sarkában a szokásos mosoly.

Összerázkódom, és azt üvöltöm magamban, hogy NEM!

Próbálom elterelni a gondolataimat, hogy még véletlenül se férkőzhessen bele, túlságosan fáj. Áron, hirtelen témaváltás.

Vajon miért viselkedik így velem? Azt hiszi, hogy jóban vagyunk? Nagyon furcsa, valahogy úgy érzem, mintha ezer éve ismerne, de számomra meg egy fekete folt, megfejthetetlen.

Nagyon morog a hasam, gyorsan körbepillantok, hogy a buszon hallotta-e valaki, de senki nem kapta oda a fejét. Ma már csak egy salátát eszem, pár szelet sonkával. Nem akarom elrontani az egész napi éhezésemet, így legalább büszke leszek magamra, ha már nem sikerült ma futnom. Nem volt időm, de majd holnap meg pénteken bepótolom.

Anya kiabálását már a bejárati ajtónál hallom, valaki nagyon megkapja éppen.

– Hányszor mondtam már, édes Julikám, hogy a határidőt be kell tartani. Nem, sajnos semmiképpen nem várhatunk tovább.

Lehetetlen, hogy megint nekem kelljen megcsinálnom az egészet, vagy tartanom a hátam miattatok. – Még akkor is becézget valakit, amikor éppen iszonyatosan leszúrja.

Becézgetés ide vagy oda, úgy érzem, nem túl rózsás itt a hangulat, úgyhogy inkább fellopózom az emeletre. Közben látom, hogy anya hatalmas mozdulatokkal próbája levezetni az idegességét, kalimpál, mint valami olimpiai bajnok úszó.

Ledobom a cuccomat, és egy gyors kézmosás után le is ülök a gépemhez kicsit. Miközben tekerek lefelé a fórumon, valami hasznos információ után kutatva, oldalra pillantok, majd azonnal újra oldalra kell néznem, mert látom, ahogy a kis ezüstmackó éppen rám néz. Nagyon felmegy bennem a pumpa, próbálom elfelejteni, kiverni őt a fejemből, de hogy csináljam, ha mindig valami életjelet küld magáról? Felpattanok, megfogom azt a szerencsétlen charmot, ami egyébként nagyon aranyos, és semmiről sem tehet, de hozzáért az a barom. Idegességemben fogom, és bevágom a sarokba, de azért sajnálom szegény macit, nem akarom rajta leverni ezt az egészet…

Az este folyamán vagy ötször veszem fel a földről könnyes szemekkel, és szorítom a szívemhez, majd öt másodperc múlva ismét földhöz vágom, sőt egyszer még meg is taposom, de még mindig egy karcolás sincs rajta. Mondjuk, nem mintha el akarnám pusztítani, vagy mit tudom én, mit akarok már.

40

Csütörtök van, a legutálatosabb nap a héten. Igaz, már eltelt a hét fele, de azért még mindig csak csütörtök van, a leghosszabb napunk a suliban. Mivel múlt héten bent voltam gazdasági ismeretek órán, ha jól emlékszem… ezért ma kihagyom… Arra csak kéthetente vagyok hajlandó bemenni.

Mivel Markovics tanár úr elől jelenleg bujkálok, hogy ne bonyolódjunk bele egy hosszas, tárgytalan beszélgetésbe, ezért az órája után rögtön kisunnyogok a teremből. Néha úgy érzem, hogy pengeélen táncolok. Elég rossz a problémamegoldó képességem, elnyomom őket, de közben kicsit félek, hogy majd az arcomba robban az egész, mint egy hatalmas labda, amit lenyomsz a víz alá, aztán egyszer csak felszínre tör.

Töri utáni szünetben szinte kényszerítem magamat, hogy kitaláljak valami alibit, ami anyának elég ahhoz, hogy lemondja a szuper szülinapi szenzációt. Hűűha, ezt az alliterációt! Na, szóval arra jutottam, hogy hazalógok ma, mert már úgyis rég volt ilyen, és anyát tájékoztatom, hogy nagyon rosszul vagyok, és hogy így legnagyobb sajnálatomra nem tudok vele utazni.

Ravasz módon megvárom, amíg a többiek elmennek infóra, én pedig, mikor már az egész folyosó elcsendesül, felkapom a cuccomat, és spurizom. Az első rizikós ponton már átjutottam, már csak a portást kell valahogy kicselezni. Megpróbálok beleolvadni a környezetembe, már majdnem kint vagyok, a kezem már a főbejárati ajtó kilincsén, már nyitnám ki az ajtót, de megállít.

– Hova, hova, kisasszony? – kérdezi felvont szemöldökkel.

Óóó, hogy utálom, ha így hívnak, annyira félelmetes és lekicsinylő…

– Elengedtek – vonom meg a vállam.

– Igen? Melyik tanár? Megkérdezném őt személyesen.

– Arra sebbi szükség, urab! – tiltakozom. – Órája ban, én pedig beteg bagyok – mondom egy kicsit orrhangon, és a halántékomat is megmasszírozom egy kicsit, hogy hitelesebb legyek.

Sóhajt egyet a portás és megszólal:

– Sápadt vagy, tényleg nem úgy nézel ki, mint aki jól van, úgyhogy most az egyszer kiengedlek, de legközelebb hozz kilépő igazolást egy szaktanártól! – mondja nyomatékosan.

– Ígéreb, urab – mondom még mindig úgy, mintha teljesen be lenne dugulva az orrom.

Miután kilépek a hatalmas ajtón, veszek egy mély lélegzetet, és képzeletben megveregetem a vállamat, mert ez sokkal jobban ment, mint gondoltam volna.

Anya csak este jön, most meg pont ebédszünete van, úgyhogy beszélek vele. Dobok neki először azért egy sms-t, hogy hívjon fel, ha tud, mert akarok valami fontosat mondani.

Pár másodperc múlva csörög is a telóm.

– Igen, Málni?

– Agya… – mondom beteges hangon.

– Mi van veled? – kérdezi aggodalmasan.

– Dagyon rosszul bagyok, azt hiszeb, elkaptab valabit.

Hőebelkedéseb ban, folyik az orrob, fáj a torkob.

– Jaaaj, szívem, a szekrényben van Neocitran, és igyál sok mézes teát!

– Bost inkább ledőlnék egy kicsit, de csak azért hívtalak, bert szerinteb nem fogok tudni elbenni a bellness hétvégére…

– Jól van, kincsem, nincs semmi baj, azért majd meglátjuk, hogy leszel. Na most rohanok, aludjál, később jövök. Puszi – és már ki is nyomott.

Nem tudom, mi van ma, de minden olyan egyszerűen megy.

Ezt az orrhangot pedig felveszem a repertoáromba. Lehet, hogy ezzel az alakítással felvennének a színművészetire?

Pár óra múlva hallom, ahogy becsapódik az ajtó, anya megérkezett. Gyorsan berendezkedem betegállásba, mert tudom, hogy be fog nézni hozzám.

– Szia, na hogy vagy?

– Kicsit jobban… – mondom kicsit nyüszögős hangon.

– Nincs már lázad?

– Nem tudom, nem mértem egy ideje, majd nemsokára megnézem.

– Jól van – simítja meg a fejem.

– Na jó, lemegyek enni, te nem kérsz valamit?

– Nem, köszi.

– Ja, és a hétvége miatt ne aggódj, nem lehet átrakni a következő hétvégére, de eljön velem Kati. Te csak gyógyulgass – fordul vissza anya az ajtóból.

A hír hallatán kicsit lemerevedik az arcom. Szóval épphogy csak pár órája vagyok „beteg”, de anya máris talált magának egy hipiszupi társat, aki elmegy vele?! Ez azért kicsit rosszulesik, annak ellenére, hogy semmiképp nem akartam volna elmenni…

Szerencsére ezzel a szimulálással a sulit megúsztam, úgyhogy ma addig maradtam ágyban, ameddig csak akartam.

Lemegyek, hogy megcsinálhassam a reggeli zöldteámat, de látom, hogy egy hurrikán söpört végig a nappalin. Anya cuccai mindenhol.

– Jó reggelt, anya. – Nem érkezik válasz. – Anya?

– Szia, jó reggelt, kicsim. Bocsi, csak már el kellett volna indulnom, de nem találom a fürdőruhámat. Tudod, azt a fekete egyberészest, aminek olyan húzott a dereka. Nem láttad valahol véletlenül?

– Ööö, nem. – És szépen lépegetni kezdek a konyha felé, nehogy befogjon a fürdőruhakereső projektbe.

– Na és jobban vagy már? – kiabál utánam.

– Aha, egy kicsivel.

Pár perc múlva a ráutaló hangok hallatán kidugom az orrom a konyhából, mert hallom, ahogy anya már indulni készül.

Ad egy puszit az arcomra, és azért még a kézfejét a homlokomhoz nyomja, hogy tuti nem vagyok-e lázas.

– Pénzt hagytam az asztalon, hívj azonnal, ha valami baj van.

Vasárnap jövök, puszi!

– Szia, anya – köszönök el, és azért kicsit örülök, hogy lesz egy teljesen nyugodt hétvégém.

– Ja, és engedd be a takarítót, tizenegyre jön! – szól vissza az ajtóból.

– Oké – nyugtatom meg, és már indulok is élvezni az egyedüllétet.

Elég laza hétvégém lesz, mivel apa sincs itthon, pedig ő elvileg hétvégénként nem dolgozik, de hát ilyen a sebészek élete, mindig van kin sebészkedni… Pont ezért szervezte anya erre a hétvégére a programot. De megbíznak bennem, úgyhogy itt mernek hagyni egyedül. Hát, attól nem kell tartaniuk, hogy hatalmas házibulit tartok, amíg nincsenek itthon.

A teámmal együtt felmegyek a szobámba. Ahogy leülök a fotelembe, szinte érzem, ahogy rám néz az ezüst kis mackó, ami tegnap a szemetesemben végezte. Kiszedem a sok álkoszos zsebkendő közül, és ráveszem magamat, hogy rárakjam a karkötőre, amire Belián szánta. Előveszem szobám legsötétebb zugából az ezüst karkötőt, és rákapcsolom a macit. Kiterítem az íróasztalon, és otthagyom pihenni, de ügyelek rá, hogy a tisztes távolság azért meglegyen közöttünk.

Néha rápillantok a karkötőre, hogy még biztos ott van-e, de minden pillantásnál összeszorul egy kicsit jobban a gyomrom.

Most aztán biztos nincs étvágyam… Aztán egy mozdulattal lesöpröm a macit a karkötővel együtt az asztalról…

A takarítónő fél óra múlva jön, meg kell várnom, amíg kitakarít, aztán pedig elmegyek edzeni.

41

Összedobálom a cuccaimat, felveszem az edzőruhámat, és már indulok is. Elsétálok a teremig, hiszen tök közel van, és egyébként sem árt egy kis plusz mozgás.

Mikor odaérek, még akkor sem a liftet választom, pedig a harmadikon van a terem. Lendületesen nekivágok a lépcsőzésnek, de már az első emeletnél kifulladok, kicsit meg is pihenek a legfelső lépcsőfokon. A lépcsőn ülve magam fölé nézek, és elém tárul a végtelen mennyiségű lépcsőfok, ami még rám vár. Szuper, már megbántam, hogy a lépcsőt választottam.

Végül felérek, de olyan izmok is sajognak a lábamban, amikről eddig nem is tudtam, hogy léteznek. Odaérek a pulthoz, a szokásos szőke hajú fitneszlady áll a kasszánál.

– Szia – köszönök még mindig kicsit lihegve.

– Hello – mondja elég flegmán rágózás közben.

– Molnár Málna.

– Egy letétet kérek – mondja rám sem nézve, még mindig csámcsogva.

Átnyújtom a diákomat, de szigorúan lefelé fordítva, mert gyűlölöm magamról azt a képet, az összes többi igazolványképemmel egyetemben. Hogy lehet, hogy az igazolványképek mindenkiről ennyire rosszak legyenek? Vajon a nagy modelleknek milyen lehet? Szívesen megnézném Gigi Hadid személyijét…

A pultos csajszi matat még egypár másodpercig, majd átnyújt egy kulcsot. Megköszönöm, és már tűzök is az öltözőbe.

Csak pár csaj öltözik a szekrények között, köszönök nekik, de semmi válasz nem érkezik. Bunkók… Biztos túl nagy pletykálásban vannak, mert a vihogásuk alapján valamin ritka jól szórakoznak. Na mindegy, megkeresem a 86-os szekrényt, bedobálom a cuccaimat, átveszem a cipőmet, és a kapucnis pulcsimba burkolózva elindulok a futógépek felé.

A gépek között haladva, Spotifyon keresem az edzéshez megfelelő zenét. Eközben odapillantok a tükör előtt álló izomagy pasikra, akik éppen szerelmetes pillantásokat vetnek bicepszükre. Tipikus… – mondom magamban, és egy halvány gúnyos mosoly is megjelenik a szám szélén. Átfut az agyamon egy kósza gondolat, hogy a terembiciklik sem véletlenül vannak a futópadok mögött, így a férfiak minden gond nélkül, premier plánban stírölhetik a szép idomokat. Ezen is elég jól szórakozom, főleg, hogy egy idősebb pasasnak konkrétan nyálelszívót kéne hozni, annyira tetszik neki a kilátás. Hirtelen megtorpanok, és az ideiglenes jókedvemnek azonnal lőttek is, amikor megpillantok egy ismerős alakot a terem másik végében.

Rám jön a menekülhetnék, de az ciki, most jöttem, nem rohanhatok el. Milyen pillantásokat vetne rám a pultos, csámcsogós barátnőm?! Nem, nem mehetek el, ezért csak szitkozódni tudok. Miért kell Áronnak pont most, pont itt edzenie?! Ezt nem hiszem el… A kapucnimat a fejemre húzom, lehajtott fejjel megpróbálok láthatatlanul eljutni a legszélső géphez. Legszívesebben a padlószőnyeg alatt kúsznék el odáig.

Gyorsan bekapcsolom a gépet, és a kapucnim alól rövid pillantásokat vetek Áron irányába, hogy felmérjem a helyzetet.

Szerencsére 20 db futógép van közöttünk, ez kellő távolság. Úgy látom, nem vett észre, úgyhogy csak folytatom a futást. Pár perc elteltével újból arra pillantok, de Áron eltűnt. Lehet, hogy hazament? Gyorsan körbenézek a teremben, és látom, hogy éppen valami hasizom-erősítő gépnél van. Akkor mégsem ment el… A fejemet próbálom nem mozgatni, szigorúan magam elé bámulok, ki a hatalmas üvegablakon. Már húsz perce kocogok, és legalább már tíz perce rohadtul fáj a fejem, de még nem fogok megállni. Lepillantok a gépen lévő, piros színnel feltüntetett szövegre. „Hányinger, szédülés vagy nehézlégzés esetén az edzést hagyja abba, és mihamarabb forduljon orvoshoz.” A mondat vége kicsit összefolyik, pislogok is nagyokat, mintha a betűk kicsit összefolytak volna. Hirtelen minden testrészem zsibbadni kezd, és kiver a víz, a következő pillanatban pedig minden elsötétedik.

– Hahó, Málna!! Hallasz engem? Hahó, jól vagy? – Valaki hozzám beszél. Igyekszem kinyitni a szemem, de minden olyan homályos.

Mikor kitisztul a kép, kicsit meglepődöm, mert Áron karjaiban ébredek. Vicces, de az első gondolatom az, hogy olyan közel van az arca, hogy meg tudom számolni a szeplőit. 1-2-3-4-5-6-7-8-9, összesen 9, azaz 9 darab.

– Szia, Málna. Emlékszel, mi történt? – néz rám aggódva.

– Ööö, aha, asszem. – Megpróbálok kicsit felülni, de hirtelen a fejemhez kapok, és automatikusan kiadok egy szisszenő hangot, mert annyira fáj, mintha fejbe ütöttek volna egy serpenyővel.

– Itt van egy kis víz, igyál! – nyújt á egy műanyag poharat egy ismeretlen nő.

– Köszönöm – veszem át a vizet, lassan körbepillantok, és látom, hogy még sokan mások is ott állnak körülöttem. De ciki, még véletlenül se akartam a középpontba kerülni…

– Szóval mi történt? El tudod mondani? – kérdezi Áron érdeklődve.

– Futottam, és egyszer csak elsötétült minden – kortyolok bele a vízbe.

– Elájultál – mondja komoly arckifejezéssel.

– Értesítsük a szüleidet? – kérdezi egy szintén ismeretlen ember a háttérből. Hirtelen mennyi mindenkinek fontos lettem, fut át az agyamon.

– Nem, nem – vágom rá azonnal. – Nincsenek itthon.

– Majd én hazakísérem – nyugtatja meg Áron az aggodalmaskodó idegeneket.

– Gyere, próbálj meg felülni erre a székre – javasolja Áron. – Jobban vagy már egy kicsit? Nem fáj semmid?

– A fejem egy kicsit, meg olyan érzés, mintha átment volna rajtam egy autó… vagy inkább egy busz – válaszolom kicsit szaggatottan, és ismét belekortyolok a vízbe.

– Jól van, nem lesz semmi baj. De hallod, azért jól rám ijesztettél, te Gyümi – mondja kicsit mosolyra húzva a száját.

Kínosan belekortyolok a vízbe, és pislogok, mint valami újszülött boci.

– Hívok egy taxit, és hazaviszlek.

– Arra semmi szükség! Jól vagyok, haza tudok menni.

Hagyd tényleg, csak pár utcára lakom. Még ülök itt egy kicsit, és jól leszek teljesen – próbálom lebeszélni.

– Nem foglak elengedni így. Normális vagy?! – És már tárcsázza is az egyik taxitársaság számát.

Még ültem ott egypár percig, szinte teljesen rendbe jöttem. A biztonság kedvéért azért egy hölgy elkísér az öltözőbe, hogy összeszedjem a cuccaimat. Mire kijövök, Áron már felöltözve vár a pultnál.

– Na, indulhatunk? – néz fel rám a telefonjából.

– Aha – bólintok.

A taxis kicsit húzza az orrát, amikor Áron közli vele, hogy csak két perc lesz az út. A villámúton teljes csendben ülünk, de ez most jól is esik. Amikor megáll a sofőr a házunk előtt, készítem a pénztárcám, de Áron úriember módon csak annyit mond: „hagyd csak!”

Kiszállunk, és a kínos csend egyre zavarba ejtőbb. Úgy érzem, muszáj megtörnöm.

– Esetleg szeretnél bejönni? – kérdezem, remélve, hogy nemleges választ kapok.

– Miért ne – vonja meg a vállát.

Lehuppanok az ágyamra, egy pokrócot magamra kapok, ő pedig velem szemben leül a földre.

– Szép szoba – mondja.

– Köszi – sziszegem.

Már megint csak néz, mélyen a szemembe. Pillantása szinte sugárként hatol bele a szemgolyómba.

– Már akkor láttalak, amikor megtorpantál és a kapucnidba bújtál.

– Az hogy lehet? – Hirtelen döbbenetemben csak ennyit tudtam kinyögni.

– Hát, tudod, a periferikus látás csodájának köszönhetően…

– mondja kicsit gúnyosan.

– Miért bujkáltál előlem? – folytatja.

– Én… nem… én… csak…

– Miért félsz tőlem? – kérdezi komoly hangon.

– Nem félek tőled – válaszolom kicsit zavartan.

– Jó, oké, akkor miért vagy ilyen távolságtartó? Azért, mert először olyan bunkó voltam veled?

– Nem…

– Már bocsánatot kértem, azóta kompenzálok. Egyébként is magamra haragudtam, nem rád. Mit csináljak még? Ne vedd tolakodásnak, vagy valami, de kicsit rosszulesik – magyarázza teljesen rezzenéstelen arckifejezéssel.

– Nem, figyelj…

– Tudom, hogy van valami baj. Mondd el, lehet, hogy tudok segíteni.

– Ez nem ilyen egyszerű… – rázom a fejem könnyes szemekkel, de nem fogok sírni előtte.

– Hanem?

– Nem mondhatom el. Bárcsak elmondhatnám… – válaszolom földre szegezett szemmel.

– Jó, tiszteletben tartom. Majd szólj, ha készen állsz rá.

– Bocsi… – suttogom.

– Nincs para, tényleg, csak érdekelt. Ne hozzak neked semmit? Habár ez egy kicsit fura kérdés a ti házatokban… Haha – nevet fel.

– Nem kell, köszi. Ja, és nyugodtan hazamehetsz, ha szeretnél. Gondolom, nem vagyok túl jó társaság… – Reménykedem benne, hogy elfogadja a javaslatomat.

– Szép… Ma megmentem az életedet, és még ki is raksz… – mondja viccesen.

– Naaa… – nézek rá amolyan „tudod, hogy nem úgy gondoltam”-nézéssel.

– Jól van, jól van, értem. Csak viccelek – mentegetőzik.

– Szüleid merre vannak? Nem kéne, hogy itthon legyenek már ilyen későn? – néz az órájára.

– Nincsenek itthon, elmentek a hétvégére.

– Mi? Itt vagy teljesen egyedül? Ebben a hatalmas házban?

Úgy, hogy délután elájultál? Nem akarsz szólni nekik?

– Ne, nem akarok… Ezt hagyjuk most…

– Oké, te tudod… De nem hagylak egyedül, az kizárt.

– És akkor itt maradsz éjszakára, vagy mi? – kérdezem kicsit elkerekedett szemekkel.

– Igen, persze csak abban az esetben, ha nem akarsz átjönni hozzánk. De gondolom, jobban érzed itt magad.

– És hol akarsz aludni? – nézek rá kérdően.

– A földön – vonja meg a vállát.

– És a kutya? Őt ki sétáltatja este?

– Nem para, jóban vannak anyámmal, szívesen kiviszi.

– És a beleegyezésem ebbe az egészbe nem kéne? – nézek rá nevetve.

– Az nem kell, beteg vagy, nem hagyhatlak itt. Mi van, ha szarul leszel nekem éjszaka? Akkor mit csinálsz?

– Kit érdekel, mi lesz velem… – motyogom, miközben még mindig a beteg szón jár a fejem, vajon ez hogy értette?

– Tessék?? – kérdez vissza értetlenül.

– Semmi, semmi – rázom a fejem, és kicsit jobban beletemetkezem a pokrócomba, mert lecsúszott a hátamról.

Egypár perce csak bámulunk, hol magunk elé, hol egymásra.

A szemei most sokkal kékebbek, mint általában, s tükröződik benne szobám lámpájának hideg fénye. A csend körülölel minket, csak a márciusi szél susogása hallatszik.

A szemkontaktust nem bírom, pár másodperc után mindig elkapom a szemem, de ő tartja.

– Figyelj… Bízhatsz bennem.

A földön ülve kicsit közelebb csúszik.

Kicsit furcsa tekintetet vetek rá.

– Kérdezhetek valami?

– Ööö, persze – mondom kicsit félve. Legszívesebben nemet mondtam volna, de nem volt szívem.

– Mi a baj? Tudom, hogy van valami. Nekem elmondhatod – néz rám olyan komolyan, mint amilyennek még sosem láttam.

Rázom a fejemet, és harapdálom a számat, szemembe közben könny szökik.

– Miért nem eszel? – kérdezi halkan.

– Ezt honnan veszed? – kérdezem remegő hangon.

– Hát tudod, a többi emberrel szemben én nem vagyok vak.

Ja, és én nem csak magammal foglalkozom.

– Nincs ilyenről szó – védekezem.

– Ne játsszuk ezt, kérlek. Tudom, hogy baj van, ne nézz hülyének, légyszi.

Erre már nem tudok mit válaszolni, csak szipogva leszegezem a tekintetemet a földre, mintha valami nagyon érdekeset látnék ott.

– Hahó, nézz rám, Málna – keresi a tekintetemet. – Nem várom, hogy elmondj nekem mindent, sőt, ne is mondj semmit, ha nem akarsz, és bocsánat ezért az egészért, nem akarok a lelkedben turkálni, csak tudod, aggódom. Csak arra kérlek, hogy NE. NÉZZ. HÜLYÉNEK – mondja szaggatottan.

Idegességemben a hajamban turkálok, és próbálok kinyögni egy mondatot.

– Összetörtem – vonom meg a vállamat, miközben könnycseppek gurulnak le az arcomon.

– Valaki megbántott?

Erre a kérdésre csak még gyorsabb tempóban folynak a könnyek a szememből.

– Pasi van az ügyben, igaz?

Óvatosan bólintok.

– Elmondod a nevét? – kérdezi óvatosan.

– Be-he-li-hi-á-hán – mondom szaggatottan.

– Az a nagyképű 12.-es srác?! Aki mindig úgy beszélget a csajokkal a büfében, hogy rohadtjólnézekkimindencsajodavanértemasuliban?!!

Tovább harapdálom a számat, mert ezt a leírást nem teljesen értem. – Barna haj, hülyén hosszabb frufru, és mindig Hollister pulcsiban jár?

Bólintok egy kicsit megint, most nincs kedvem visszakérdezni, hogy miért is hülye az a frufru.

Áron idegesen rázza a fejét.

– Köszi, hogy beavattál, én nem akarlak tovább ezzel zaklatni, majd mesélsz még, ha szeretnél.

Átnyújt egy zsepit, és megsimítja a vállam. – Tudom, hogy ez rohadt szar érzés, nagyon nehéz, és ráadásul még elég közhelyes is lesz, amit mondani fogok, de nem érdemel meg téged. Nem teheted tönkre magad emiatt.

– Muszáj ezt tennem, fájdalmat kell okoznom neki – suttogom.

– Azzal okoznád neki a legnagyobb fájdalmat, ha megmutatnád, hogy erős és egészséges vagy.

– Megcsalt… – nyögöm ki végül.

– Sajnálom, ebből is látszik, hogy soha nem érdemelt meg téged.

– …a legjobb barátnőmmel, vagyis a volt legjobb barátnőmmel.

– A szemét! – szólal meg indulatosan. – Már bocsánat, de ekkora bunkót még nem láttam. Különben meg látszik rajta, hogy csak a pénz meg a pozíció érdekli.

Lehajtott fejjel sírok, szóval ez a nem sírok Áron előtt dolog mégse jött össze…

– Málna – ragad meg a vállaimnál fogva. – Én itt vagyok, oké? Bízhatsz bennem.

– Köszönöm – mondom, és végül csak eléri, hogy belenézzek a sűrű sötét szempillái alá, amely azokat a fura színű szemeit keretezi. – Ez nem fair, hogy te már ennyi mindent megtudtál rólam, én meg szinte nem is ismerlek – mondom, miközben a pulcsim ujjával a szemeimet törölgetem.

– Oké, akkor játsszuk azt, hogy egyet te kérdezel, egyet én, jó?

– Még így sem lesz fair…

– Jól van, jól van, akkor te kezdesz három kérdéssel…

kiborítasz – mondja kedvesen nevetve, amire nekem is egy halvány mosoly jelenik meg az arcomon.

– Kezdhetem?

– Hölgyem – tárja szét karjait, ezzel jelezve, hogy kezdhetem bombázni a kérdésekkel.

– Miért drogoztál?

– Ezt honnan tudod?

– Kérdésre nem válaszolunk kérdéssel…

– Nem tetszett a világ, ami körülvett, ki akartam törni belőle.

Apámnak menő éttermei vannak, és állandóan körül van véve félgengszter haverokkal meg rengeteg nővel. Anyám meg… Na, őt is csak a lé érdekli, ezért éli a nagyvilági életét, és marad, hiába látja, hogy mi folyik körülötte. Én nem így képzelem az életet. Alkottam valami alternatív valóságot magamnak.

Tudtam, hogy lennie kell valami mélyebb tartalomnak, amit meg kell találnom. Egyébként meg valahogy mindig kilógtam a korosztályomból. Kiskoromban is, amíg a többiek szünetben játszottak, addig én olvastam.

– Sajnálom – mondom halkan.

– Így kellett lennie – tárja szét kicsit a karját, mintha nem is érintené meg ez az egész.

– Egyébként ezt nem tudják mások, csak véletlenül hallottam, ahogy két tanár rólad beszél.

– Örülök, hogy hallottad. Persze aztán rájöttem, hogy a megoldás nem a füvezésben van. Így már azért jobb egy kicsit?

– Igen – bólogatok kicsit megkönnyebbülve. – Figyelj, hagyjuk ezt, csak meg akarlak ismerni.

– Oké. Szia, Áron vagyok – nyújtja a kezét, mintha kezet akarna fogni velem.

– Hülye – nevetek fel.

– Szeretek olvasni, szeretem a filmeket, és vegán vagyok – mondja.

– Vegán? Akkor semmilyen állati eredetűt nem eszel?

– Ahogy mondod – bólint egyet büszkén.

– És nem nehéz így élni?

– Egyáltalán, sőt!

– Miért és mikor lettél vegán?

– Az állatokért, a környezetért és a saját egészségemért.

Egyébként meg ez tartott józanul a rosszabb időkben. Több mint egy éve vagyok vegán, akkor lettem az, amikor letettem a cuccot.

– Örülök, hogy ez segített neked. És nem gondoltam volna, hogy léteznek még érző fiúk…

– Ezek szerint még nem kell eltemetni a férfiakat.

– Ebben azért nem vagyok biztos – mondom nevetve.

– És veled mi a helyzet?

– Tulajdonképpen nem tudom. Nálam ez már nem a vékonyságról szól.

– Vannak ennél fontosabb dolgok is az életben.

– Nekem ez az életem. El szeretnék tűnni, minden napom egy kínszenvedés, minek így élni?

– Így tényleg nincs értelme.

– Na látod.

– Így nem, de nem muszáj így élni. Segítek neked.

– Hagyjuk… Nem akarom, hogy velem foglalkozz, egyébként is már úgyis mindegy.

– Jó, csak adj egy esélyt.

– Nem, most ennek nincs itt az ideje…

– Jó, én nem fogok erőszakkal letolni a torkodon semmit, ha meggondolnád magad, csak szólj.

– Oké – mosolygok rá. – Nagyon álmos vagyok… Nem alszunk?

– Gyümi, itt te vagy a főnök – mondja viccesen.

– Jó, akkor gyere, keresek neked egy plédet. Tuti nem akarsz a kanapén aludni? Kényelmesebb…

– Nem, jó lesz nekem ott melletted a földön. Nem horkolok, nyugi – nevet fel.

– Ettől nem félek, hahaha – mondom, közben feltolom magamat az ágyról, elmegyek a tükröm mellett úgy, hogy még véletlenül se pillantok oda. Leveszek a szekrény tetejéről egy plédet, és Áron kezébe nyomom.

– Tuti jó lesz ez itt? – mutatok a földre.

– Nyugi, te csak pihenj!

– Nézd, ott van egy párna is a fotelemben, azt nyugodtan vedd el.

– Rendben, de most már tényleg aludj, ha fáradt vagy.

– Oké, akkor lekapcsolom a lámpát. Áron – nézek rá, miközben a kezem már az ágy melletti lámpám kapcsolóján van.

– Igen?

– Köszönöm.

– Ezt ne köszönd meg, ez természetes, Gyümi.

És ez volt végszó.

42

Kipattannak a szemeim, szép lassan elnyúlok a telefonomig, hogy megnézzem, hány óra, de ez csak nagyon lassan megy, mert a csontig hatoló fájdalom már megint kínoz. Fél négy, olvasom le hunyorogva a telefonom fényes kijelzőjéről, majd gyorsan lezárom, hogy Áron fel ne ébredjen. Egyáltalán nem vagyok álmos. Egypár másodpercig nézem, ahogyan Áron szuszog a földön, majd visszafekszem a hátamra, és elmerengek a ház melletti fa szobám plafonjára vetett árnyékának lidérces táncában. Teljes csend és nyugalom, valahogy biztonságban érzem magam. Azért az ördög nem alszik, addig piszkál, amíg fel nem kelek, és megpróbálok teljesen hangtalanul kimenni a fürdőszobámba. Gyorsan ledobok magamról minden ruhát, csak a fehérneműmet hagyom magamon. A koromsötétben egy határozott lépéssel ráállok a rózsaszín mérlegemre, mert már zsigerből tudom, hogy hol van. Telefonommal megvilágítom a mérleg kijelzőjét, és nem hiszek a szememnek. 45,6 kg… A szám a mérlegen nyílvesszőként hasít belém, kicsit meg is rémít.

Szédelegve leszállok róla, mintha nem is az én testem lenne. A tükör mellett elhaladva azonban elkövetem azt a meggondolatlanságot, hogy odapillantok, de a sötétben alig kivehető formámmal is még mindig elégedetlen vagyok. Hogy lehet ez? A mérleg szerint fogyok, a tükröm pedig ellentmond ennek. Hol lesz az elégedettségi pont? Lesz ilyen egyáltalán?

Visszaveszem kedvenc pulcsimat, az ujját jól a kézfejemre húzom, visszafekszem a sötétségbe, és figyelem, ahogy a rózsaszínes fények egyre inkább átjárják a szobám.

Áron forgolódni kezd, azt hiszem, fel fog kelni.

– Jó reggelt, Gyümi – nyitogatja a szemeit.

– Jó reggelt.

– Hogy aludtál? – kérdezi kicsit kómásan.

– Jól – vonom meg a vállam. – És te? Nem volt olyan szörnyű azért a földön?

– Volt már jobb éjszakám, de rosszabb is – mondja viccesen.

– Nem akarok tudni róla – nevetek.

– Rossz az, aki rosszra gondol – válaszolja, mire mind a ketten röhögésben törünk ki.

– Nem gondoltam volna még tegnap reggel, hogy ma melletted ébredek.

– Én sem, sőt a megismerkedésünket felelevenítve, azt sem gondoltam volna, hogy valaha szóba állunk egymással.

– Talán nem kellene folyton ezt felemlegetni. No meg azonnal ítélkezni sem – vonja meg a vállát.

– Ja persze, mintha nem lett volna elég okom. – Ezen is nevetünk egy jót. – Figyi, köszi, hogy itt maradtál, már rég beszéltem ilyen jót valakivel. Azt hiszem, tévedtem. Tényleg jó fej vagy.

– Hát te is, és én nem tévedtem. – Áron, aki mindig olyan egyenesen néz az ember szemébe, ezt úgy mondja, hogy közben kibámul az ablakon. – Egyébként mióta vagy fent? Kinéztél már az ablakon? – kérdezi, és odahív maga mellé az ablakhoz.

– AZT. A. MINDENIT – állunk mindketten tátott szájjal, mivel egy havas táj tárult elénk.

– Ez most valami áprilisi tréfa, ugye? – kérdezi nevetve.

– Nagyon remélem – ingatom a fejem.

– Iszunk egy teát?

– Benne vagyok.

Amíg ázik a filter, én a nappali hatalmas üvegablakán bámulok kifelé, Áron pedig a polcon lévő könyveket és DVD- ket nézegeti. Elképesztő, bentről minden olyan nyugisnak tűnik, de kint ólálkodik a zord fagy.

– Szoktál verseket olvasni? – kérdezi úgy, hogy közben vissza sem fordul a könyvektől.

– Nem nagyon. A suliban nem szerettették meg velünk a tanárok. Nem bírom a „mit gondol a költő”-kezdetű elemzéseket. Olyan, mintha erőszakosan belemagyaráznánk valamibe olyan dolgokat, amit egyáltalán nem kellene – mentegetem magamat, mert érzem, hogy esetleg ciki, hogy nem élek versekkel.

– Hát igen, az a lényeg, hogy neked mit mond, milyen érzéseket indít el benned egy vers. Ha szarul vagy, olvass verseket, az gyógyír mindenre!

− És olyankor előveszed a Legszebb szerelmes versek című kötetedet? Vagy mit olvasol?

– Jaj, dehogy, nem bírom az antológiákat. Inkább én válogatok. Nekem minden jöhet, persze vannak kedvenceim.

– Ooohh, értem… – bólogatok, de közben csak azon tudok gondolkozni, hogy vajon mi a fenét jelent az, hogy antológia.

Persze ezt nem fogom megkérdezni.

−Tudtad, hogy Quentin Tarantino egy videotékában dolgozott még rendezői karrierje előtt? Válogatás nélkül minden filmet megnézett – mondom, mert látom, hogy ujjával végigsimítja a Ponyvaregény DVD dobozának gerincét.

– Ezt nem is tudtam! Pedig szeretem a filmjeit.

– Én is. Beliánnal végignéztük kb. az összeset, és akkor rendező szerettem volna lenni.

– És azóta ez megváltozott?

– Azóta változik, hogy egyáltalán szeretnék-e lenni…

A mondat hallatán egy amolyan „most ugye viccelsz velem”-fejet vág, én pedig megvonom a vállam, mert komolyan gondoltam.

Egy elég tuti szálas rooibos teát főztem – az elkészült teát kiöntöm a poharakba. Magamnak kiveszek egy kis citromot a hűtőből, a fiókból pedig két kiskanalat.

– Kérsz bele mézet? – kérdezem.

– Húú nem, köszi, ugye nem tettél bele?

– Nem… De miért ennyire veszélyes a méz, azon kívül, hogy tömény cukor?

– Hát, tudod, a méz is állati eredetű, így nem vegán.

– A méz? Tényleg? De abban mi az állati eredetű? A méhecskéknek nem kell a méz.

– Ó, már hogyne kéne nekik. A méz is állattól származik, az az elraktározott élelmük, mi, vegánok azt nem vesszük el tőlük.

Semmi, amihez bármilyen élőlénynek köze van.

– Érdekes, de ez tök jó. Bárcsak én is vegán lehetnék, úgy imádom az állatokat.

– És nem akarsz vegán lenni? – csillan fel a szeme.

– Hát, nem is tudom, elég sok húst eszem, mert nem eszem szénhidrátot, félek, hogy meghízom tőlük.

– Ez baromság… – kap a fejéhez. – A szénhidrát az ember számára az elsődleges energiaforrás. Szénhidrát nélkül nem lehet létezni. Akkor ezért is vagy ilyen szarul.

– Hát, nem tudom…

– Egy próbát megér, nem? Segítek!

– Aranyos vagy, de erre most még nem vagyok kész.

– Oké… Én nem fogok semmit erőltetni, csak tudd, hogy én bármikor segítek ebben is szívesen, csak szólj.

– Köszi – mosolygok rá, és belekortyolok egy nagyot a teámba.

– Nem kérsz valamit? Enni esetleg? – kérdezem udvariasságból, de reménykedem, hogy nemet mond, mert nem akarok most ételhez nyúlni…

– Nem, köszi, majd eszem otthon. De neked kéne – néz rám komolyan.

– Esetleg egy kis zöldséget? Abban én is benne lennék – mondom mosolyogva.

– Rendben, abban én is benne vagyok – bólint egyet a dologra.

Összevágok gyorsan egy kis uborkát, paprikát, paradicsomot és répát. Szépen elrendezem a tányéron, és lerakom középre, hogy mind a ketten jól elérjük.

Áron felmegy, hogy összeszedje a cuccait, mert haza kell mennie.

– Nem fogsz így fázni? – nézek fájdalmasan rá, ahogy ott áll az ajtóban egy vékony kis piros pulcsiban.

– Dehogyis, kb. 5 perc séta innen.

– Oké, tudom, hol laktok, de szívesen adok valami dzsekit, ha gondolod.

– De csak ha nem kacsatoll – nevet fel.

– Akkor most adjak? – kérdezek vissza.

– Nem, de ezt a poént muszáj volt elsütnöm. Amúgy tök jó, hogy ilyen vegán neved van. Gondolj bele, hogy mi lenne, ha, mondjuk, libamájnak hívnának.

– Naaa!

– Jól van, jól van. Tudod, hogy a málna a kedvenc gyümölcsöm – simítja meg a vállam, amitől egy kicsit hátra is hőkölök, mert nem szeretem az ilyen kontaktust.

– Nézd, itt a számom – nyom a kezembe egy papírfecnit. – Hívj, ha bármi van. Oké?

– Oké, köszi, és köszönöm, hogy nem hagytál itt tegnap, jólesett – nézek fel rá halványan mosolyogva. Eddig fel sem tűnt, hogy ennyivel magasabb nálam. Legalább 185 centi lehet.

És olyan vékony, de közben meg tök izmos.

– Ohh, semmiség. Na szia, Gyümi, a viszontlátásra – int az ujjával viccesen.

43

Becsapom az ajtót, és sóhajtok egy hatalmasat. Azt hiszem, az elmúlt napot fel kell dolgoznom.

Visszamegyek a konyhába, és töltök még egy pohárral a maradék teából. Miközben szürcsölöm az italomat, eszembe jut a tegnap. Elájultam, és elértem a 45 kilót, csak hát egyre rosszabbul vagyok. Nem fogyhatok többet, de nem tudok többet enni. Ilyet még nem mondtam, de bárcsak lenne rajtam még 5 kiló, amit lefogyhatnék. Nem akarok kórházba kerülni, nem akarom, hogy bárki is rájöjjön, így is eléggé rezeg a léc. Habár mélyen van bennem egy kis öröm, ami eszelősen hangzik, de igaz. Az ájulás már tényleg egy komoly tünete az éhezésnek. És azért valljuk be, ez a betegség tényleg halálos kimenetelű is lehet. Múltkor láttam egy videót, amiről azt hittem, hogy egy szokásos anorexiasztori, de ehelyett egy anorexiás lánynak a nővére mesélte el benne, hogyan vesztette el a húgát ebben a szörnyűségben. Elmondta benne, hogy a testvére már 30 kg körül járt, májproblémái és csontritkulása is volt. Többször is kórházba került a szíve miatt, csomószor megpróbálták szondásan etetni, de csak azért is kitépte magából a csöveket még századszorra is. Ő nem fogta fel, Nagyon megindító volt, akkor azért tényleg átgondoltam az életemet, meg azt, hogy milyen könnyű ezen az egészen elcsúszni. Nem, rohadtul nem akarok ebbe belehalni. Én szeretek élni, még akkor is, ha néha azt érzem, hogy semmi értelme. Mondjuk, nem hiszem, hogy bárkinek is hiányoznék. Anyám szó nélkül itt hagy „betegen”, csak hogy ne vesszen kárba holmi wellnesshétvége, apámról meg ne is beszéljünk… Nem emlékszem, hogy mikor beszéltem vele utoljára két mondatnál többet. Senkinek fel sem tűnne a hiányom, talán az osztályban észrevennék, de nem keresnének.

Máinek csinálom? Fogyás közben elégedettebb leszek magammal? Nem, egy cseppet sem… Elérem valaha, amit akarok? A válasz erre is nemleges. Lehetek ettől megint ugyanaz a boldog lány, aki öt hónappal ezelőtt voltam?

Kortyolok még egyet a teámból, csak bámulok az asztalra, és hagyom, hogy elmém még jobban elkalandozzon, miközben a tea enyhén kesernyés íze kavarog a számban.

Eszembe jut, hogy megnézem, amit Áron mondott, el is megyek az ipademért, mert nagyon felkeltette az érdeklődésemet a vegánsággal. Gyorsan bepötyögöm a google-be, hogy My Pro Ana, és már keresem is a vegánsággal összefüggő posztokat. „Vannak itt más vegánok is?” „High Carb Low Fat vegán vagy Low Carb High Fat paleo?” „Posztolj képet a kajádról VEGÁN kiadás”. Hát igen, úgy érzem, ma művelődni fogok ebben a témában. Elkezdem elolvasni a posztokat szépen sorban. Jobbnál jobb dolgokat olvasok.

CathrineLovesAna nevű felhasználó írja, hogy vegánként sokkal többet tud enni hízás nélkül, sőt, így sokkal gyorsabban fogy.

Beautifulskeleton01 mondja, hogy High Carb Low Fat veganizmus az egyetlen út az életben. Starving_soul pedig azt írta, hogy a gyümölcsök még az édesség utáni sóvárgását is kielégítik. Ó, Istenem, bárcsak ehetnék egy kis gyümölcsöt! Már előre ráz a hideg, hogy fogom kibírni a nyarat görögdinnye nélkül, ami mindig is a legnagyobb kedvencem volt. De nem, nem kell. Ez nem lesz így. Már nyúlok is a telómért, és tárcsázom a kis papíron lévő számot.

− Szia, Málna vagyok.

− Gyümi, hello.

− Szeretném, ha mégis segítenél.

– Örülök – mondja lelkesen, és szinte látom magam előtt, ahogy széles mosolyra húzza a száját, ezzel megvillantva fehér fogait.

Egész délután csak pihenek, azt hiszem, egy ideig a tornaterem közelébe sem megyek… Az elmúlt 15 percben úgy elvesztettem a telefonomat a szobámban, hogy egyáltalán nem találom. Feltúrom az egész ágyamat nagy nehezen, eközben úgy érzem, hogy a pulzusom az egekbe szökik. Kimegyek a fürdőszobába, hátha, de sajnos nem nyert. Végül az asztalomon is megnézem, emelgetem a sulis cuccaimat, de semmi, végül megpillantok valamit a sarokban. A kis maci. Szemezek vele egy darabig, majd közelebb lépek, végül pár másodperc múlva már azon kapom magam, hogy a kezemben van. Mellkasomhoz szorítom a karkötőt, és kicsit sajnálom, hogy így bántam vele.

Ezúttal szépen lehelyezem az íróasztalra, a hatalmas rumli tetejére, amit most csináltam a telefon keresése közben.

Kavarognak bennem a gondolatok, miközben farkasszemet nézek az ártatlan kis ezüstmackóval.

− Bocsánat, kis maci! – emelem az arcomhoz az ékszert.

Szinte hallom Áron tegnap esti szavait, hogy nem érdemel meg, és jobb való nekem, de lehet, hogy megbánta, és megváltozott. Különben is ez a jobbat érdemelsz duma egyszerűen a kedvencem… Miért mondják egy összetört léleknek, hogy jobbat érdemelsz, amikor még mindig azt érzi, hogy ő volt a tökéletes? Hatalmas baromság, nála jobb sose lesz.

Nagyon hiányzik, bárcsak még egyszer átélhetném az egészet, megismételhetném az élményeket!

A telefonomra csak fürdés után bukkantam rá, amikor benyúltam a szekrényembe az extra puha és extra meleg jegesmedvés köpenyemért. Szóval egész nap a szekrényemben gubbasztott. Látom, hogy azóta Áron rám is ír iMessage-en, érdeklődik, hogy minden rendben van-e. Válaszoltam neki, hogy ne aggódjon, minden rendben.

Holnap már hétfő, anya csak holnapra várható, apával meg nem tudom, mi lesz, lehet, hogy már egyből a munkahelyére megy vidékről… Ki tudja? Na de lényeg a lényeg, ki kell találnom, hogy menjek-e holnap suliba. Sajnos az e-naplómban láttam, hogy egyre több az igazolatlanom. Nem kéne ellógnom szinte mindennap a spanyolokat… Miért gondoltam, hogy ezeket az órai hiányzásokat nem írják majd be? Át kell valahogy vészelnem ezt a két hónapot, de a tavaszi szünet azért sokat fog segíteni a mostani helyzetemen.

44

Nagy nehezen, de végül rávettem magamat tegnap, hogy beállítsam az ébresztőmet. Egyébként sem szeretek reggel kikelni a jó meleg ágyikóból, erre még rátett egy lapáttal, hogy eléggé összetörve keltem, mert nem aludtam valami jól.

Húsz percem van elindulni, és még reggelizni is akartam, mert megfogadtam, hogy mostantól nem fogyok tovább. Kikapom a szekrényemből az egyik fekete nadrágomat, mert ugye egy tinédzser lánynak van vagy öt ugyanolyan fekete nadrágja. A tükörből nézem, hogy a derekamon mennyire eláll. Konkrétan egy sárgadinnyét is berakhatnék oda. Fogok egy övet, amit a szekrényem aljából rángattam elő, gyorsan átbújtatom a nadrágon, és megpróbálom meghúzni jó erősen, de észre kell vennem, hogy még az öv utolsó fokozata sem elég kicsi az én csípőmre. Na, most mi lesz? Gyors megoldásként fogok egy kést, és egy gyors mozdulattal átdöföm az övet. Azért ezt nem fogom megismételni többször, mert az éles kés majdnem kicsúszott a kezemből, akár szét is vághatta volna a tenyeremet.

Még jó, hogy anya ezt nem látta, tuti nagyon kiakadt volna, persze, ha észrevette volna a fontos dolgai közepette. Sajnos ez az utolsó frissen mosott nadrágom, és máshogy nem tudom felvenni őket, csak akkor, amikor kicsit összemennek a mosásban. Ezzel annyira el is megy az időm, hogy azonnal rohannom kell. Felkapom gyorsan a pufidzsekimet, mert ugye kint havazik, a hátizsákomat, amit már vagy két hónapja nem pakoltam ki, és mindennap ugyanazokat a könyveket és füzeteket viszem magammal. Gyorsan visszarohanok az ajtóból a fekete keretes szemüvegemért, álcázás mindenképpen kell, egyébként semmi baja a szememnek, csak karikás és fáradt, így nem nevezhető szépnek, hiába gondoltam azt korábban, hogy az egyetlen elfogadható dolog rajtam, már ez sem igaz. Az ajtón kilépve már indulok is a buszmegálló irányába. Elhoztam egy almát a hűtőből, hogy egyek valamit. Már nem is emlékszem, mikor ettem utoljára almát, eddig túl cukrosnak gondoltam, de a tegnap olvasottak után felbátorodtam, és megfogadtam, hogy mától kipróbálom a vegánságot.

A suliba kicsit késve érkezem meg, a tanár az orrom előtt csapta be az ajtót. Megfordult a fejemben, hogy visszafordulok, de nem tehetem, mert ha még beírnak egypár igazolatlant, akkor értesítik a szüleimet, és úgy érzem, az lenne a hab a tortán. Megragadom a kilincset, veszek egy mély lélegzetet, és benyitok a terembe. Gyorsan ledobom magam az utolsó padba, annyira halkan jöttem be, hogy csak a mellettem ülő Bence vette észre, hogy belopóztam. Na jó, ő lehet, hogy a terem másik végéből is észrevette volna.

− Hello – suttogja.

− Szia – suttogom vissza.

– Nem maradtál le semmiről – próbál megnyugtatni.

− Nem izgultam.

Gyorsan körbenézek a teremben, de Áront sehol sem látom.

Lehet, hogy beteg lett ebben a nagy hidegben? Szegény, lehet, hogy mégis adnom kellett volna neki egy kabátot. Áront most egy biztos pontnak érzem. Rég éreztem ilyet, de nagyon megnyugtató. Talán ez egy komoly barátság kezdete? Csak sajnos vele nem tudom megbeszélni, hogy mennyire hiányzik Belián. De ha itt lenne, legalább a vegánságról dumálhatnánk.

Az óra után csak annyit hallok, hogy Kende valamivel próbálkozik a tanárnőnél.

− Tanárnő! Tessék megadni nekem a hármast! – követeli Kende.

− Pontosan mire is adnék neked hármast, fiam? Teljesen bukásra állsz – kérdez vissza, miközben két ujjal masszírozza az orrnyergét. A háttérből pedig egy enyhe szisszegés hallatszik, amolyan „besültél, haver”-jellegű. Kende haverjai, Boti és Peti, ezzel próbálnak vicceskedni.

− Azt tetszett mondani, hogy akkor leszek hármas, ha áprilisban havazik. Tessék – mutat ki az ablakon. – Hol a hármasom?

− Fiam, majd akkor gyere vissza, ha háromlábú lovak potyognak az égből. Sőt akkor megadom az ötöst is szó nélkül. – Majd rácsap egyet a vállára, és kimegy a teremből.

− Hát ez bukó, haver – szól Peti Kendének.

− Ki tudja, bármi megtörténhet – mondja röhögve, és beleharap egy hatalmas szendvicsbe.

A szünetekben a csajok idegesítő csacsogását hallom, ez a furcsán hideg tavasz mindenkit megbolondít…

Ebédszünetben kimegyek a sulihoz közel lévő zöldségeshez, habár elég nagy akaraterő kell ehhez, mert lassan ki sem látszunk a hóból, na jó, talán ez egy kicsit túlzás, de az egyszer biztos, hogy hó van. Muszáj vennem valami kaját, mert Áronnak és magamnak is megígértem, hogy többet fogok enni.

Kezdő vegánként, úgy érzem, a zöldségesnél nem nyúlhatok félre, habár vannak még kétségeim ezzel az egész vegándologgal. Többek között tegnap este még azt is megígértem magamnak, hogy nem állok rá többet a mérlegre.

Bár a hang a fejemben azonnal igyekezett lebeszélni erről a döntésemről, de mostanában sokkal erőtlenebbül szólal meg. Na jó, azért ezt a több evést lehet, hogy csak holnap kezdem – gondolom magamban, miközben leemelek egy szép piros almát a pultról. Sétálok vissza a suliba gyors léptekkel, néha megállok harapni egy egészen kicsit a almámból, persze alaposan megtöröltem, mert meg kell ennem, mielőtt visszaérek, ugyanis mások előtt még mindig nem vagyok hajlandó enni. Egy gasztronómiai élmény, azt a mindenit, de hiányzott ez az íz.

Kicsit még könnyes is lett a szemem, hiszen imádom a gyümölcsöket, de eddig nem engedélyeztem magamnak.

Ezt az almát most nagyon élvezem, de összeszorul kicsit a gyomrom az utolsó falatoknál. Vajon ez akadályozza majd a fogyásomat? Nem, nem, nem! – vágom rá azonnal, nem kell többet fogynom! Gyorsan át is fogalmazom magamban, azért félek egy kicsit, mert nem akarok hízni. Remélem, ettől most nem kap a szervezetem hirtelen cukorsokkot, pár napja még paradicsomot sem mertem enni, mert úgy gondoltam, hogy túlságosan magas szénhidráttartalommal rendelkezik.

Rövid szárú gumicsizmámban rugdosom magam előtt a havat, közben a lábujjaim görcsben állnak, mert hóban nem a gumicsizma a legjobb viselet, de csak ezt találtam meg reggel hirtelen, ami vízhatlan.

Már közeledem az ajtóhoz, kezeimet a ráhúzott kabát ujjával próbálom felmelegíteni, amikor hirtelen megrezzen a telóm a farzsebemben. Áron írt.

− Van estére programod? – kérdezi, mintha nem tudná a választ.

− Nincs… – írom, de úgy érzem, ez már nem sokáig lesz így.

− Akkor átjössz este? Meg akarok nézetni veled egy filmet!

Kicsit agyalok a szám szélét rágva, mi lenne a jó kifogás.

Fáradt vagyok? Nem, arról üvölt, hogy kamu. Elfelejtettem, hogy anyámmal megyünk valahova? Vagy nem enged el? Nem, ezek sem jók. Még megfordul a fejemben egypár rosszabbnál rosszabb kifogás, amikor beugrik egy mondat, amit már nem is tudom, hol hallottam. Egy napig mondj igent olyan dolgokra, amikre egyébként nemet mondanál. Mérlegelek magamban, aztán bepötyögöm, hogy oké, és csukott szemmel rányomok a küldés gombra.

45

Szokásos módon ledobom a szobám padlójára a cuccaimat, ott hagyom, ahol éppen földet ér. Egy gyors ruhaváltás után már az ágyamban is vagyok, a mindentől megóvó takaróm alatt gubbasztok. Remélem, van fűtés, mert most úgy érzem, mintha egy jégveremben feküdnék. Áron még nem írt az estével kapcsolatban, úgyhogy addig csak úgy elleszek, és várom a fejleményeket. Épphogy gondolok rá, már látom is, hogy felvillan a telefonom.

− Akkor 6?

− Akkor 6 – válaszolom. – Megírod a címed? Bár rémlik valami, amikor mentünk hozzátok a kulcsos sztorimkor.

− Jogar utca 10. Tőletek 2 utcára, sétálj egyenesen felfelé. – És küldött mellé még egy sétálós és egy felfelé mutató nyilacska emojit.

− Okés. – Én is küldök mellé egy mosolygós emojit, hogy azért kedvesnek tűnjek.

Régebben az volt a félelmem, hogy ha nem küldök valakinek emojit minden üzenet végén, akkor bunkónak fog nézni, vagy azt hiszi, rossz kedvem van. Most meg már rá kell beszélnem magamat, hogy küldjek valamilyen hangulatjelet. Vajon mi változhatott?

Még van egy órám, addig készítek valami kaját, mert ma még csak egy almát ettem, és kezdek éhes lenni. Indulás előtt kutatok egy kicsit a legmelegebb téli kabát után, de sajnos sikertelen a próbálkozás.

Szinte magamra veszem az egész szekrényemet, hogy ne fázzak. Kinyitom az ajtót, de látom, hogy hatalmas pelyhekben zuhog a hó. Szerintem még életemben nem láttam ilyen hóesést.

Na most mit csináljak? Így nem tudok kilépni a házból sem.

Gyorsan kiszedem a zsebemből a telefont, és írok Áronnak.

− Te látod, hogy mi van kint?

− Nem, mi?

− Nézd meg…

− Ó basszus… – ír egy pár másodperc múlva −, akkor lőttek a filmezésnek?

− Hát, úgy látom…

− Sajnálom, Gyümi – írja, és nyomatékosítja pár szomorú, sírós emojival.

− Legközelebb – biztatom.

− Te tudtad, hogy nincs málna-emoji??

− Diszkrimináció…

− Mit csinálsz? – kérdezi egypár perc elteltével.

− Semmit, te?

− Olvastam eddig. Felhívhatlak?

− Oké – írom, de belül azért nem vagyok ebben olyan biztos, hogy szeretném.

Azért egy kisebb kő leesett a szívemről, nem volt túl sok kedvem most átmenni, meg egyébként is, ez olyan fura. De nem tudom, hogy a telefonálásnak jobban örülök-e. Valamiért telefonfóbiás lettem. ASZ, természetesen. Mert előtte AE, úgy emlékszem, nem volt ezzel sem gondom. Ugyanúgy, ahogy a testképemmel sem. Egyszerűen mintha kihúzták volna a lábam alól a biztonságot nyújtó talajt. Ez lett volna Belián? Vagy csak maga a kapcsolat? Ennyire életképtelen lennék egyedül?

Szóval, miért nem beszélgethetünk sms-ben vagy e-mailen?!

A postát már meg sem merem említeni… Vajon milyen a hangom? Biztos rohadt ciki… Mi van, ha valamit kérdez, és nem tudok válaszolni? Jaaaj, annyira rossz! Néha azt kívánom, bárcsak ne találták volna fel a telefont. Lerakom a telómat az ágyamra, tisztes távolságba tőlem, és rezzenéstelenül figyelem.

Pár másodperc múlva meg is csörren, meglátom Áron nevét a kijelzőn. Basszus! Mikor vegyem fel? Hogyan szóljak bele először? Vajon telefonon keresztül még furább lesz a hangom?

Neee. Aztán végül felveszem, és egészen abnormálisan vékony hangon beleszólok, hogy hello.

− Hello, vegán lány. Hogy megy a húsmentesség?

− Nincs baj, teljesen jó, nem hiányzik semmi.

− Ügyes vagy, én mondtam, hogy nem olyan nehéz.

− Tényleg, nálad hogy kezdődött?

− Láttam elrettentő videókat, amit amúgy majd neked is meg szeretnék mutatni. Ráadásul magam alatt voltam, na meg apám éttermeiben láttam elég borzalmat nagy mennyiségben, úgyhogy többet nem is tudtam húsra nézni. De így legalább valamiben hasznosnak éreztem magam, hogy tettem valamit az állatokért. Igen, ez volt az első, amiben hasznosnak éreztem végre magam…

− Az jó.

Na, nem is olyan nagy feladat telefonon beszélni. Áronnal valahogy minden könnyebb. Szeretném én is jónak érezni magam valamiben…

46

Reggel a termünkhöz közelítve látom, hogy nincs nyitva az ajtó. Gyanús, de ami még gyanúsabb, hogy túl nagy a csend. Vacillálok kicsit, hogy kinyissam-e az ajtót, nem tudom, mi lehet, de muszáj bemennem, nemsokára kezdődik a fizika, és bent vannak a könyveim. Óvatosan nyitom az ajtót, és egészen szürreális kép fogad. A fiúk székekből tornyot építenek, már egész magas. Amikor belépek, mindenki hirtelen felém fordul, a mutatóujjukat a szájuk elé rakják, és halkan mondják, hogy ssshhh! Mintha olyan hangos jelenség lennék. Kende a földről adogatja a székeket, Peti meg a padon állva rakosgatja őket. Én szép lassan és finoman, mintha itt sem lettem volna, kihátrálok a teremből, és visszacsukom az ajtót. Több kérdés is felmerül bennem a látottakkal kapcsolatban. Például, hogy mi ez a furcsa gyűlés, amit megzavarhattam, és miért is csinálják ezt. De inkább el is engedem, erre úgysem fogok választ kapni.

Egy dologban azért reménykedem, hogy senki nem akar majd felülni a tetejére.

Nem tudom, végül mi lett a székprojekttel, de úgy tűnik, mindenki megúszta, mert órakezdésre a fiúk is odaérnek a fizikára. Belép Bicskei tanárnő, pontban fél kilenckor. Húúú, elég morcosnak tűnik, és úgy látom, ez az egész osztálynak feltűnik, mert szinte megfagy a levegő.

− Na látod, neki jól jönne egy stresszlabda! Vagy nekem… – mondja Bence nevetve, amire én is elmosolyodom.

Bicskei eljut az asztalhoz, becipeli nem kicsi hátsóját, és nagy erővel ledobja az asztalra a cuccait.

− Nem vagyok megelégedve a dolgozatok eredményével – fürkészi a tömeget a szemüvege alól. – A legjobb eredmény hármas lett, úgy gondolom, ezzel mindent elárultam. Lehet értük jönni – mutat az asztalra.

Hát igen, ebből látszik, hogy mennyire érdekli az osztályt a fizika.

− Nagyon tepertem a kettesért – mondja Bence, és hátracsúszik a székével, hogy fel tudjon állni a padból.

− Te Bencus, idehoznád az enyémet is?

− Hát hogyne – válaszolja, és egy perc múlva már jön is visszafelé.

Örül, hogy végre megkértem valamire. 42%… Basszuskulcs, az még egy kettes sincsen meg.

− Na, mi a helyzet? Sikerült? – kérdezi Bence.

− Nem… – csóválom a fejem. – Neked?

Fülig érő mosollyal bólogatni kezd.

Szuper, akkor csak én vagyok ekkora balek… Nagyon rosszak az osztályzataim, és ez most az egész termtudjegyemet le fogja húzni, pedig kémiából ötös lettem.

− Ha mindenki megnézte a dolgozatot, akkor számoljátok meg még egyszer a pontjaitokat, hátha valamit elszámoltam.

Kérem, jelezzétek, ha valami gond van. Az 50% alattiakat pedig szünetben várom a tanáriban, mert ők jelenleg bukásra állnak.

A hír hallatán vadul elkezd kalapálni a szívem, és a nyelés is egyre nehezebbé válik. Sajnos nem amolyan kellemes izgalmat érzek, hanem a lehető legrosszabbat. Az óra további részében szinte nem is hallok semmit a saját gondolataimtól. Pont ilyenkor érzem azt, hogy megérdemelném a szenvedést.

Óra után valamiféle furcsa árnyékként rohanok át a folyosón, úgy, hogy még véletlenül se vegyen észre senki.

Megállok a tanári előtt, és kicsit várakozom, hogy jöjjön még valaki az osztályból. Pár perc múlva Peti is megjelenik, Saci, és még két srác. Szótlanul várjuk a tanárnőt, mert pontosan tudjuk mindannyian, hogy elég nagy gázban vagyunk.

− Bent van már? – szólal meg az egyik srác.

Én megvonom a vállam, a többiek meg csak megrázzák a fejüket.

− És bekopogtatok már?

Egyszerre rázzuk meg mindannyian a fejünket.

− Akkor nem kéne megpróbálni? Nem szeretném az egész szünetemet itt tölteni…

Összegyűlünk egy kis csoportban az ajtó előtt, és végül Peti bátor jelentkezőként kopogtat az ajtón, majd benyit.

− Gyertek beljebb! – szól a tanárnő.

Lajhárléptekkel közelebb megyünk két lépést.

− Hát, ez a dolgozat most nem sikerült – néz ránk Bicskei. – Ha nem akartok fizikából vizsgázni év végén, akkor utoljára megengedem, hogy újraírjátok a dolgozatot. Inkább kíméljük meg egymást a vizsgától – mondja, és letolja az olvasószemüvegét az orra hegyére, úgy néz ránk.

− Akkor pénteken osztályfőnöki óra után várlak titeket itt a dolgozatokkal.

− De nekem foci… – szólal meg a másik srác, de Bicskei rögtön félbe is szakítja.

− Nincs más időpont: vagy megjelentek, vagy vizsga.

Mind a négyen egyszerre egy bólintással jelezzük, hogy felfogtuk a dolgokat, és amilyen gyorsan csak lehet, elhagyjuk a szobát.

− Csak engem ráz ki a hideg ettől a helytől? – kérdezi Peti.

− Nem, de szerencsére még nem kellett sok időt itt töltenem – válaszolja Saci.

Angolra már Áron is befut, már a lépcsőfordulóból int egyet lazán.

− Te merre voltál? – nézek rá kérdően.

− Dolgom volt – vonja meg a vállát. – Netán lemaradtam valamiről? – kérdezi nevetve.

− Ó, egy csodás fizikáról… Megkaptuk a dogákat, keresd meg Bicskeit, mert ha nincs meg a kettes, akkor újra kell írnod.

− Ohh, oké. Majd beugrom hozzá – mondja, de én is és ő is pontosan tudjuk, hogy úgysem fog.

− De tényleg menj be hozzá!

− Majd megnézem az e-naplóban – mondja totális érdektelenséggel. – Neked hogy sikerült?

− Bukó… Újra kell írnom… – forgatom a szememet.

− Mondanod sem kellett volna, Gyümi – mondja nevetve.

− Naaaa – szólok rá, mert ez kicsit rosszulesik.

− Tudod, hogy nem a fizikajegytől függ, hogy intelligens, okos ember vagy-e.

− Szép lenne, ha attól függne… – mondom halványan elmosolyodva.

Ebédszünetre egész szépen kisüt a nap, és lassan elkezd olvadozni a hó. Reméltem is, hogy eljön ez a pillanat, mert átfagyott testem már elég régóta várja az áprilisi melengető sugarakat, meg persze mindjárt húsvéti szünet, és szerintem inkább karácsonykor legyen majd minden fehér, ne most.

Áron megáll mellettem, miközben az ablakon bámulok kifelé.

− Hát igen, ez is a környezetszennyezés miatt van – hallom, de mire odafordítanám a fejem, már tovább is ment.

Felcaplatok a lépcsőn, hogy angolra vigyek magammal egy vizet, mert úgy emlékszem, hogy még van egy bontatlan üveg a szekrényemben. Kinyitom, és egy átlátszó műanyag tálkában felvágott görögdinnyét látok magam előtt egy kis fehér műanyag villácskával. Olyannal, mint amilyet a strandon a sült krumplihoz adnak. És egy papír is bele van tűzve.

„Látod, ilyen egyszerű!” – olvasom le a papírról, és automatikusan elmosolyodom. Megfordítom, és egy nagy Á betűt látok a papír hátoldalán, és ezzel százszázalékosan biztossá válik, hogy ki rakhatta ezt ide. Körülnézek, de sehol senki, úgyhogy félig a szekrényembe bújva rávetem magam az áhított gyümölcsre. Kábé egy másodperc alatt fogyasztom el, hát ez maga a csoda. Amikor az édes lé eléri ízlelőbimbóimat, úgy érzem, hogy egy teljes ízorgia van a számban. És csak azon gondolkozom, hogy vajon a véletlen műve, hogy dinnyét hozott, vagy kitalálta, hogy ez a kedvencem.

Előkapom a telómat, és rögtön írok is neki iMessage-en.

− Csak azt tudnám, honnan szereztél áprilisban dinnyét?!?

Másodpercek múlva érkezik is a válasz.

− Az maradjon az én titkom. – És egy kacsintós emojit még odarakott a végére.

− Köszi nagyon! Honnan tudtad, hogy a dinnye a kedvencem?

− Tudod, jók a megérzéseim, és ráadásul ki is ismertelek.

− Haha – válaszolom, és rohanok angolra, mert már elkezdődött az óra, jaj!

Akkor már értem, hogy Áronnak mi dolga volt reggel.

Éppen előttem ment be Zsiráf a terembe. Annyira rossz, mindenki így hívja szegényt, ezt hallom egész nap, és így nekem is beragadt. Pedig annyira édes fiatal és lelkes tanár, én nagyon bírom őt. De mi lehet az igazi neve?

Halkan benyitok, levágom magamat szokásosan Bence mellé az utolsó padba.

− Épp jókor jöttél. Most osztja ki a lapokat.

− Milyen lapokat? – nézek rá kérdően, mert ez nem hangzik jól.

− Hát a szódoga, tudoood. Kirakta a facebook-csopiba.

− Jézusom! Már megint ! És erről sem tudtam!!

− Ja tényleg, te nem facebookozol.

− Hát nem… – nézek rá kétségbeesetten.

− Itt az ideje, nem gondolod?

Erre csak sóhajtok egy hatalmasat, és idegességemben elkezdem rágni a szám szélét.

Nem, nem, nem! Nem lehet több rossz jegyem. Markovics megint be fogja hívni anyámat, és lehet, hogy most már pszichiáterhez küld. Egyenesen a zárt osztályra.

Zsiráf elkezdi diktálni a szavakat, vegyesen angolul és magyarul. A tanár leül a laptopja mögé, milyen kedves, hogy így bízik bennünk, nem is figyel minket. Már egypár perce mindenki csendben dolgozik a lapon, csak én meredek rá teljesen bambán. A hatalmas csöndet a Kende mobilján lévő google fordító szaggatott hangja töri meg.

− Szarvasbika – zengi be a termet a női robothang a telefonról, ezzel mindenki figyelmét – beleértve Zsiráfét is – Kendére irányítja.

Hatalmas röhögés. Még én is önkéntelenül nevetni kezdek, ennél abszurdabb szó, és ennél halálibb hang nem létezik.

Szerintem még Zsiráf is jól szórakozik ezen. Legalábbis magában.

− Rendben, úgy látom, Kende befejezte. Esetleg más is kész lett vele?

− Nem, tanárnő kérem, ez csak egy félreértés! – esedezik Kende.

− Hozd ki a lapot, kérlek.

Angol után gyors, de szomorkás léptekkel megyek a szekrényemhez, hogy összeszedjem a cuccaimat. Mindennap menekülök a suliból, nem tudom, hogy velem vagy az iskolával lehet baj.

Kihajtom a szekrényajtót, és elkezdem bepakolni a könyveket a táskámba.

− Milyen volt az angol, mademoiselle? – szólal meg egy ismerős hang a szekrényem ajtaja mögül. Bezárom és látom, hogy Áron áll ott.

− Ne is beszéljünk róla… Viszont látom, téged nagyon megfogott a francia.

− Oui, oui! Il fait du soleil!

− Nem tudom, mit mondtál – nézek rá nevetve.

− Én sem – vonja meg a vállát, mire ő is elkezd röhögni.

Nem gondoltam volna, hogy Áron ilyen jó fej, teljesen másképp képzeltem. Mondjuk, az első találkozási incidensünk után mit is várhattam volna… De örülök, hogy legalább valakivel tudok normálisan beszélni. Mert igen, tudom, hogy ott van Kapy, aki tényleg szeret engem, de mégiscsak egy tanár. Ja, meg Bence is cuki, de semmi kedvem vele komolyabb témákba belemenni.

Gondolataimból az érkező busz zökkent ki. Ledobom magamat egy székre, és az ablakon kinézve rádöbbenek, hogy a hó nagy része már el is tűnt. Minden csupa víz, hatalmas olvadásnak indult ez az instant tél. Akkor mégsem lesz fehér húsvét, pedig az azért egy vicces sztori lett volna. Jajj, tényleg mindjárt itt a tavaszi szünet. Ismét egy alkalom a nagy zabálásra… másoknak, persze.

Benyitok az ajtón, és az előszobából látom, hogy anya az asztalnál ügyködik. Felosonhatnék, de már rég beszéltünk, úgyhogy odaköszönök neki. Reménykedem benne, hogy hátha valami fontos dolga van, és nem ér rá.

− Szia, anya, megjöttem!

− Szia, nyuszi! – néz fel az ipadből.

− Mit csinálsz?

− Ja, csak egy jelentést olvasok, semmi különös. Milyen volt a napod?

− Hát, jó, csak kicsit fárasztó – füllentem. Nem osztom meg vele, hogy egy napon két tantárgyból is képes vagyok karót kapni. – Felmennék lezuhanyozni, nem baj?

− Nem, dehogy, menjél csak, szívem.

Fürdés után óvatosan lenézek, hogy anya elment-e már a konyhából. Úgy tűnik, hogy igen, mert nyoma sincs. Lefutok a lépcsőn, egyenesen a konyhába, és csinálok magamnak egy hatalmas salátát. Avokádót, paradicsomot, uborkát, és még répát is vágok bele. Az egészre citromlevet locsolok, hmmm.

Felszaladok a szobámba, hogy ott élvezhessem a vacsorámat, pár vegán YouTube-videó mellett.

Úristen, egy falattal sem fér több belém. Akkora lett a hasam, mint egy léggömb. Belenézek a tükörbe, és elborzaszt a látvány, ami elém tárul. Hirtelen érzem, ahogy a gyomrom összeszorul, enyhe hányingerem lesz, és érzem, hogy a könnyek gyűlnek a szememben. Nagyon sokat ettem ma, igaz, hogy csak zöldségeket meg gyümölcsöket, meg két puffasztott rizsszeletet, de akkor is a mennyiség az mennyiség. Tuti, hogy most híztam több kilót, de megígértem Áronnak, és magamnak is, hogy nem mérem meg magamat többé. Holnap nem eszem semmit, csak víz… Nem! Nem tehetem ezt magammal! Nem akarok kórházba kerülni, de hízni sem akarok… A szélmalomharc… Ennek egyszer vége lesz? Ahogy magamra nézek, a hasamra, a lábaimra, elkap az érzés, hogy nem vagyok elég jó, az érzés, ami ki akarja tépni a gyomrom. Valaki vessen véget ennek…!

Megrezzen a telefonom az ágyamon. Hirtelen elönt egy régi érzés, hogy biztos Belián írt, és a szundikáló lepkék a gyomromban két szárnycsapásra újra felébrednek. Izgatottan nézek rá a kijelzőre, Áron az. A pillangóim inkább visszafekszenek aludni, nem mintha nem örülnék, hogy Áron írt, sőt nagyon is.

− Holnap parlamenti ülés? – írja sírva nevetős emojikkal.

− ??? Lemaradtam valamiről?

− Jössz a kedvenc helyünkre?

− Jaaa… Írt e-mailt, hogy lesz? – válaszolom, mert így már azonnal tudtam, hogy Miciről van szó.

− Jaja, a pszichomókus újra támad – röhög tovább.

− És nem tudja szórakoztatni csak saját magát?

− Nem tudom, nem lenne rossz… Akkor suli után megyünk együtt?

− Ja, gondolom.

− Akkor megvárlak lent.

− Ott tali – válaszolom, és egy nagyon fájdalmas arckifejezéssel eldobom magamtól a telefont, mert semmi kedvem menni.

47

Már legalább négy napja nem mértem meg magamat.

Mondjuk, a nadrágomba még beleférek, sőt ugyanúgy le akar csúszni, mint pár napja, akkor annyira nagy gáz csak nincs. Csak kicsit stresszes, főleg, hogy minden reggel elmegyek az élettelenül heverő mérlegem mellett. Mondjuk, eddig is így nézett ki, nem látszik rajta, hogy kivettem belőle az elemeket, de akkor valahogy szorosabb kapcsolatunk volt, és én néha tényleg rendesen hálás voltam neki, persze sokszor nagyon ideges is voltam rá. Jézusom, milyen gondolataim vannak… A lány, akinek a mérlege a legjobb barátjává vált, milyen jó cím lenne, ezt eladom a Daily Mailnek, kasszasiker.

Amikor ebédszünetben kilépek a suliból, hogy a szokásos almámat elrágcsáljam a szokásos kis eldugott padomon, meglepetten tapasztalom, hogy kék az ég, és gyönyörűen süt a nap. Azért elég para, hogy már április közepe van. Jövő héten már húsvét, és ez lesz az utolsó szünet a nyár előtt. De legalább jó idő lesz a szünetben. Annyira vicces. hogy tavasszal, ahogy jó idő van, mindenki jó kedvre derül, már reggel a buszmegállóban sem láttam unott képpel maguk elé meredő diákokat. A gyerekek is boldogok, hogy végre a szabadban is tudnak játszani, és mellesleg elég hangosan kapok a fülemhez, mert a pad előtt lévő játszótéren éppen valami nagy visítozás folyik. Harapdálom az almámat, de már az utolsó falatoknál járok. Felállok, gyorsan körülnézek, hogy van-e valahol egy szemetes, és elindulok visszafelé, mert ez az ebédszünet is elröppent két perc alatt.

Tempós léptekkel haladok a spanyolórám felé, nehezemre esik visszamenni, hiszen a tavaszi napocska mostanra kezdi átmelegíteni fagyos testemet. Sajnos a továbbiakban az épületen belülről kell vágyakoznom a nap még gyenge, azonban aranyat érő sugarai után.

Gyorsan szedem a lábaimat a lépcsőn, amikor Kapy tanár úr jön velem szembe. Ezer éve nem is láttam, amióta befejeztük vele a bioszt, azóta teljesen elnyelte őt a sulink termtudrészlege.

− Jó napot, tanár úr! – köszönök neki mosolyogva.

− Hello, hogy vagy? – kacsint rám egyet viccesen, de meg sem várja a választ. – Jó ez a szín – mutat a felsőmre.

Tényleg, észre sem vettem, hogy ma egy babarózsaszín pulcsit vettem fel a szürke gatyámhoz. Szinte meg is rémülök most, hogy Kapy felhívta rá a figyelmemet. Hogy történhetett ez? Annyira álmos voltam, hogy félrenyúltam? És több mint öt hónapig ez miért nem fordult elő? Bezzeg ő rögtön észrevette, hogy valami változott, elképesztő ez az ember. Már robog is tovább elégedetten, nagyon siethet, valami doboz volt a kezében, mindig valamin ügyködik.

Akkora mázlink volt, hogy spanyolon nem volt Alberto, így el is maradt az óra. Gyorsan dobok Áronnak egy üzit, hogy addig csinálok valamit.

− Elmarad a spanyolom, leülök valahol kint, amíg nem jössz.

Alig fél perc múlva már érkezik is a válasz.

− Okés, félkor tali a buszmegállóban.

Úgy látom, az ő csoportjukat sem köti le túlságosan a gazdasági óra, azt már mindenki a nagyszünet ráadásaként emlegeti. Simán üzenget mindenki, sőt Ádám egyszer még beszélt is telefonon óra közben. Mondjuk, annak, érthető módon, nem nagyon örült a tanárnő, de nem tudom, mit vár, ha unalmas órákat tart.

Már a busznál várok Áronra, remélem, ideér négy perc alatt, mert nem szeretnék itt várni még húsz percet a következőre.

Ahogy oldalra nézek, észre is veszem, szőkés haja megcsillan a ragyogó napsütésben, felém közelít.

− Na csáo! – köszön hunyorogva, mert tényleg eléggé vakító a nap.

− Jó volt a gazdaság? – Felnézek én is, és eltakarom a kezemmel a napot, hogy ne süssön a szemembe annyira.

− Imádom. Feltűnt már neked, hogy a tanárnő minden második szó után azt mondja, hogy nem tudom én?

− Hogy feltűnt-e?? Kingával még év elején elkezdtük strigulázni, hogy hányszor mondja, de inkább abbahagytuk, mert majdnem betelt már a füzetünk – mondom röhögve, mire ő is nevetni kezd.

− Jól tettétek, totál ínhüvelygyulladás, mire behúzzátok az összeset, ami ez alatt a másfél óra alatt elhangzik.

− Az biztos – nevetek tovább.

Közben megérkezik a buszunk, és gyorsan ledobjuk magunkat két egymással szemben lévő ülésre.

− Ma sem akarod ellógni?

− Persze hogy akarom! De az tuti kiderülne…

− Jó, mindegy, már régen voltunk úgyis, legalább szórakozunk egy jót.

− Te melyik részénél szórakozol jól? – nézek rá furcsán.

− Hát az egészen!

− De miért? – pillantok rá egyre furcsábban.

− Nem szoktad megfigyelni a többieket?

− Hát… annyira nem fordítok rájuk nagy figyelmet.

− Pedig micsoda társaság gyűlt össze! Ott van Gabi, tudod, a fura csávó, aki soha nem szólal meg. Múltkor elaludt, nem tudom, láttad-e. Szerintem Mici teljesen reménytelennek érzi a dolgot, már nem is próbálkozik nála.

− Ez, mondjuk, igaz.

− Akkor Aliz, amit múltkor művelt. Mindenre azonnal válaszol, ő az imádni való, a legjobb. Kicsit minden lében kanál… Akkor a másik csaj, Heni mindig cseszeget valakit, mintha ott dolgozna, nem tudom, mit gondol magáról. És Petra, aki mindig dicséretre vágyik. Amikor múltkor beszélnünk kellett magunkról, minden mondata után hatásszünetet tartott, mintha várta volna a tapsot.

− Ezek nem tűntek fel nekem eddig.

− Figyeld meg, tényleg nagyon vicces. Én imádom szemlélni az embereket, volt már olyan is, hogy kiültem egy padra estefelé, és csak csendben néztem a járókelőket. Szinte a gondolataikat is hallani lehet.

− Az biztos érdekes lehet.

− Na, majd egyszer elviszlek egy ilyen emberlesre.

Az utcán befelé csak kullogunk egymás mellett, és élvezzük a napsütést, meg sem szólalunk. Áron néha rám néz, én olyankor felemelem a földre szegezett tekintetemet, de mire ránézek, már vissza is fordult. Ezt most játssza el ötödszörre.

− Mi az? – nézek rá kicsit furcsán.

− Semmi, semmi – rázza a fejét, és elmosolyodik.

− Na, mi van, mondjad már! – fordulok felé kicsit türelmetlenkedve.

− Nincs semmi, tényleg – mondja még mindig mosolyogva.

Erre csak megvonom a vállam.

− Nagyon fura vagy – mondom egy halvány mosollyal az arcomon.

− Ezt pont te mondod, Gyümi? – nevet fel.

Erre már csak legyinteni tudok, és megrázom a fejemet, mert valahol igaza van.

Áron becsenget, és Patrícia már nyitja is az ajtót nekünk.

− Sziasztok, menjetek fel nyugodtan, Mici is mindjárt jön – szól hozzánk kedvesen.

− Rendben – válaszoljuk egyszerre, és elindulunk felfelé.

– Annyira kedves velünk itt mindenki. Tulajdonképpen miért utáljuk ennyire ezt a helyet? – súgom Áronnak.

– Mert egy rohadt időpocsékolás – mondja Áron gúnyosan röhögve.

– Ott a pont – válaszolom, és én is felnevetek.

Benyitok a szobába, de mi vagyunk az elsők. Leülünk a szokásos helyünkre, és minden ujjamat összekulcsolva drukkolok, hogy megérkezzenek a többiek. Nehogy kettőnket elemezzen egész órán… Szerencsére pár perc múlva meg is érkeznek hárman, már csak egy lány hiányzik, Anna, ha jól emlékszem.

Mici is besétál, és egy új fiú jön mellette.

− Nézd, friss hús – szól oda nekem Áron.

− Naa, szegény – próbálom védeni a srácot.

− Sziasztok, akkor kezdjünk is bele – köszörüli meg Mici a torkát. – Hadd mutassam be nektek Tomit! – mutat a srácra, aki ránk se néz, csak rágózik. Eléggé morcosnak tűnik. Mici helyében nem mernék nagyon hozzászólni, mert olyan, mintha bármelyik pillanatban eldurranhatna az agya… Gondolom, neki sincs túl sok kedve itt lenni.

− Ma egymással fogtok beszélgetni, én csak felügyelek. Van valakinek valami témaötlete?

Aliz felteszi a kezét.

− Igen, Aliz? – néz rá Mici csillogó szemekkel, mert gondolom, ő sem számított rá, hogy valaki magától meg akar szólalni.

− Beszéljünk a suliról, hogy kinek mi a kedvenc tantárgya! – mondja kihúzott háttal, mint egy harmadikos kislány, aki helyesen megoldott egy matekpéldát.

− Na, kezdődik… – súgja a fülembe Áron, amitől el is mosolyodok egy kicsit, mert eszembe jutott, amiket a buszon mondott. Na jó, mostantól óra végéig úgy fogom figyelni a többieket, ahogy Áron mondta.

− Nagyon jó téma, akkor kezdd is el, Aliz!

− Én nagyon szeretem a matekot és az informatikát, a tanár szerint én írtam a legjobb dolgozatot az évfolyamról – mondja büszkén.

− Mindig ilyen idegesítő volt ez a csaj, és csak én nem vettem észre? – Ezúttal én fordulok Áronhoz suttogva.

Válaszul lassan bólogatni kezd.

− Nagyon jó, ügyes vagy, Aliz. Na, ki a következő? Gabi?

Gabi, hahó, te jössz!! – szól rá kicsit hangosabban a fura srácra, de azt hiszem, hogy ő már a nyitott szemmel alvást is kifejlesztette. Gabi a szólításra hirtelen megrázza magát, mint akit tényleg elég mély álomból keltettek fel. Megvonja a vállát, és inkább elfordítja a fejét a nagy sötétbarna fakeretes ablak irányába.

− Azt figyeld, az új srác felrakta a dohányzóasztalra a lábát, szinte látom, ahogy Heni feje vörösödik, vigyázz, mindjárt robban a Heni-bomba! – szól oda nekem Áron.

− Úhhh, nem lennék a srác helyében – válaszolom, és Micire pillantok, akinek szintén szúrja egy kicsit a szemét, hogy Tomi kényelmesbe vágta magát.

− Tamás, bocsi, megtennéd, hogy leveszed az asztalról a lábad? Ez itt nem egy mocskos kanbarlang, köszi – mondja Heni gúnyosan mosolyogva, majd hátradől, és forgatni kezdi a szemeit.

− Bummmmm! – súgja Áron, mire mind a ketten elkezdünk nevetni, és a kezünkkel próbáljuk eltakarni a szánkat, hogy ne legyen annyira kínos, de egyikünk sem tudja nagyon visszafojtani a röhögést.

− Elnézést, Mária! – int Áron egyet Micinek.

Egész órán nagyon jól szórakozom, mert Áronnak teljesen igaza van a társainkkal kapcsolatban, mindenki teljesen olyan, mint amilyennek leírta nekem őket délután. Óra után lerohanunk a lépcsőn, a nemezpapucskákat visszarakjuk a fakkokba, becsapjuk magunk mögött a nyikorgós ajtót, amit még valamikor az ókorban tehettek oda, és már ott sem vagyunk. Gyors léptekkel haladunk, hogy még véletlenül se kelljen egy buszon utaznunk egyik csopitársunkkal sem.

− Hallod, teljesen igazad volt, nagyon jól szórakoztam – lököm meg Áron vállát.

− Na ugye, mondtam, mindenben meg kell találni a jót. És hát Heni… Az volt a kedvencem, rég nevettem ilyen jót.

− Használtad már azt a szót valaha, hogy kanbarlang? – kérdezi röhögve.

− Szerintem még nem is hallottam.

Már becsukódnak az ajtók, de látjuk, ahogy rohan egy srác a busz felé.

− Te, az nem Gabi? – hunyorgok egy kicsit, hogy élesebben lássam.

− De, basszus, mégsem sikerült mindenkit lerázni.

− Mondjuk, nem hiszem, hogy ő a társaságunkra vágyna.

A jóslatom be is igazolódik, mert a tőlünk legmesszebbre lévő ülésre vágja le magát a fiú.

Áronnak megcsörren a telója.

− Bocsi, ezt muszáj felvennem, egyik haverom az, aki átjön este.

− Csak nyugodtan – tárom szét a karjaimat.

Reflexből már venném is elő a telómat, hogy felnézzek My Pro Anára, de megfogadtam, hogy most egy ideig szüneteltetem. Legalább lesz egy kis csendem, csak bambulok ki a fejemből. Persze ez miért is történne így, engem valamivel mindig fel kell zaklatni. Oldalra pillantok, és meglátok egy párt csókolózni a buszon. A gyomrom görcsbe ugrik azonnal, és pótolhatatlan hiányérzet lesz úrrá rajtam. Szinte idáig hallom a cuppogásukat, és legszívesebben rájuk üvöltenék, hogy ezt légyszi ne itt. Hirtelen felelevenednek az emlékek, mintha egy kést döftek volna a szívembe. Próbálok nem odanézni, de nem tudok. Hiányzik a csók íze. Hiányoznak a mozdulatok. Ahogy a derekamat óvatosan megfogta, közelebb lépett hozzám, karjait finoman feljebb csúsztatta. Kezeimmel megmarkoltam a nyakát, ujjaim között éreztem a haját. Szemeimbe mélyen belenézett, én az övében elvesztem, ajkait az enyémhez simította, és kiteljesedtünk egy forró, szenvedélyes csókban. Bármit megadnék, hogy visszacsinálhassam, vagy inkább, hogy újraélhessek mindent. Belián csókjainak emléke felzaklat. Pedig napok óta nem gondoltam rá. Mintha kevesebbszer jutna már eszembe… Olyan boldognak tűnik ez a pár a buszon, és még hányan élnek ilyen boldogságban. De nekem nem jár ez. Nem érdemlem meg. Azt mondják, hogy az első szerelmet soha nem felejtjük el. Még jó, hogy nem, de soha nem is találok még egy olyat, mint ő volt.

− Mi az, mit nézel ennyire? – kérdezi Áron, miközben maga mögé néz a válla fölött. Erre én nem is válaszolok, azt sem tudom, hogy igazán értettem-e a kérdést. Csak a párocskát tudom nézni a busz hátuljában.

− Jajj, csak le ne nyeljék egymást, de tényleg, ewww – mondja olyan képpel, mintha citromba harapott volna. – Irigykedsz? – mutat rájuk egy fejmozdulattal.

− Dehogyis! – mondom tök komolyan. – Csak nem értem, hogy miért pont a buszon…

− Ja, azt én sem… De a szerelem úgyis szívás, nem?

Ezzel maximálisan egyet tudok érteni, így bólogatni kezdek…

Szerintem Áron látja rajtam, hogy elég rossz kedvem lett, ezért nem is nagyon próbálkozik a beszélgetéssel. De ha ezt levette, akkor nagyon igaza van, mert úgy érzem, mintha kiszakították volna a szívemet. Rájöttem, hogy vissza akarom őt kapni. Már a fejemben látom, hogy amint felérek a szobámba, megkeresem a kis macit, rárakom egy ezüstláncra, és soha többé le sem veszem.

− Egyébként a haverom hívott az előbb, hogy megvár ott a buszmegállóban, ahol leszállunk. Nem akarsz te is feljönni?

− Nem, most nem. Eléggé fáradt is vagyok, és zavarni sem akarlak titeket…

− Nem zavarnál…

− Kedves vagy, de bocsi, most nem.

− Nem gond, úgyis közel lakunk egymáshoz, bármikor csatlakozhatsz, ha meggondolnád magad.

Megint pár perc néma csend, lehet, hogy bunkóság, de semmi kedvem beszélgetni, leginkább pedig témát felhozni nincs kedvem, mert most csak sírni tudnék valakinek a vállán.

− Na és hogy megy a vegánság?

− Tök jól, gyümölcsökkel és zöldségekkel nem tudok mellényúlni. – A kérdés hallatán egy pillanatra jobb kedvem lesz, hiszen tényleg sikerült betartanom, és nagyon jól is érzem magam, főleg, hogy több szénhidrátot eszem a gyümikkel.

− A haverod is vegán?

− Balu? Ő vegetáriánus, de mindig ezzel csesztetem.

Nemsokára ő is beadja a derekát, én érzem – mondja büszkén.

− Ez jól hangzik – mosolygok, de inkább visszafordulok az ablak irányába, mert több kérdésem aztán tényleg nincs. Semmi bajom Áronnal, sőt hálás is vagyok neki, de most legszívesebben elbújnék a világ elől.

Leszállunk a buszról, és Balu már tényleg ott vár minket, ahol mondta. A telefonját nézi, közben zenét hallgat, és először észre sem vesz minket, csak akkor, amikor már közelebb lépünk hozzá.

− Csá, haver! – köszönnek egymásnak, és egy baráti kézfogás után Áron felém fordul.

− Hadd mutassam be neked Málnát!

− Szia, Málna – nyújtom a kezemet.

− Hello, Balu. Adok egy puszit. – Azzal megfogja a kezemet, és felém hajol.

A puszi hallatán kicsit zavarba jövök, lehet, hogy egy kicsit el is pirultam. Persze nem azért, mert Balu tetszene nekem, vagy ilyesmi, hanem az ilyen helyzetektől az utóbbi időben kicsit parázom.

Elindulunk felfelé, én bámulok magam elé, miközben a fiúk jót dumálnak. A beszélgetésből én csak szavakat kapok el.

Belefolyhatnék, de semmi kedvem, jól megvagyok itt a saját bajaimmal. Végül elérünk a házunkhoz.

− Akkor tuti nem? – próbálkozik Áron, mintha ez lenne az utolsó esélyem.

− Nem, menjetek csak!

− Te tudod, de el sem tudod képzelni, hogy miből maradsz ki.

− Lehet, hogy nem is akarom – mondom, mire mind a ketten felnevetnek. – Na, jól van, akkor jó szórakozást nektek, sziasztok!

− Hello!

Gyors léptekkel sietek az ajtó irányába, benyitok az üres lakásba, felviharzok az emeletre, és pontosan úgy, ahogy terveztem, előveszem a karkötőt, amin ott fityeg a maci is. Azért egy kis keresgéléssel jár, mert már nem is emlékszem, hogy legutoljára hova raktam. Végül megtalálom, az íróasztalomon lévő, kis eldugott tárolóban, és úgy emelem fel, mint valami ősi kincset, amivel meg lehet oldani a történelem egy kis hiányzó fekete foltját. Mintha valami rituálé lenne, olyan mozdulatokkal csatolom fel a csuklómra. Sajnos elég furán néz ki rajta, mert lecsúszik a kézfejem közepére, úgy látszik, a csuklóm is eléggé lefogyott, bár AE sem volt túl vastag. Most meg konkrétan olyan, mint egy gyereké. Ha felemelem a kézfejemet, akkor meg visszacsúszik a könyökömig, ráadásul olyan soknak tűnik az egész, olyan hivalkodónak, valahogy nem illik hozzám. Pár perc nézegetés után inkább leveszem, és bedugom a párnám alá. A fejemet is ráhajtom, és így valami furcsán nyugtató, de egyben felkavaró érzés kerít hatalmába.

48

Reggel gyors léptekkel igyekszem a termünk felé, próbálok figyelni arra, hogy a lehető legkevesebb ember vegyen észre. Persze nagy sietségemben nem veszek észre egy srácot, aki pont elém lépett.

− Ó basszus! Bocsi! – esedezik a srác, miután nekem jött és a lábaim összecsuklottak.

− Semmi baj! – rázom a fejemet, és felpattanok gyorsan, de közben kínomban érzem, ahogy vörösödik a fejem.

Na, remélem, ezt senki nem látta! Az adrenalintól nem is éreztem rögtön, hogy mennyire beütöttem a csípőmet. Most kezdett csak el sajogni. Az ajtóból visszanézek, és látom, hogy éppen bottle flipeznek. Gondolhattam volna, hogy valami hasonlóról van szó, úgy tűnik, ezek a játékok megszüntetik a külvilágot. Nem baj, ez az utolsó nap a szünet előtt, ezt már csak kibírom valahogy.

Leülök a folyosón az ablakpárkányra, és hátradőlök. Csak várom, hogy elteljen ez a nap. Pár perc elteltével Áron jelenik meg mellettem, nem is láttam, amikor jött.

− Na, mi a helyzet, Gyümi?

Vetek rá egy „ugye most csak viccelsz velem, elegem van mindenből”-fejet.

− Ó, ebből minden kiderült – mondja nevetve, és felpattan ő is mellém a párkányra.

Mind a ketten elég fáradtak vagyunk, ezért csak ülünk egymás mellett, és nézzük, ahogy elhalad mellettünk a rengeteg diák.

– Vicces, ahogy kicsit jobb idő van, mindenkinek a színes ruhákhoz lesz kedve – mondom ezt a hatalmas felfedezésemet.

− Hát, szerintem csak megérkezett a Zara tavaszi kollekciója – mondja gúnyosan nevetve.

− Igazad lehet – nevetek fel vele együtt.

A suliban ma mindenkin érezni, hogy ez az utolsó nap, még a tanárok is kevésbé szívatnak minket, hát nem csodás ez a tavasz? Pakolok a szekrényemből a táskámba, hazaviszem a cuccaimat a szünetre. Amikor kinyitom, egy esetlen, kicsit gyűrött borítékot veszek észre. A kezembe veszem, óvatosan, mintha egy bomba lenne, ami bármikor robbanhatna.

Összeráncolt homlokkal forgatom a kezemben, de csak egy szívecske van a boríték hátoldalán. Begyűröm a táskámba, rádobálom a többi cuccomat is, és olyan gyorsasággal húzok el a suliból, ahogy csak lehet. Hazafelé úton végig azon agyalok, hogy vajon mi lehet a levélben, és hogy kinyissam-e egyáltalán.

A levél írója viszont elég egyértelmű, persze csak ha nem lett hirtelen egy titkos rajongóm a suliból, és ha az a bizonyos titkos rajongó nem tanult meg ugyanolyan nyomi szívecskét rajzolni, mint Belián.

Áront is szó nélkül otthagytam a suliban, de mindegy, majd dobok neki egy bocsánatkérő üzit, vele úgyis találkozom a szünetben. Hazaérve felsietek a szobámba, és leülök a földre.

Kiöntöm a táskám tartalmát a szőnyegre, és mindent félretolok a boríték kivételével. Tisztes távolságba teszem magamtól, és tanácstalanul meredek rá. Néha egy picit közelebb kúszom hozzá, aztán meg még messzebb tolom magamtól. Sőt, az előbb már le akartam vinni az irataprítóhoz, de meggondoltam magam. A kezembe veszem, hogy jobban szemügyre tudjam venni. A pulzusom felgyorsul, a torkomban érzem, kezeim elgyengülnek, és remegni kezdenek. Ki kell bontanom.

Óvatosan feltépem a ragasztót, basszus, majdnem elszakítottam!

− Jó, nincs semmi baj, Málna. Ez csak egy levél, amit most el fogsz olvasni, lélegezz mélyeket – próbálom nyugtatni magamat.

Kedves M!

Ez a levél az utolsó próbálkozásom, ha nem válaszolsz, akkor feladom. Tényleg szeretlek, szeretném, ha elhinnéd, hogy nem történt semmi. De azt is elfogadom, ha nem akarsz többé látni, egyszerűen nem tudok mit tenni.

To the moon and back, you know, Belián Kiesik a papír a kezemből, és hanyatt vágódom a szőnyegen.

Sírhatnék is, de most az sem megy. Úgy érzem, mintha mellkason lőttek volna, és fulladoznék, de ha ez tényleg megtörtént volna, az sem érdekelne. Hogy mondhatja, hogy nem történt semmi? Ja, lehet, hogy azért, mert megjelentem…

Szeret… De akkor hogyan volt képes összeszűrni a levet Lilivel?

És tudva mindezt, miért nem haragszom már rá annyira? Miért van olyan vágyam, hogy találkozzak vele?

Teljesen üres a fejem, csak bámulom a mennyezetet, és várok valami iránymutató jelre, hogy most mit csináljak. Kicsit oldalra fordítom a fejem, és látom a földön heverő papírt. Nem tudom, milyen érzések kavarognak bennem, én már nem ismerem fel őket.

Talán negyven percet feküdtem mozdulatlanul a földön, ha nem többet. A levél azóta is ott van a földön, nem merem újra a kezembe venni. Gondoltam, várok egy kicsit, hátha megkapom a várva várt égi jelet, de semmi. Vadul jár az agyam, hogy mit csináljak. Ha nem írok még, akkor azt fogja hinni, hogy nem érdekel, és lehet, hogy tényleg feladja, ahogy írta is. Ha rögtön válaszolok, az nem jó, mert nem is tudom igazán, hogy akarok-e vele beszélni. Vagyis azt tudom, de áááhhh!! Nem értek semmit.

A fejemhez kapok, pár percig masszírozom a halántékomat, és próbálom kicsit lecsendesíteni a belső hangzavart, hogy normálisan tudjak gondolkodni. MEGVAN!! Minden évben tavaszi szünetben vidékre megy az egész Mátrahegyi család a nagyszülőkhöz. Hacsak azóta be nem szüntették ezt a családi szokást. Egész héten nem lesznek itthon, úgyhogy lesz időm gondolkozni.

Továbbra is a levél mellett ülök, és egyre inkább azt érzem, hogy válaszolnom kéne neki. Lehet, hogy nem is várom meg a szünet végét. Már a fejemben fogalmazgatom is, hogy mit írok majd, amikor egy nagyon hangos és erőteljes, kicsit ideges és hisztis ajtócsapódást hallok. Anya az? Úgy érzem, valami nincs rendben… Legyek jó fej és lemenjek, hogy mi van vele, vagy tegyek úgy, mintha nem is vettem volna észre? Mindenesetre lenézek a lépcső tetejéről, de sajnos semmit sem látok, mert a konyhába ment. Ezt is csak anya alakjának az ablaküvegben körvonalazódó tükörképéről vélem felfedezni. Kicsit toporgok még félig a szobám ajtajában, félig már a lépcsőn állva, és rágom a szám, hogy most mi legyen. Úgy döntök, hogy lemegyek.

Teljesen nesztelenül haladok a konyha irányába, mint egy macska, de akár egy titkos ügynök is lehetnék. Meglátom anyát, ahogy szomorúan bambul maga elé az ebédlőasztalnál ülve.

− Szia, anya – köszönök óvatosan, hogy felmérjem, mennyire rossz a helyzet.

− Szia, Málna – sóhajt egyet.

− Történt valami? Van valami baj?

− Csak apád… Kikészít.

– Mi a baj? – nézek rá nagyon furcsán.

– Véletlenül megint dolgozik húsvétkor. Nem is kellett volna mondania, már tudtam előre. Tényleg, kezdődött tavaly a születésnapommal, aztán karácsony, aztán a te szülinapod, és most a húsvét..

– Ohh, hát sajnálom. – Próbálok együttérzően anyára nézni, de az az igazság, hogy nem lep meg a dolog. Apát egy éve, amióta kinevezték, már elveszítettük magunk mellől az év legtöbb napjára és ünnepére. Nem is olyan fényes dolog fősebésznek lenni… Meg aztán anya is inkább a karrierjével törődött, mint apával. Két munkamániás…

− Él-hal a hivatásáért, tudod. Meg az egyetem… Ezt nem lehet másképp csinálni… – nyugtatom anyát, de persze közben nekem is hiányzik.

– Jó, jó, tényleg végtelenül megértő vagyok, de most kivehetett volna egy kis szabit. Így közös húsvéti vacsoránk sem lesz.

Az elmaradt vacsora hallatán kicsit felcsillan a szemem, mondjuk, úgysem ettem volna semmilyen sonkát, tojást vagy ilyesmit, hiszen már tíz napja büszke vegán vagyok, és jelentem, nagyon jól érzem így magam.

− Elmegyek, beülök egy forró fürdőbe, kicsit kiengedem a gőzt.

− Rendben – válaszolom, de ezt meg sem hallja. Mire kinyitottam a számat, ő már el is viharzott.

Végre visszaérek kis birodalmamba, és tovább rághatom a Belián-témát. Válaszoljak neki? Ahogy most nézem a kézírását, és szinte érzem a levélen a parfümje illatát, kiráz a hideg, de nem tudom, hogy mitől. Azt hittem, hogy ezt a témát valamennyire lezártam magamban, persze tudom, hogy soha nem fogom tudni teljesen, és örökké bennem lesz a „mi lett volna, ha”.

Ez az egész kikészít, de tényleg. Miért nem hagy békén?

Miért kell még mindig próbálkoznia annak, akit egyszerre a legjobban utálok, és talán akit még mindig a legjobban szeretek?

Nem tudom, mit csináljak… És kitől kérhetnék tanácsot? Az egyetlen ember, akivel beszélek, az Áron, de ő tuti azt mondaná, hogy eszembe ne jusson válaszolni, és akkor jönne a jól megszokott „te ennél többet érdemelsz”-duma, amit már nagyon unok. Tegyük fel, hogy nem válaszolok. Nem, muszáj válaszolnom, ezt ne is tegyük fel. Akkor, ha válaszolok, akkor mi lenne? Találkoznánk? Ettől egy kicsit furcsa érzésem támad, nem tudom, hogy kifejezetten jó vagy rossz. Olyan, mintha a hasam tele lenne szénsavas vízzel, és csikizne belülről. Hasonlít egy kicsit az öreg lepkés dologra, de azért más, nem tudom, mi lehet ez. Felmegyek a face-re, és már majdnem megnyitom a legutóbbi üzenetét, hogy válaszoljak, de valami visszatart.

Hirtelen elmegy a kedvem, hogy beszéljek vele. Mi van, ha talán így jó minden, és így kellett történnie az egésznek? Nem hiszek a véletlenekben. Úgysem lehet már olyan, mint volt, el kéne fogadnunk, hogy ennek vége.

Végül úgy döntök, hogy erre még alszom egyet, egyébként sem vagyok túl jó ebben a döntésesdiben, ezért adok még magamnak egy kis időt. Bárcsak megbeszélhetném Áronnal, hogy mit csináljak.

Azért ez az egész rendesen megalapozta a hangulatomat, a világon a legrosszabb érzés, amikor van valami, de nem tudom, hogy pontosan mi. Na jó, inkább foglalkozom valami mással, kicsit el kell terelnem a gondolataimat. Kicsit töprengek, hogy inkább filmet nézzek, vagy vegyek egy forró fürdőt, amikor beugrik, amit Áron mondott.

„Ha szarul vagy, olvass verseket, az a gyógyír mindenre.” Ez megmaradt bennem, mert elgondoltam, hogy vajon egy vers egy összetört szívet mégis hogyan tudna meggyógyítani. De most, újra belegondolva, nem is hangzik hülyén. Végül is a Beliánnal való szakításunk után rengeteg sírós szerelmes dalt hallgattam, akkor ez nem ugyanolyan? Lesietek a lépcsőn, egyenesen a könyvespolchoz, anya még mindig fürdik, vagy nem tudom. Odaállok a polchoz, és kicsit tanácstalanul meredek a rengeteg könyvgerincre. Megfogadtam, hogy nem válogatok, az első verseskötetet, amit megtalálok, leveszem, és az lesz.

Radnóti, megvan! Ez jó lesz. Visszalépkedek a lépcsőn, ezúttal kicsit lassabban, mert a kondim ezt már nem bírja olyan jól. A lépcső tetején egy szusszanásra meg is támaszkodom, mert furcsa foltokat kezdek látni, de megrázom a fejem, és lehuppanok az ágyra. Fellapozom a könyvet, és elkezdem olvasni azt, ahol kinyílik.

Szakítottunk Te véresre csókoltad a számat és lihegve kértél, hogy maradjak.

Nem  maradok.

Menj be szépen, én meg elindulok a mérföldkövek között a sárban.

Mit nézel?

A hófehér éjek után ugye-e könnyező, foltos olvadás szakadt.

Hallod?

A vézna fákban a nyárt siratják most korhadt, téli szentek.

Ne sírj.

A könnytől csúnya lesz a szemed és nem bírom folytatni, ha könnyezel.

Hallod-e?

Szél szánkázik zúgva a dombokon és itt te előtted fodros a sár.

Megértettél?

Sár. Sár és Gyűlölet van az alján minden csillogó, nagy szerelemnek.

Most menj.

Érzem, hogy imádlak és gyűlöllekés ezért most itthagylak az úton.

Kedvesem.

Nagyon, nagyon szerettelek és hogyha találkozunk, talán újra kezdem.

Menj már

Ez most valami vicc? Tényleg pont egy szakítós, szerelmes versnél tudom kinyitni? De mindegy, mert gyönyörű. Mintha ez a vers rólunk szólna. Továbblapozok, elolvasok még egyet, kettőt, és rájövök, hogy ez mennyire király, és nem is értem, miért nem olvastam eddig verseket. Igaza volt Áronnak, annyira tetszik, hogy végül úgy döntök, elkezdem a kötetet az elejétől.

49

Reggel egy elég érdekes pózban kelek, a verses kötettel a mellkasomon. Egész éjjel olvastam. Annyira jó volt, örülök, hogy ez eszembe jutott. Kicsit kómásan állok fel az ágyról.

Már fél tizenegy?? Elég sokáig aludtam. Odalépkedek az ablakomhoz, kinyitom, és kiállok az icipici balkonomra. Veszek egy mély lélegzetet, és úgy érzem, hogy a tüdőmet megtölti a tavasz. Csicseregnek a madarak, figyelem, ahogy repkednek a még fiatal méhecskék, és csak imádom az egészet. Ilyenkor adok hálát, hogy újra nem eszem húst. Ez ad egy kis lelki töltést, és ezzel a lendülettel szinte le is repülök a lépcsőn.

Már nem mérem magam reggelente – lassan két hete −, és mit is mondjak, azóta sokkal nyugodtabb vagyok. Rájöttem, hogy a mérleg nem a legjobb barátom, és arra is, hogy ez egy toxikus kapcsolat volt. A ruháimba még ugyanúgy beleférek, úgyhogy akkora baj nem lehet. Már bátrabban hordom a színes cuccaimat is… Nem eszem sokkal többet, csak éppen annyit, hogy ne maradjak éhes, és ezt is leginkább zöldségekkel pótolom. Nem volt egyszerű megszakítanom a kapcsolatomat a kalóriaszámláló appommal, de úgy érzem, sikerült, és tényleg jól érzem magam. A hangot is sokkal kevesebbet hallom, de azért persze még vissza-visszatér néha. De ez már haladás, nem? Gyorsan összekeverem a szokásos reggelimet, és kimegyek a teraszra, hogy ott élvezhessem ezt a csodálatos tavaszi napot. Épphogy belapátolom a reggelimet, megszólal a telefonom, Áron az.

− Szia! – szólok bele lelkesen, mert ez a reggeli napfény teljesen feltöltött.

− Ciao! Mi ez a jó kedv?

− Ebből az egy szóból érzed, hogy jó a kedvem? – nevetek fel.

− Miért, nincs így?

− De, mondhatjuk. Na mizu?

− Nemsokára indulunk a nagyiékhoz vidékre. Húsvétkor mindig meglátogatjuk őket. Hívlak, ha visszajöttem.

− Oké. Ja, és képzeld, egész éjjel Radnótit olvastam.

− Örülök, hogy tetszett, habár Radnóti nem a kedvencem. De mindegy is, hogy mit, csak olvass. Nekem is segített.

Tudomásul is veszem a tanácsát, és megfogadom magamban, hogy így lesz.

Megfogadtam magamnak, hogy egész szünetben egy árva gondolatot sem szentelek Beliánnak és a hülye levelének, amivel mindent összekavart. Persze ezt már rég megszegtem. Az elmúlt két órában például különböző módszerekkel próbáltam magamat távol tartani a vele kapcsolatos érzésektől és gondolatoktól, kisebb-nagyobb sikerrel. Elkezdtem olvasni, aztán beugrott valami hülyeség a „nem gondolok rá”-val kapcsolatban, aztán elkezdtem nyomkodni a telómat, de ott semmi újdonságot nem találtam, bekapcsoltam a tévét, de még így is percenként a telefonomra néztem, hátha írt azóta, de persze semmi. Még Facebookra is felmerészkedtem, megnéztem a profilját, és megállapítottam, hogy a közös képeink még mindig fent vannak. Vagy ezer éve nem láttam ezeket a képeket, de azért még most is elkap az akkori érzés. Na jó, eldöntöttem, visszaírok neki a szünet után!

Hallom, hogy anya becsapja az ajtót, ezek szerint megjött. Ő kivett pár nap szabit, ha jól tudom, ezért még a hátralévő négy napban boldogíthatjuk egymást. Persze, ezt nem úgy mondom, mintha bajom lenne vele, csak egyszerűen kicsit nyugodtabb vagyok, ha csak esténként látjuk egymást. Nem akarom, hogy rájöjjön hirtelenül a „jajjdejó, menjünk vásárolni” meg a „gyere, rendeljünk valami kaját” sem.

− Málnaaa! – szűrődik be az ajtómon a kiabálás.

Végre elhelyezkedtem és terveztem, hogy megnézek egy jó filmet, de anyának persze ilyenkor kell kitalálni valami életbe vágóan fontosat.

− Málnaaa! – üvölt erősebben, mire én ijedségemben kicsit felkiáltok, és hátraugrom egy picit.

− Anya, már nem kell üvölteni, itt vagyok.

− Ja, bocsi, szívem, azt hittem, nem hallasz.

− Te mit csinálsz? – ráncolom össze a szemöldökömet.

− Szendvicseket magunknak, segítesz? – kérdezi lelkesen.

− Öööö, ez itt sajtkrém?

− Igen, mi a baj vele, kiskorodban imádtad!

− Hát, elég sok mindent szerettem, amit most már nem eszem… – mondom egy kicsit gúnyosan.

− De most az egyszer belefér egy anya–lánya szendvicses teázás, nem? – próbálja oldani a feszültséget.

− Hát, attól tartok, hogy nem…

A mondat hallatán még a kést is leteszi, ami eddig a kezében volt.

− Oké, anya, el kell valamit mondanom.

Ennek hallatán felhúzza a szemöldökét, és mereven bámul rám.

− De nyugi, nincs semmi – emelem fel a kezeimet, mintha ezzel próbálnám mutatni ártatlanságomat.

Ennek hallatán legalább a szemöldökét leengedi, így azért már nem olyan para a dolog.

− Vegán lettem.

− Vegán? – ráncolja össze a homlokát. – Mikor lettél az? És miért? És ki engedte ezt meg neked? Ez megint valami internetes diétás trend? – kérdezi felháborodva.

Azt hiszem, húsz másodpercen belül kicsit sok volt a kérdés, ezért elkezdem az elejétől.

− Nemrég. Az állatokért. És senki, mint ahogy sok más dologra sem kérek engedélyt, és te sem kérsz számon, hogy ki adott rá felhatalmazást. Ja, és ez egy életmód, nem diétás trend – kulcsolom össze magam előtt a kezeimet.

− Normális vagy? Tudod, hogy ez mennyire egészségtelen? – mondja felháborodva.

Erre nem is válaszolok, csak vetek egy amolyan „na mennyire?”-pillantást.

− Csontritkulásod és vashiányod is lesz. És mégis miből fogod a fehérjét bevinni?!

Én igazán nem akarok összeveszni anyával, ezért mondom, hogy jobb, amikor nincs itthon egész nap, mert úgy legalább lehetőségünk sincsen erre.

− Jó, anya, én erre rohadtul nem vagyok kíváncsi. Ez van, és kész.

És ez számomra a végszó. Iszonyatos gyorsasággal visszaviharzom a szobámba és magamra csapom az ajtót, mert azért, ha őszinte akarok lenni, eléggé felidegesített. Idegbeteg módon levetem magamat az ágyamra, és a párnám alá dugom a fejem.

− Köszi, anya, nem is kell ide apa, hogy jó hangulat legyen – fortyogok magamban.

Tíz perc elteltével már érkezik is anya.

− Túlreagáltam… Akkor megbeszélhetnénk normálisan ezt a dolgot? Gyere le, legalább igyál velem egy teát – szól be a szobámba az ajtóm küszöbéről, még mindig iszonyatosan kimért stílusban.

− Gondolom, tettél bele mézet, úgyhogy mindegy… – vetem oda rá sem nézve.

− Nem mondod komolyan, hogy mézet sem lehet enni? – röhög fel gúnyosan. – Na jó, ez kész kabaré. – És ezzel ki is megy a szobámból.

Azt hiszem, így lesz mindenkinek a legjobb.

Kicsit ideges lettem anya műsorától, amit rendezett, ezért úgy döntök, hogy estig le sem megyek a szobámból. Este is majd csak akkor, ha meggyőződtem róla, hogy éppen fürdik.

Csinálok majd valami gyors kaját, és felslisszanok.

A gondolataim visszaterelődnek anyára. Egyszerűen nem tudom elhinni, hogy ennyire földhözragadt legyen, és ez nagyon bánt. Csak automatikusan mondja, amit a legtöbben gondolnak a vegánságról, úgy, hogy nem is tud róla semmit. De nem érdekel, érzem, hogy jobban vagyok, és csak ez számít. Ha lenne egyáltalán valami sejtése arról, hogy mi van velem, vagy min mentem keresztül, akkor örülhetne, hogy egyáltalán eszem valamit, és valami esetleg még ad motivációt.

50

Nagyszombat van, nemrég még minden évben összejött a család ilyenkor, még a nagyszüleim is, és vacsoráztunk egy nagyot. Persze ez az utóbbi időben, csakúgy, mint minden nagycsaládi esemény, elveszett. Apa dolgozik, a nagyszüleim elutaztak, anyával tegnap óta egy szót sem váltottunk, pedig már délután öt óra van. Nemrég írt, hogy ő fél ötkor elindul, mert a barátnőjével vacsorázik akkor valahol, ha már ebben a szerencsétlen családban még a lányával sem tud, mert ő meg nem eszik húst, meg eleve semmi normálisat. Hát, nem tudom, hogy ezzel lelkiismeret-furdalást akart-e okozni, vagy mit, de az egyszer biztos, ha ez volt a terve, akkor nem jött be. Sőt, ez annyira szépen hangzik, hogy kicsit meg is hatódtam tőle. Nem eszik húst, vagyis nem járul hozzá az állatok szenvedéséhez, és próbálja megmenteni ezt a csodálatos, de eléggé elcseszett bolygót.

Iszonyatosan unatkozom, percenként frissítem a YouTube-alkalmazásomat, hátha felrakott valaki valami új, érdekes videót, de semmi. A tévében sincs érdekes műsor, de olvasni most nincs kedvem. Ezért a jól bevált, „bámulom a falat”- programot választom. Rezzen egyet a telefonom, és nagy izgalommal kapom fel, hogy vajon ez mit jelenthet, de sajnos csak egy e-mail jött, méghozzá Micitől. Elküldte a következő csoportfoglalkozás időpontját, vagy ahogy mi Áronnal hívni szoktuk, a következő gyüli időpontját. Kedd… Már szünet utáni első napon? Ez komoly? Inkább meg se néztem volna… Azt hiszem, kijelenthetem, hogy ilyen unalmas húsvétom még nem volt. Unalmamban egész nap éhes vagyok. Szívás, hogy az embernek nincs beleszólása abba, hogyan nézzen ki. Miért nem ehetünk annyit, amennyit akarunk? Egyszer vajon feltalálják a hízás ellenszerét? Mennyire király lenne, ha lenne valamiféle kalóriasemlegesítő tabletta! Ha feltalálnám, az egész világ hálás lenne nekem. Lehet, hogy jövőre elkezdek bioszt meg kémiát tanulni. Lehet, hogy a kutatóorvosi pálya lenne az én utam? Na jó, ez még viccnek is rossz. Én az a fajta lány vagyok, ha már csak kimondják előttem azt a szót, hogy matek, én attól is a falra mászom. Lehet, hogy nem utálnám, csak nagyon rosszul megy, és ezért megutáltatta velem a tanár. Megint a kezembe veszem a tv távkapcsolóját, és kattintgatni kezdek. Sport, híradó, Dóra, a felfedező, valami halakról szóló műsor, vagy horgász, vagy mi, áhh, meg is van. Végül megállapodom az Így jártam anyátokkal-nál. Igaz, már vagy ezerszer láttam az összes részt, de azt hiszem, ezt soha nem fogom megunni, úgy, mint a Jóbarátok at sem. Pont az a rész van, amiben Ted annyira berúg, hogy másnap semmire sem emlékszik, és egy ananászt talál az ágya mellett. Amikor először láttam, ezen nagyon sokat nevettem,

persze még most is iszonyat vicces, de azért király lenne ezeket újra először átélni, mint ahogy sok más dolgot az életben. Miért mindig az első dolgok a legjobbak? Első csók, első szerelem, a többi már nem lesz olyan, vagy ki tudja, de nálam biztos nem érhet még a nyomába sem. Ezért is írok Beliánnak! – támad bennem egy eléggé erős érzés. Vagy az is lehet, hogy a Sors nem véletlenül akadályozta meg, hogy ő legyen az első, akivel lefekszem? Lehet, hogy valami jobbat tartogat számomra?

Jobbat? Még elgondolni is röhejes! Hogyan lehetne bárki jobb nála? Hirtelen egy mérhetetlenül nagy ambíció tör fel belőlem, hogy visszaszerezzem őt az életembe. Írni fogok neki, ahogy vége a szünetnek. A sok gondolkodástól meg is fájdul a fejem, lerohanok egy pohár vízért gyorsan, mert mindjárt vége a reklámnak a tévében. Víztöltés közben eszembe jut, hogy biztos már tele van a Facebook frappánsabbnál frappánsabb húsvéti posztokkal. Nem mondom, hogy hiányzik a sok ember hülyesége napi 24 órában. Ez is csak egy hülye addikció, én vagyok rá a tökéletes példa, hogy közösségi oldalak nélkül is van élet. Mondjuk, az már kérdéses, hogy milyen, hiszen én meg nem beszélek senkivel. Inkább mondjuk azt, hogy a kettő között lehet az igazság.

Mire visszaérek, már el is kezdődik a következő Így jártam anyátokkal- rész, amiben Barney meg akarja nyalni a szabadság harangját. Ezt a részt nagyon szeretem, igaz, már túl sokszor láttam, de még így is nevetek.

Anya este kilenckor ér haza. Még mindig nem vagyunk túl jó viszonyban. Kíváncsi vagyok, meddig akarja ezt csinálni, hogy nem szól hozzám. Mondjuk, én teljesen jól megvagyok a szobámban, mindenféle társaság nélkül. Egyáltalán nincsen húsvéti hangulatom. Emlékszem, hogy kicsi koromban anyáék mindig vettek egy rakat csokit, meg ajándékokat, és eldugták a kertben, nekem pedig meg kellett keresni. Azt nagyon élveztem!

Akkor még nem ártott az alakomnak a sok cukor és zsír. Egy hatalmasat nyelek, mert kicsit összeszaladt a nyál a számban a kedvenc csokim emléke miatt. Remélem, azért még egyszer az életben ehetek legalább vegán csokit, láttam, hogy olyan sokféle van. Lassan elmegyek aludni, mert megöl az unalom. Remélem, nem fogok Lindt csokigolyókkal álmodni.

Nem tudom, hogy a sulis hétköznapok vagy ez a szánalmas szünet a rosszabb, de az biztos, hogy ez nem jó. Már reggel tízkor felmerülnek bennem kérdések azzal kapcsolatban, vajon hogy fogom kibírni ezt a napot.

De ekkor érkezik a megmentő pittyegés. Áron az.

− Visszatértem. Mi újság veled? Még élsz? – kérdezi iMessage-en egy nevetős emojival megtoldva.

− Ezt még magam sem tudom – válaszolom.

− Unalom?

− Unalom – írom. – Eddig csak egyedül voltam a szobámban.

Ja, meg akartam mesélni, hogy anyának el kellett mondanom a vegánságot.

− Basszus! Szólnod kellett volna előtte! Miket kérdezett?

Fehérjeprobléma felmerült?

− Fel – válaszolom egy sírva nevetős emojival.

− Ha szóltál volna, én felkészítelek. Na mindegy, ha más családtagodnak is tervezed elmondani, előtte tényleg beszéljük meg, nagyon jó válaszaim vannak már mindenre.

− Nem gondoltam volna, hogy ez ennyire felháborító…

− Tudod, minden az, ami kicsit más, mint amit megszoktak.

− Igazad van.

− Figyelj, remek unaloműző programot találtam ki.

Bevezetlek az emberles rejtelmeibe. Vicces lesz, megígérem.

− A nagy húsvéti tojáskeresés helyett nagy lélekbúvárkodás?

Benne vagyok, bár nem tudom, érdekelnek-e engem ennyire az emberek.

A Millenárishoz megyünk, és letelepedünk az egyik padra.

Áron Rimbaud-t is elhozta magával, aki egyszer mellettem, egyszer Áron mellett futkos.

− Juhászkutya – legyint Áron. – Ösztönösen összetereli a nyájat. – Majd megsimogatja a kutya fejét.

− Szóval mi vagyunk a birkák?

− Valahogy úgy.

− Mi a menete az emberlesnek?

− Annyit csinálunk, hogy leülünk a padra, és figyelünk. Csak nézd a felhozatalt.

Egypár percig ülünk egymás mellett, de én még egyáltalán nem találom olyan érdekesnek ezt az emberleses sztorit. Jó, én is szoktam a suliban figyelni a körülöttem mozgó diákokat, de az más. Leginkább azt próbálom kitalálni, hogy mit gondolnak rólam.

− Figyu… Biztos jól csinálom? – kérdezem kicsit nevetve.

− Nem lehet rosszul. De akkor gyere, nézzünk ki egy embert, megmutatom, én mit szoktam csinálni!

– Látod azt a csajt, ott áll annál a fánál.

− Igen, megvan.

− Na, szerinted hány éves lehet?

− Kb. olyan 19-20 – válaszolom.

− Gimnazista? Egyetemista? – kérdezi.

− Hát, akár elsőéves egyetemista is lehet.

− Hol a telefonját nézi, hol a körülnéz. Mit jelenthet ez? A pasiját várja?

− Vagy rohadtul felültették… – sziszegem.

− Naa, mi ez a negatív gondolkodás? Ilyennek képzeled a pasikat? – kérdezi teljesen felháborodva.

Erre válaszul csak megvonom a vállamat, és széttárom a kezeimet.

− Na és az a férfi ott, a szemben lévő padon? Most te jössz!

− Hát 50 körül lehet, feleséggel, két gyerekkel, rossz munkával, amivel elégedetlen.

− Mennyit kereshet?

− Hát, éppen annyit, amiből megélnek, de azért nem gazdagok.

− Nagyon jó, fejlődik a tanítvány – mondja viccesen, amin mind a ketten elkezdünk nevetni.

− Na, most én választok valakit – lelkesülök fel a dicsérettől.

– Látod azt a duci nőt ott, piros harisnyában?

− Igen, megvan.

− Most tölthette be a harmincat. Pont leszarja, hogy mit gondolnak róla mások, erről árulkodik a miniszoknya és a piros harisnya. Egy irodában dolgozik, ahol nagyon szerelmes a főnökébe, és azért ennyire boldog most, mert az ma hozzászólt, és még a nevét is tudta. Egyébként egész nap ül a számítógép előtt, és a netpincérről rendelnek ebédet, vagy néha a közeli Don Pepéből. Óriás bécsi szeletet hozat legszívesebben, kétfajta körettel. Műszak után meg beugrik a panel aljában lévő kis pékségbe lekváros batyuért, amit előszeretettel fogyaszt az esti sorozatnézés közben a kanapén ülve. – Egy szuszra darálom az egészet, gondolkodás nélkül jön belőlem.

− Húúúú, ez igen. Kijelenthetem, hogy a tanítványból mester lett.

Amikor hazaérek, megpillantok egy csokor répát a konyhaasztalon. Közelebb lépek hozzá, még egy kis kártya is van mellette, az én nevemmel ellátva. Felnyitom, és ez áll benne:

„Boldog húsvéti ünnepeket, Málna! Sok szeretettel: a Húsvéti Nyuszi.” Na, ez most egy jó húzás volt anyától, ezen egy jót nevettem. Tud ő jó fej lenni, ha akar, és most még az ízlésemet is eltalálta. Múltkor, amikor a közeli zöldségesnél voltam, annyit vettem, hogy a tulajdonos és egyben kasszás bácsi – aki egyébként már elég jól ismer – megkérdezte, hogy van-e otthon nyulunk. Erre csak azt válaszoltam, hogy nincs, csak én. Lehet, hogy lassan már én is annak számítok, de ha nem is, narancssárga foltok már tuti vannak a testemen, a sok karotintól. Már azon is elgondolkoztam, hogy vajon túl lehet-e adagolni az A-vitamint sárgarépával, de aztán rájöttem, hogy tulajdonképpen az sem érdekel, mert imádom. Úgyhogy ezt a csomagot még lehet, hogy a nap folyamán elrágcsálom. Persze kicsit elszomorító ez a sztereotípia, hogy a vegánok csak répát rágcsálnak, de hát ez van. Le is fotózom a csomagot, mert Áron biztos jól fog szórakozni ezen.

51

Az elmúlt pár nap pihenés után kissé kómásan kapcsolom ki az erőszakosan, hangosan sipákoló ébresztőórát. Miután visszaraktam a telómat magam mellé, csak annyi jár a fejemben, hogy még öt percet adjon valaki. De persze mindannyian tudjuk, hogy ez nem így megy. Késve kelek fel, elkezdek kapkodni és rohanni, amit egyébként is utálok. Fél kézzel már a cipőmet veszem, közben a másik kezemmel meg fogat mosok. Már reggelizni sem lesz időm, mert így sem biztos, hogy beérek első órára. Több igazolatlant meg ugye nem kaphatok, elkésni meg utálok, nem bírom, ha egy egész osztálynyi szempár szegeződik rám. Felkapom a fekete hátizsákomat, átfut az agyamon, hogy valószínűleg semmi nincs benne egy tolltartón kívül, de mindegy, az a lényeg, hogy beérjek.

A buszmegállóban idegesen toporgok, másodpercenként csekkolom az időt, és matekozom, hogy vajon odaérek-e. Próbálom belekalkulálni a dugót, és minden eshetőségre felkészülök. Mivel a Szentendrei út teljesen beállt, és a suli már csak két megállóra van jelenlegi helyzetemtől, ezért gyorsan megnyomom a busz leszállógombját, és rohanni kezdek. Futok, mint valami űzött vad. Az életemet egy piros lámpa menti meg, ami pont akkor vált át, amikor odaérek.

Bevallom, ennek egy kicsit örülök, mert ha még öt lépést kell futnom, akkor itt helyben rogyok össze. Várakozás közben kicsit a térdemre támaszkodom, és szájon át elég hangosan kapkodok a levegő után. A mellettem állók furcsa tekinteteket vetnek felém, de engem most ez sem érdekel. Nem gondoltam volna, hogy ez a két buszmegálló ilyen rohadt messze van egymástól.

Rohanok, mintha az életemért futnék, és végül fél előtt két perccel érek a sulihoz. Kettesével veszem a lépcsőket, megpróbálom hármasával is, de ez a terv befuccsol, mert majdnem elesem. Na jó, azért közröhej tárgyává nem kéne tennem magam a suliban, ezért biztatom magamat azzal, hogy a tanár úgyis mindig késik. Felérek a harmadikra, gyorsan körülnézek, és látom, hogy a tanár már az irodája ajtajában áll, de az a folyosó végén van. Képzeletben fújok egy hatalmasat, és letörlöm a homlokomról az izzadságot. Na most legalább nem fázom – mindenben van valami jó. Óvatosan a terem felé veszem az irányt, hogy a tanár úr meg ne hallja, hogy még nem vagyok bent, mert akkor tuti számonkéri rajtam. Szerencsére a tervemet sikeresen kivitelezem, észrevétlenül besomfordálok a terembe. Még az osztálytársaim sem vettek nagyon észre, legalábbis nem kezdtek el állva tapsolni, hogy beértem. Ami valahol nagyon mélyen rosszulesik, mert ha látták volna, hogy milyen sprintet nyomtam… Áron viszont észrevesz. Amikor ránézek, látom, hogy már engem bámul egy ideje. Amikor találkozik a tekintetünk, intek neki egyet, mire ő csak bólint egyet. Már megszoktam, ez olyan Áronos. Legszívesebben már most odamennék hozzá, és elmesélném neki a mai reggeli világrekord sprintemet is, de ugye a suli kötelez, ezért még végig kell szenvednem egy töriórát. Általában óra közben minden az eszembe jut, és mindennel tudok foglalkozni, csak az éppen aktuális tantárggyal nem. Most például Kapy tanár úr jár a fejemben, hogy vajon mi lehet vele, mert olyan régen láttam.

Mivel idén már nem lesz vele óránk, ezért nem kell a termtudrészleg felé mennem. Lehet, hogy valamikor benézek hozzá, hogy mi újság.

Egészen hihetetlen, de szünetben ülök a ablakpárkányon, a szokásos helyemen, és kit látok messziről közeledni? Hát persze hogy Kapyt! Szerintem megérezte, hogy gondoltam rá.

Összetéveszthetetlen, mert ma mentazöld pólóban virít. Felém közeledik, mosolygok rá, köszönök neki.

– Jó napot, tanár úr!

– Csácsá, MM! Figyelj, van most órád? Beszélni szeretnék veled egypár mondatot, bejönnél az irodámba?

– Nincsen órám, tanár úr.

– Akkor gyere – mondja, és int egyet az iroda felé.

Nem tudom, mit akarhat tőlem, de mindig szívesen beszélek vele, ezért követem is azonnal.

Leül az asztalához, én meg vele szemben.

– MM, sokat gondolkoztam, és én – mint egészségügyi dolgozó – úgy érzem, kötelességem, hogy elküldjelek egy orvoshoz. Van egy nagyon jó szakember, akinek megadom a számát, természetesen a te döntésed, hogy felhívod-e. De azért tudd, hogy én szeretném, ha elmennél – nyomatékosítja, és átnyújt egy cetlit, amin bizonyos dr. Takács Violetta telefonszáma olvasható. Meg sem tudok szólalni, fogalmam sincs, hogy mit válaszoljak, de ő folytatja. – Sajnos a tanári éveim során már láttam sok hasonló problémával küszködő fiatalt, nem szeretném, ha ennek az egésznek valami nagyon rossz vége lenne. Nem normális, hogy ennyire sovány vagy, biztos vagyok abban, hogy női típusú problémáid is vannak, ezért szeretném, ha látna téged egy endokrinológus, tudod, aki a belső elválasztású mirigyekkel meg a hormonokkal foglalkozik.

– Rendben, tanár úr, átgondolom – válaszolom tényleg őszintén, és ebben a pillanatban valóban így is gondolom. Kapy elég nagy hatással van rám, neki megtenném még ezt is. Habár nagy meglepetésként ért, amit mondott, és persze kettős érzések vannak bennem: semmi kedvem orvoshoz menni, másrészt meg hálás vagyok neki, hogy többet foglalkozik velem, mint a saját szüleim.

– Jól van, köszi. Csak ezt akartam, de maradhatsz még, ha gondolod, csak meg kell írnom pár e-mailt, de közben dumcsizhatunk.

– Kedves öntől, de mennem kell, még gyorsan át kell néznem a spanyolt – füllentem, mert nem akarom megbántani, de most annyira azért nem vagyok beszélgetős kedvemben.

Szünetben megvárom Áront a folyosón a szokásos helyünkön. Kis idő múlva meg is jelenik mellettem.

− Figyu, van egy ötletem.

Na, ha Áron így kezd valamit, az vagy nagyon rossz, vagy nagyon jó ötlet, de most nincs jó előérzetem. Ma már senkinek ne legyen semmi ötlete, egyelőre elég volt.

− Igen? – kérdezek vissza kicsit félve.

− Ígértél nekem egy olyat, hogy ellógod velem egyszer a gyülit?

− Jézusom, teljesen el is felejtettem, hogy ma lesz…

− Csináljunk helyette valamit! Azt találtam ki, hogy felhívhatnánk Micit a te édesapád és az én anyám nevében. Mit szólsz? – néz rám lelkesen.

− Hát, nem is tudom…

− Na, légyszi! Itt a megfelelő alkalom! Nem derül ki, úgyis teljesen fölöslegesen járunk…

− Hát ebben van némi igazság, az tény.

− Akkor?

− Jó – vonom meg végül a vállamat. – Mit veszíthetnék ezzel?

− Na, ez a beszéd. Akkor suli után átjössz?

− Aha, persze miért ne – válaszolom, és azért kicsit megkönnyebbülök, hogy nem kell ma időpocsékolnom a macskás néninél. Egyelőre nem mesélem el Áronnak, hogy Kapy mit kért tőlem, mert még magam sem tudom pontosan, mit gondoljak erről, vagy elmenjek-e egyáltalán, még érlelem magamban a gondolatot, anélkül, hogy bárkivel megosztanám.

Angolóra következik, Zsiráf már az ajtóban beszélget az egyik osztálytársunkkal. Én leülök Bence mellé, a szokásos helyemre. Érzem, hogy a pocim pillanatokon belül bálnahangra hajazó korgást fog produkálni, ezért gyorsan a vizemért nyúlok, de késő. Marci hirtelen felém fordul.

− Éhes vagy? – néz rám nevetve.

− Nem, nem, nem! – rázom a fejem.

− Van a táskámban egy alma, nem kéred?

− Nem, nem, köszi, jól vagyok, tényleg!

− Oké, te tudod, de nyugodtan elveheted.

− Tényleg nem kell, köszi! – nyugtatom meg, de azért szívesen elfogadtam volna.

Tényleg nagyon éhes vagyok, de ugye mások előtt nem eszem, és egyébként sem fogom felzabálni az almáját. Majd veszek egyet ebédszünetben, addig csak kibírom valahogy.

Hallottam már egypárszor azt, hogy a suli nem unalmas, mert mindennap történik valami. Hát ezek szerint a mi iskolánk valami furcsa hely, mert itt minden nap unalmas, és ráadásul nem is kicsit. Már csak egy hónapot kell kibírni, aztán miénk a nyár. Jó lesz végre a saját dolgaimmal foglalkozni teljes időben.

Mivel Áronnal megdumáltuk, ezért az utolsó nyelvi óra után megvárom. A franciaórákat mindig tovább tartják, ezért szegénynek tíz perccel többet kell szenvednie.

− Merci beaucoup! – hallom oldalról, ahogy Áron megköszöni, hogy megvártam.

− Con mucho gusto! – válaszolom, mire mind a ketten felnevetünk, hogy kicsit benne maradtunk a saját idegen nyelvünkben. – Mondjuk, ezzel a mondattal én ki is merítettem a spanyoltudásomat. Ezt a mondatot tanulom egy éve.

− Nekem azért nem, én még tudok egy mondatot. Vos yeux sont beaux.

− Huuu, ez nagyon szépen hangzik. Mit jelent?

− Lényegtelen – legyint egyet, halvány mosolyra húzza a száját, és elindulunk.

52

Miközben sétálunk, Áron felém fordul.

− Akkor most átjössz hozzánk, igaz?

− Azt beszéltük meg – bólogatok.

− Király. Nem vagy éhes? Főzhetnénk valamit.

− Nem – vágom rá gyorsan. – Most nem vagyok éhes, majd otthon eszem – füllentem, mert még mindig eléggé éhes vagyok, és csak drukkolni tudok, hogy a gyomrom korgása nem leplezi ezt le.

Csak csendben sétálunk egymás mellett, de egyébként ez tök jó, mert kínos is lehetne, de vele nem az. Áron tipikusan az, akivel meg lehet beszélni mindent, van véleménye, de ha nem dumálsz vele éppen, csak ülsz mellette csendben, az is teljesen rendben van. Én ennek még örülök is, mert néha pont erre van szükségem. Meg persze, kinek nincs?! Már vagy egy fél órája sétálunk felfelé. Na jó, talán nem fél órája, de tíz perce már biztos. Mindegy, a lényeg, hogy nagyon fáradt vagyok, és a lábaim már begörcsöltek az emelkedőn felfelé gyaloglástól. Én naiv eddig azt hittem, hogy hozzánk rossz felgyalogolni, de ez a kis séta most rácáfolt az egész eddigi hitemre. Nagy nehezen végre felérünk a házhoz, vagyis inkább csak én nagy nehezen, Áron sokat fut, ő elég edzett. Persze a látvány csodálatos.

Megyünk befelé a kerten keresztül, én meg közben csodálom az ámulatba ejtő kilátást.

− Nem is tudtam, hogy ilyen gyönyörű a kilátás innen – mondom egy kicsit lihegve, mert fel kellett jönnöm pár lépcsőn.

− Miért, nálatok nem ilyen jó?

− A szobámból pont nem látok ki, a kertből meg szinte semmi sem látszik.

− Az szívás, elég jó dolog nézelődni. Főleg naplementekor, az mindig megihlet.

− Ja, értem, innen inspirálódsz!

− Hát hogyne.

Áron kinyitja az ajtót, lazán ledobja a kulcsot az előszobában lévő kisasztalra, és besétál cipővel. Üdvözli az érkező Rimbaud-t, aki felettébb örül nekünk. Persze főleg Áronnak, de azért hozzám is odajön, megszagolgat, lecsekkol, „téged már ismerlek” – jelzi a farokcsóválása. Nagyon helyes ez a kutya.

Aztán otthagy, és én még mindig kicsit esetlenül állok az ajtóban két ok miatt. Első okom erre, hogy elég feszélyezetten érzem magam idegen házakban, kettes, hogy soha nem tudom, hogy hova pakoljak, levegyem-e a cipőmet. Jó, ez mindkettő borzasztó hülyeség, a másodikat egy laza kérdéssel el tudnám intézni, de könnyebb nem megszólalni.

− Nem jössz be? – néz rám elég furán Áron a konyhából.

− Levegyem a cipőmet? – kérdezem halkan.

− Ja, hogy ezért állsz ott – nevet fel. – Nem, gyere csak nyugodtan!

– Ugye nem baj, ha én kajálok valami? – kérdezi félig tele szájjal.

− Dehogy baj – válaszolom, de közben nyelek egy hatalmasat, mert megérzem a friss pirítós illatát. – Te, nem úgy van, hogy a vegánok nem esznek sajtot? – nézek valami furcsa, sajtszerű valamire, ami a pulton van. De persze már abban a pillanatban megbántam, amikor kimondtam.

− Te kezdő vegánként komolyan kérdőre vonsz engem? – mondja viccesen.

− Nem, nem! – védekezem, és ezzel meg is kaptam a hülye választ a hülye kérdésemre.

Áron kiveszi a pirítóból a kenyereket, már hallom a hangját, ahogy koppan a tányéron, a nyál összeszalad a számban. Leül mellém a pulthoz egy bárszékre, és beleharap az eszméletlenül jól kinéző kenyérbe. Na, hát a nyálmirigyeimnek több sem kell, megállás nélkül elkezdik termelni a nyálat, én meg nem győzök nyelni.

− Jó étvágyat!

− Köszi! – válaszolja két harapás között.

Direkt nem merem megkérdezni, hogy mit rakott rá, nehogy rávegyen egy szeletkére. De azért meg kell hagyni, hogy eléggé érdekel, ezért sunyi pillantásokat vetek a kenyérkékre, és megállapítom, hogy van rajta növényi sajt, avokádó, egy kis koktélpari a tetején, és az egészre fekete borsot őrölt. Ahogy felveszi a tányérról, a leszóródott őrölt borsnak köszönhetően látszik a kenyér körvonala. Érzem, hogy a gyomrom morogni fog, ezért gyorsan magamhoz kapom a vizemet, amit nagyon okosan kivettem a táskámból, amit végül az előszobában hagytam.

− Szoktál főzni? – töröm meg a csendet.

− Ja, mostanában egyre többet, csak rohadtul nincs hozzá türelmem.

− Anyud szokott neked kaját csinálni?

− Szokott, de túl sokat kell magával foglalkoznia, ezért nincs ideje. Nekem meg van, amikor nincs hozzá kedvem, na és olyankor szoktam napokig zabkásán élni – mondja nevetve.

− Az legalább mindig nyerő.

− Ahogy mondod! Szereted az avokádót?

− Aha, az egyik kedvencem.

− Akkor csinálok neked valamit – mondja somolyogva.

Lehet, hogy átgondolatlan volt ez a kijelentés, most tuti meg fog etetni valamivel. Ráadásul az avokádónak elég magas a zsírtartalma is, nem három kalória lesz… Na mindegy, ma még úgysem ettem túl sokat, Áron pedig tök cuki, hogy csinál nekem kaját, így – bármennyire is nehéz és pánikba ejtő – megeszem.

Ettől ő is tuti jól fogja érezni magát. Odaállok mellé a konyhába, látom, ahogy vágja az avokádót, belerakja egy kistálba. Majd kiveszi a hűtőből a koktélparikat, abból is felvág egypárat, szintén beledobja a tálkába.

− Olívaolajat kérsz rá? – fordul felém.

− Nem, azt nem kérek, köszi! – vágom rá azonnal.

Haha, azért mindent nem, az kéne még a zsírgombóc avokádóra.

− Pedig nagyon finom, most rendeltük Olaszországból.

Megsózza kicsit, egy-két tekerés bors, és voilà.

Megfordul, kivesz egy kisvillát, és felém nyújtja a tányért.

− Ez a paradicsom isteni, imádni fogod, anyum most vette valami gourmet boltban.

Nyelek egy hatalmasat, ez most nagyon jól fog esni, és tök jó fej tőle, hogy csak kicsi adagot csinált nekem. Pár szem koktélpari és néhány szelet avokádó csak nem fog felhizlalni.

− Köszönöm! – mosolygok rá. Egyesével szúrom fel a villámra a gyönyörű színű és illatú darabkákat, és igyekszem akkor bekapni őket, amikor Áron épp elfordul. De szerencsére ebben is jó fej, ügyködik valamin a konyhapultnál.

– Na, szerintem, ha befejezted, menjünk fel, gyorsan intézzük el ezt a nőt, és utána szabadok vagyunk.

Indulunk a lépcső felé, de ezúttal kicsit jobban körülnézek a lakásban.

− Azta, mennyi bor! – szalad ki a számon, miután meglátok egy szekrényt tele borokkal.

− Ja, az csak apám hobbija. Néha összegyűlnek az üzlettársaival, és akkor bort isznak meg sajtot esznek, tudod, ez olyan elit dolog, aminek semmi értelme sincs.

− Te nem szoktál vele koccintani?

− Nem – mondja gúnyosan nevetve, és elég határozottan.

− A bor vegán, nem?

− Többé-kevésbé igen. De én nem iszom alkoholt.

− Nem iszol? – Megdöbbenek egy pillanatra.

− Mi ezen olyan meglepő?

− Hát, furcsa ezt egy 18 éves fiú szájából hallani…

− Hát, ha érdekel a sztori, akkor erről is dumálhatunk.

Felérünk a lépcsőn, egyenesen a szobájába megyünk.

Gyorsan kell cselekednünk, mert mindjárt kezdődik Mici órája.

− Na, hívjam én először? – kérdezi Áron.

− Mi az, hogy először? Nem úgy állapodtunk meg, hogy csak te hívod?

− És akkor velem szerinted mi lesz? – kérdezi nevetve.

− Hát rólad egyszerűen nem szólunk…

− Ó, mondjuk, engem érdekel a legkevésbé. Úgyis gyanús lenne, hogy egymás után telefonálunk. Akkor felhívom. Neked megvan a száma?

– Öööö, aham, azt hiszem, elküldte az első e-mailben.

Mondjam?

– Nem, inkább felhívom arról, ha nem gáz. Jobb, ha az én számom nem kerül a keze ügyébe.

Áron gondolkodás nélkül felhívja, és pár csöngés után Mici bele is szól a kagylóba.

− Dr. Zsarnovszky Mária, miben tudok segíteni?

− Jó napot kívánok, kedves Mária, Molnár Péter vagyok, Molnár Málna édesapja! – szól Áron a telefonba elváltoztatott hangom, mire nekem a számhoz kell kapnom, hogy ne röhögjem el magamat hangosan. – Málna délutánra belázasodott, ma nem tud menni. Elnézést a kellemetlenségért, remélem, megérti – mondja tök komolyan, ami csak még erősebb nevetési ingert vált ki belőlem.

− Semmi gond, persze, pihenjen. Biztos túl gyorsan vette le a kabátot meg a pulcsit ebben a tavaszi időjárásban. Nagyon csalóka ám ez az idő!

− Fiatalok, tudja, milyenek.

− Nagyon örülök, hogy beszélhettem önnel, professzor úr.

Nagy csodálója vagyok.

Már a számat harapdálom, annyira nevetnem kell, Áron nagyon jól csinálja ezt, olyan, mintha már lenne tapasztalata, de azért most ő is meglepődött egy kicsit.

− Akkor várom őt jövő héten. Viszonthallásra!

− Viszonthallásra! – Alig tudja kinyögni a köszönést.

Ahogy lenyomja a telefont, mindketten elkezdünk röhögni.

− Na milyen volt? – kérdezi már-már a könnyeit törölgetve.

− Zseniális! Habár apám az életben nem beszélne így, de ezzel az alakítással felvettek volna bármilyen drámasuliba! Ne haragudj, el is felejtettem, hogy Mici odavan apámért.

− Hú, az gázos volt. Akkor szabad a délutánod, igaz?

− Úgy tűnik.

− Elég könnyen lerendeztük ezt a pszichomókust – mondja Áron nevetve.

− Az biztos! Remélem, azért anya nem tudja meg…

− Kiakadna? – kérdezi komolyan.

− Tuti, de nem is azért, mert nem mentem, inkább azért, mert nem szóltam neki erről. Mondjuk, akkor meg azért lenne ideges, hogy egyáltalán eszembe jut nem menni. Szerintem nagyon hisz ebben az egészben.

− Hát, nem tudom, mi a rosszabb, ott lenni, vagy inkább elvinni a balhét. Én tuti a másodikat választanám, de nem akarlak belevinni semmi kellemetlenségbe.

− Mondja ezt az antialkoholista, vegán fiú – röhögök fel. – Ha egymásnak lőnénk a heroint, ez akkor léphetne életbe.

− Hát, azt nem fogjuk, és semmi hasonlót sem, ezen ne aggódj.

− De te azért ilyeneket nem csináltál, ugye? – nézek rá komolyan.

− Nem, nyugi, azért nem volt ennyire komoly a dolog. Csak a füvezést vittem egy kicsit túlzásba, éppen annyira, hogy a szüleim parázzanak. És akkor azonnal meg akarták oldani a helyzetet, nehogy valami felelősségük legyen benne.

− Mondjuk, a fű vegán, nem? – mosolygok kényszeredetten.

− Most így akarod megkérdezni, hogy élek-e még vele? Nem, már nincs szükségem rá. Rájöttem, hogy nem kell félnem, és enélkül is jól érzem magam a világban.

− Erre hogy lehet rájönni?

– Szabad akartam lenni, elmenekülni, nehogy ugyanolyan felszínes, pénzközpontú legyen az életem, mint a szüleimé. De aztán hirtelen egy másik csapdában találtam magam a fű miatt.

Aztán rájöttem, mennyire igaza van Béla bácsinak, mert „a dolgok nem kívül kezdődnek, hanem belül, és nem a láthatóban, hanem a láthatatlanban…”

– És ki az a Béla bácsi? Egy rokon?

– Hamvas Béla, író, gondolkodó volt. A legnagyobb. Majd beszélgetünk még róla…

Úgy tűnik, Áron hosszú távra tervezi a barátságunkat. Annyi mindent kell megtanulnom tőle. Szeretnék elolvasni mindent, amit ő már olvasott, és szeretnék olyan nyugodt és magabiztos lenni, mint ő.

– Ez azt jelenti, hogy kevesebb jelentőséget tulajdonítsunk a külsőségeknek, és inkább befelé figyeljünk? – próbálom értelmezni a hallottakat.

– És azt, hogy minden rendben van körülöttünk, a létezésünkkel. A boldogság a miénk, az a természetes állapotunk, csak mi ezt folyton szem elől tévesztjük. Elérni akarjuk, és pont emiatt veszítjük el. Szeretek veled beszélgetni.

– Pedig olyan ostobának érzem magam melletted.

– Nem vagy az. Egy cseppet sem.

– És a vegánság? Az is segített?

– Nem, a vegánság egy természetes velejárója volt annak, hogy megváltozott a szemléletem, más lett a viszonyom a világgal. Sőt a világ egyre inkább befelé húzódott, így igazából magammal lett más a kapcsolatom.

Próbálom felfogni a mondatokat, de azt hiszem, ezen még agyalnom kell.

– Összezavartalak? Figyelj, ez segíteni fog.

Az ágya mellől felemel egyet az ott heverő könyvek közül, kinyitja, és olvasni kezd.

Isten tenyerén ébredtem, s lenéztem a Földre, Hófehér csúcsokra, kopár legelőkre.

Kanyargós folyók tükrében láttam kelni a Napot, Sugaraiban álmos hajnal mosakodott.

Láttam az óceánt gyermekként ragyogni, Sirályokat felette felhőkkel táncolni, Láttam a békét az emberek szívében, Láttam az erdőket fürödni a fényben.

Láttam sok-sok mosolyt, és láttam a reményt, Láttam az embert, és láttam a zenét, Láttam a földet szeretetben élni, Láttam a csöndet a széllel zenélni.

Láttam Istent, amerre csak néztem, Miközben éppen az Ő tenyerében ültem, S az Ő hangján szólt hozzám a szél, Mint anya, ki gyermekének mesél, Millió apró tükörben láthatod magadat, Hisz olyannak látod a világot, amilyen Te vagy!

−Hú, ez nagyon tetszik! – mondom lelkesen. – És azt hiszem, ezt értem is…

Pár perc néma csend után végül megszólal Áron.

− Te láttál már vegán filmet egyáltalán?

− Ilyen ismeretterjesztő izét?

− Aham – bólint.

− Nem.

− És nem akarsz megnézni egyet?

− Hát, lehet róla szó. De mennyire hosszú? – kérdezem, miközben csekkolom az időt, mert bármennyire is jól érzem magam, nemsokára öt óra, és ma még úgy terveztem, hogy eszem egy salit. Viszont ha nem indulok el lassan, akkor lekésem ezt a lehetőséget, és tuti, hogy lefekvés előtt leszek szörnyen éhes, ami meg ugye nem segíti a nyugodt alvásomat.

− Hát, kicsit több mint másfél óra, azt hiszem.

− Akkor ezt skippelhetnénk most? Csak mert másfél óra múlva már otthon kéne lennem.

− Ja, oké – mondja rezzenéstelen arccal −, majd legközelebb.

Megbocsátasz egy másodpercre? Mindjárt visszajövök.

− Ja, persze, menj csak nyugodtan! – Mire kimondom, Áron már el is tűnt.

Pásztázom a szobát, most, hogy egyedül maradtam, végre alaposabban is szemügyre vehetem, nagyon menőn néz ki.

Tulajdonképpen semmi különös, egy ágy, egy asztal és három babzsákfotel, de az egész mégis annyira stílusos. Az ágyon a sötétszürke pléd, az asztal fölött a falra tűzött kézzel írott szövegek. Nagyon bejön. Megfordulok, hogy a hátam mögött is jobban megnézzek mindent. A földön kisebb tornyokban mindenfelé könyvek, és az ágyon is látok egyet. Már állnék fel, hogy közelebbről is megnézhessem, hogy mit olvas, de már hallom a lépteit.

− Na, itt is vagyok.

− Mit olvasol? – tör ki belőlem a kíváncsiság.

– Most éppen József Attila-verseket, meg az életét. Próbálom megérteni mélyebben, amiket írt. Néha még le is ülök mellé, tudod, ott a Parlamentnél, ha valami igazán fontos dolog jár a fejemben…

− Nekem József Attila egy fekete hajú, bajszos, morcos figura, aki mindig elégedetlen, mindig lázongó. De a versei közül kb. csak a Mama jut eszembe. Ja meg az Óda,  de az olyan félelmetesen realisztikus. Hát ennyi, ez is még az általánosból…

– Oké, én sem olyan életet szeretnék, mint az övé volt, de bírom az egyenességét. Meg ahogy a szeretetet kifejezi, néha olyan, mint egy őszinte kisgyerek, aki kénytelen volt felnőni.

Basszus, néha én is úgy szeretnék még gyerek lenni. Sokszor eszembe jut, hogy akkor még olyan egyszerű volt minden.

− Na, figyelj! Ezt ismered?

Olyan bolond vagy Szaladsz

Akár a reggeli szél

Még elüt valamelyik autó.

Pedig lesikáltam kis asztalomat

És most

Tisztábban világit kenyerem enyhe fénye

Áron úgy mondta a verset, mintha nem is szavalna. Semmi köze nem volt a színészek – szerintem – ripacskodó hangsúlyozásához. Engem meg kirázott a hideg. Úgy, mint amikor valaki nagyon szépen énekel.

No gyere vissza, ha akarod

Veszek takarót vaságyamra

Egyszerü, szürke takarót.

Illik az Szegénységemhez,

aki szeret téged

És az Úr is szereti nagyon

És engem is szeret az Úr

Nem jön soha nagy fényességgel

Nem akarja, hogy elromoljanak

Szemeim, akik

Nagyon kivánnak látni téged…

Áron hirtelen abbahagyta a verset…

– Na, elég mára az irodalomórából… Már biztosan halálra unod magad. – Áron fura módon most nem néz rám, amikor ezt mondja.

Nem tudtam mit válaszolni erre, mert éppen azzal voltam elfoglalva, hogy lecsendesítsem a pillangókat, amelyek verdesni kezdtek bennem. Nem is értem. Egy szerelmes verstől is felélednek? Pedig nem is jutott eszembe Belián. Tudott valamit ez a József Attila, tényleg… Egyébként meg egyáltalán nem untam az egészet, sőt…

− Azért annyit még mondj, hogy mivel kezdjem? Hamvas Béla? József Attila? – érdeklődöm visszatérve a témára.

Áronnak mosolyogni kezdenek a szeplői az orra körül: – Legyen inkább Weöres Sándor! De ne a Bóbita!  Hanem, mondjuk, A teljesség felé…

Áron most velem szemben ül, a macbookjával a kezében, és YouTube-on különböző dalokat indít el. Elég jók, nem ismerem őket, azt hiszem, ezek régi számok, Áron ezt szereti. A mai zenékkel egyébként kicsit szkeptikus vagyok, ha azt rakott volna be, tuti nem tetszett volna. Én csak kínosan nézelődöm jobbra és balra, néha rápillantok a mobilomra is, hátha érkezik valami értesítés. Végül kínomban már a képeimet kezdem nézegetni, mintha valami nagyon fontos dolgom lenne.

− Nem kell még menned? – pillant fel rám Áron.

− De, lassan kéne…

− Nem akarlak feltartani, menj nyugodtan!

− Öt perc múlva elindulok – válaszolom, amire visszajelzésként egy bólintást kapok.

Igazából még csak fél óra múlva kellene hazaérnem Micitől, de szerintem anya nincsen otthon. De a biztonság kedvéért inkább lassabban megyek, és akkor tuti nem lesz semmi gáz.

Elkezdem összeszedni a cuccomat, visszaveszem a fekete kötött pulcsimat.

Jó, a pulcsim még fekete, de az alatta lévő pólóm színes mintás. Azért ez haladás, nem?

Leérünk a konyhába, és meglátok egy női alakot háttal ülni az asztalnál. Ettől megtorpanok Áron mögött.

− Hello, anya! – köszön Áron, mire a nő, aki ezek szerint az anyja, hátrafordul, és üdvözli.

− Te mit csinálsz itthon ilyen korán? – kérdezi derékból kicsavarodva.

− Korábban végeztünk ma – vonja meg Áron a vállát.

− Ja értem, rendben.

− Bemutatom Málnát, az osztálytársamat. Ő is Micihez jár.

Ettől kicsit elakad a szavam, nem terveztem, hogy ma még be leszek mutatva az édesanyjának. Lejjebb lépek a lépcsőn, hogy ő is láthasson engem, és kicsit esetlenül megállok a legalsó lépcsőfokon.

− Jó napot kívánok! – köszönök halkan és félénken.

− Szia, tegezz nyugodtan! – Áron anyja az a típus, akiről mintázzák az „50 az új 30” cikkeket. Hosszú, szőke haja hullámosan a vállára omlik, látszik, hogy most csinálta a fodrász, az arcán egy darab ránc sincs, az alakja tökéletes.

Rögtön feltűnik, hogy egy fekete bőrnadrág van rajta, hát, nem éppen vegán…

− Köszönöm. – Gyorsan kezet fogok vele, majd elslisszanok az ajtóig, egészen Áron mögé állok. Sietve belebújok a cipőmbe, amíg ők beszélnek még valamiről. Csak jaj, nekem ne szegezzen semmilyen kérdést.

− Mentek még valahova? – kérdezi Áron édesanyja érdeklődve.

− Nem, csak kiengedem Málnát.

Már egyik kezemmel fogom a kilincset, lényegében ezzel jelezve, hogy mennék. Rimbaud is bejött a kertből, hogy elköszönjön tőlem, legalább van mivel foglalkoznom.

− Dr. Perger kérdezte, hogy akkor jó-e a holnap 11 óra. El tudsz jönni suliból?

− Ja, persze, megyek – fordul hátra, hogy válaszoljon, és közben rányúl a kilincsre, mert nem veszi észre, hogy az én kezem már rajta van, így egy másodpercre találkoznak az ujjaink.

− De hideg a mancsod – mondja összeráncolt szemöldökkel.

Megvonom a vállam, és inkább kezembe veszem az irányítást, és lenyomom végre a kilincset.

− Orvoshoz mész? – kérdezem érdeklődve.

− Áhh, csak fogorvos – legyint egyet. – Hazakísérjelek? – kérdezi, miközben haladunk a kertkapu felé.

− Nem kell, hazatalálok. Nem lakunk messze, és még sötét sincs.

− Rendben.

− Holnap, gondolom, találkozunk.

− Fogorvostól függően, igen.

− Na jól van, szia! – köszönök el tőle.

− Hello!

Kilépek a nagy vaskapun, és pár másodperc múlva csapódik is elég hangosan, amitől egy kicsit összerezzenek.

− Megijedtél? – kérdezi a kerítés mögül röhögve.

− Nem, csak meglepett – rázom a fejemet, de azért én is nevetek, mert valljuk be, egy kicsit tényleg megijedtem.

− Na, hello!

53

Húú, de jó egy kis csend. Már épp itt az ideje, hogy kiszellőztessem a fejemet.

„Olyan bolond vagy, szaladsz akár a reggeli szél…” – idézem fel magamban a hallottakat, és biztos vagyok benne, hogy nemsokára közelebbi viszonyba fogok kerülni a versekkel, mert még mindig nem tértem magamhoz, hogy milyen hatással voltak rám.

Hazaérek, gyorsan ledobom a cuccaimat, vadul lüktető szívvel felmegyek facebookra, hogy írjak Beliánnak. Időben elkezdem, mert tudom, hogy ez egy hosszadalmas művelet lesz.

Na, hogy kezdjem el? Szia!  – pötyögöm be a messengerbe. Nem nem nem!  – kapok a fejemhez, és ki is törlöm az egészet. Hello!  – írom le újra, mert ugye az első szó a legfontosabb. Hát ez sem a legjobb, de elmegy. Körülbelül tíz percig fogalmazgatom a következő mondatot. Igazából azt sem tudom, hogy mit akarok írni, de valamit kell. Végül megszületik bennem a mondanivaló.

Csak lazán annyit kérdezek, hogy  mi újság?  Végül ezt a két szót rövid negyven perc alatt sikerült is kigondolnom, úgyhogy nem para annyira, sokkal több időre számítottam. Időközben el is felejtettem itthon is enni, és már elmúlt hat óra, úgyhogy erről lecsúsztam. Mondjuk, most a pillangók és ez a furcsán gyomorszorító érzés átvették az uralmat, így az éhség már a múlté. Áron nem örülne, ha tudná, hogy passzoltam a mai vacsorát. Ahogy elküldtem, rá egy fél percre már azt jelezte a facebook, hogy „látta”, és a kis buborék is megjelent, hogy fogalmazza a mondanivalóját. Ezért én gyorsan ki is lépek, és lezárom a telómat, hogy ne lássam rögtön azt, amit ír. Nem mondom, hogy nincsen bennem egy elég furcsa kettős érzés, de ezt meg kellett tennem. Persze egy jóféle izgalmat is érzek, és alig várom, hogy megnézzem, mit írt, de ezzel még várok egy kicsit, ne higgye azt, hogy egész nap ráérek. Ja, hát kicsit az egómat is etetni kell… vagyis legalább azt.

Már egy fél órája próbálom elvonni a figyelmemet a telefonomról, de öt másodpercenként megakad rajta a szemem.

Na jó, nem bírom tovább, muszáj megnéznem. Izgalommal nyitom meg újra a Facebookot, és meglátom a piros értesítést.

Rég éreztem ilyet egy üzitől. De örülök, hogy írtál!  – olvasom az első sort, persze fülig érő mosollyal. – Tényleg nagyon örülök!

Minden rendben veled? Nagyon rég láttalak, biztos csak még gyönyörűbb lettél.

Minden rendben – válaszolom, egy tíz perc elteltével, miután már megnéztem az üzenetet, csak hogy várassam egy kicsit, de ez volt életem egyik leghosszabb tíz perce.

Nem szeretnél valamikor találkozni? Mondjuk, a suliban összefuthatnánk, dumálhatnánk kicsit. Mit szólsz?  Eddig nem akartam odamenni hozzád, nem akartalak ott mindenki előtt rossz helyzetbe hozni…

Ahogy olvasom a sorokat, a szívem a torkomban kezd dobogni, egy hőhullám is átszalad a testemen, és most hirtelen mintha lefagytak volna a testrészeim. Kicsit megremeg a kezem, gyenge ujjaimmal tartom a kezemben a mobilomat. Egyszerre iszonyatosan félek, és vagyok nagyon boldog. Félek, mert nem tudom, hogy erre készen állok-e már, boldog vagyok, mert mi a fenéért ne lennék az?! – biztatom magamat és lehet, hogy egy őrült nagy baromságot csinálok, de úgyis a szerelem győz a legvégén, nem igaz? Gyorsan bepötyögöm, hogy rendben,  és elküldöm, mielőtt észbe kapnék, hogy mit is csinálok éppen.

Kész, vége, elment. Már nincs visszaút. Még mindig ez a furcsa kettősség kavarog bennem, nem tudom, hogy jól döntöttem-e, de adnom kell ennek az egésznek egy új esélyt, még ha nem is lesz belőle semmi. Már felhagytam a várjunk egy kicsit, mielőtt visszaírok dologgal, mert túl izgatott vagyok. Másodperceken belül már érkezik is a válasz.

Akkor holnap az ebédszünetedben? Nem megyek be órára, és akkor tudunk beszélni.

Egyetlenegy dolgon akad meg a szemem, mégpedig a HOLNAP szón. Azt hittem, lesz még egy kis felkészülési időm…

Nem mehetünk inkább el valahova suli után? Mondjuk, a Café 26-ba?

Nekem okés – válaszolja.

Akkor találkozzunk ott négykor, rendi?

Rendben! − írja, és még utána egy másodperccel küld egy hatalmas piros szívecskét is.

Az emoji vörös színe szinte kiszúrja szememet, és minél tovább nézem, annál jobban látom, hogy a kis virtuális szívecske dobogni kezd. Vagy az enyém ver annyira, hogy már beleremeg a szemem is, vagy ez a furcsa érzés tett bolonddá megint? De rossz dolog a szerelem! De miről is beszélek, azt sem tudom, mit érzek… Habár elég hasonló ahhoz, amit korábban éreztem mellette. A gyomrom úgy mozog, mintha egy gumiasztalon ugrálnék egyfolytában. És hozzáteszem, az izgalomtól legszívesebben így is tennék, vagy akár lefutnék egy maratont is. Miután kielmélkedtem magamat arról, hogy milyen szerencsém van, hogy megismertem őt, rájövök, hogy valami csini ruha is kéne holnapra. Feltépem a szekrényem ajtaját, és kutakodni kezdek benne, hogy van-e benne valami, ami jó is rám, és nem fekete nadrág. Tanácstalanul csípőre tett kézzel állok, és már kínomban az ajkaimat harapdálom. Hát igen, ez a hátulütője annak, hogy nem vásároltam az utóbbi időben. Végül egy ruhán megakad a szemem, kiakasztom, és megállapítom, hogy ez lesz a tökéletes szerelés holnapra. Egy sima, egyenes vonalú, sötétkék ruha, ez nem baj, ha lóg rajtam egy kicsit.

Emlékszem, Belián mindig azt mondta, hogy a sötétkék milyen jól áll nekem. Annak egyébként két oka is van, hogy nem akarok Beliánnal a suliban találkozni. Egyes ok: nem akarom, hogy még mielőtt bármi is lenne, együtt lássanak minket. Nem szeretnék furcsa pletykákat teljesen random emberektől visszahallani.

Persze ezzel nem azt mondom, hogy mindenki az én magánéletemmel foglalkozik, de Beliánéval annál inkább. Meg kell hagyni, hogy sokak szerint Belián a suli leghelyesebb fiúja, ezért még jó, hogy foglalkoznak vele. Kettes ok: azt, hogy Áron meglásson minket, főleg nem szeretném, mert pontosan tudom, hogy mi erről a véleménye. Így is elég rizikós lesz Áront kijátszani holnap. Remélem, suli után van valami dolga, mert holnap délutánra mindenképpen le kell ráznom.

54

Fél hét. BASSZUS! Elaludtam. Rohanok, még kajálni sincs időm, pedig azt szépen nyugiban szeretek. Szuper, máris jól kezdődik a nap… Ez valami rossz előjel? Gyorsan felkapom a tegnap kiválasztott ruhámat, és még egy kis sminket is feldobok, mert erre azért szakítok időt. Beleugrom a dzsekimbe, és már itt sem vagyok. Irgalmatlan tempóban szedem a lábamat egészen a buszmegállóig, de látom, ahogyan már indexel a buszsofőr, és el akarja hagyni a buszöblöt. Az egy mocskosul tehetetlen érzés, ahogy ott állok és látom, hogy elmegy előttem a buszom. Nekem rajta kellene ülnöm… Na jó, csak rosszabb ne legyen ez a nap. Sétálok tovább, próbálom nyugtatni magamat.

Egy mellettem elszáguldó kocsi kedvesen és figyelmesen belehajt az úton lévő pocsolyába, és a sáros vízzuhatag tőlem épphogy egy centire landol a járdán. Reflexből hátraugrom.

Huuhh, ez meleg volt! Bele sem merek gondolni, mi lett volna, ha ez a mocsok rám kerül. Gyorsan besietek a buszmegállóba, remélhetőleg ott nem ér semmiféle baj. Nagy nehezen megérkezem a suliba, közben már letettem róla, hogy az első óráról nem késem el, ezért már nem is sietek annyira. Ha később érek be, akkor meg ugyebár nem megyek órára, mert nem vállalom ezt a cikit. A teremnél kérdően nézek a folyosón ülőkre, mire Nóri vállvonogatva válaszol a fel nem tett kérdésemre:

− Nincs a tanár.

Szemeim felragyognak – lehet, hogy innentől felfelé ível majd a napom?

A következő pillanatban Áron jelenik meg a semmiből. Ezt amúgy nem tudom, hogyan csinálja, de olyan, mint egy párduc, aki egyszer csak ott terem és támad… Persze jó értelemben.

Vegán párduc… Na jó, ez hülyén hangzik…

− Oda tudod adni egy pillanatra a mobilodat? – kérdezi tőlem.

− Öööö persze, telefonálni akarsz? – kérdezem érdeklődve, mert ha, mondjuk, netezni akarna, előbb bezárnám a megnyitott my pro ana ablakokat…

− Ja, persze, csak fel kell hívnom Balut, tudod, a haveromat.

Életbe vágóan fontos – nyomatékosít.

− Itt van, tessék – nyújtom át a készüléket.

Elindul, de visszafordul.

− Mi a kódod? – ráncolja össze a szemöldökét.

Intek, hogy jöjjön közelebb, és beírom.

1111, nyomogatom az egyes gombot.

− Ez komoly? – kérdezi mosolyogva. – De egyszerű ember vagy! – mondja még mindig nevetve, és elsétál a telómmal. Én még persze rosszalló pillantást vetek utána, de már nem látja, ami nagy kár.

Pár perc múlva már látom, hogy végzett is, és nyújtja felém, de nagyon furcsa az arckifejezése. Egyszerre fájdalmas és elgondolkodó.

− Mi a baj? Rossz hírt kaptál?

− Nem kifejezetten. Csak meglepett, amit Balu mesélt.

Beszélnünk kell, délután ráérsz?

− Nem, anyummal megyek valahova – vágom rá határozottan, gondolkodás nélkül.

− Ja értem, akkor most kell dumálnunk – mondja, engem meg elkap a pánik, hogy mi lehet. Még messzebb húzódunk a többiektől, nagy mázli, hogy nincs óránk.

Amikor biztonságos távolságba kerülünk, Áron belekezd:

− Balu még éjjel hagyott egy üzit, hogy reggel feltétlenül hívjam fel. Mesélte, hogy tegnap a Fogasban bulizott, ahol megismerkedett egy szőke csajjal, aki eléggé be volt nyomva. A csaj ráakaszkodott, és egyfolytában dumált neki, Balu nem tudta lerázni, így meghallgatta. Panaszkodott, hogy mennyire szerencsétlen az élete az elmúlt fél évben, mert elvesztette a legjobb barátnőjét, és élete szerelmét is. Folyton valami Málnát emlegetett, és ez feltűnt Balunak, mert ez nem egy gyakori név.

Azt mesélte neki a csaj, hogy ez a Málna meg valami B betűs fiú, akinek a nevére Balu nem emlékszik, jártak egymással, de a fiú igazából hozzá való volt, és mindenáron meg akarta szerezni.

Valami csellel a lakására csalta, azzal az indokkal, hogy ennek a Málnának meglepetést találjanak ki, ő pedig el akarta csábítani a fiút. Még valami szuper fehérneműt is bedobott, de a pasit nem érdekelte. Pont ekkor lépett be a lakásba Málna, meglátta őket, és persze elrohant. Azóta sem hajlandó vele beszélni, és a fiúval is szakított. Azóta ő sem látta a srácot, mert a fiú elküldte a francba, és minden kapcsolatot megszakított vele. Pedig meggyőződése, hogy mindenkinél jobban összeillenek, és soha nem lesz másba szerelmes ez a lány, akit egyébként Lilinek hívnak. A csaj összezuhant, és fél éve egy roncs… Balu azért hívott, mert sejtette, hogy közöd lehet valahogy a történethez, nem ismer más Málnát. Ezt kérdezte meg tőlem ma reggel… – Áron itt egy másodpercnyi szünetet hagy, mert eddig szinte darálta ezt a hosszúra sikerült monológot. – Furcsa ezt tőlem hallanod, hiszen tudod, hogy nem kedvelem ezt a srácot, de el kell mondanom, hogy Belián nem csalt meg téged. Belián ártatlan.

Áron befejezi a mondandóját, és néz rám, mint egy tiszta tekintetű, ámbár furcsán szőkés József Attila, ég a szeme, ahogy csak egy fekete szem tud izzani, de ő mégis tudja ezt produkálni ezzel a kékeszöld árnyalattal is. Azért elég fura, hogy ezen merengek, amikor az egész életemet megváltoztató hírt hallottam az előbb. Valószínűleg sokkot kaphattam. Szóval mi van? Lili? Meg Balu? És hogy Belián ártatlan?

Mint egy holdkóros, elindulok a megszokott búvóhelyem, a vécé felé. Áron utánam jön, próbál hozzám szólni.

− Málna, hallasz? Figyelj rám, minden rendben? – De olyan távolinak tűnik a hangja, szinte el sem ér hozzám. Megfogja a vállamat, de én lelököm a kezét, nem bírok senkit elviselni most a közelemben. Berontok a vécébe, és homlokomat a falhoz szorítom, még az sem érdekel, hogy mennyi baci lehet rajta, de átsuhan a gondolat az agyamon, hogy le kellene törölni fertőtlenítőkendővel. Ettől a gondolattól röhögőgörcsöm támad, remeg a vállam, a homlokom ütemesen nekiütődik a csempének, és szinte már eszelősen nevetek. Biztos megőrültem… Én barom, mindent elszúrtam. Mindent. Miért nem hallgattam meg őt? Hányszor próbálkozott az elmúlt hónapokban? Miért ítéltem egy hülye jelenet alapján? Málna, te szerencsétlen hülye, megérdemelted a szenvedést, az éhezést, mindent… Nem bíztál a szerelmedben…

Lili… a csodás barátnő. Ezek szerint végig szerelmes volt Beliánba. Úgy érezte, neki jár ez a kapcsolat, és nem nekem.

Hogy tudta ezt megtenni velem…? De vajon igaz ez az egész?

Vagy ez is egy becsapás, egy csel?

Nem tudom, nem értek semmit… Érdekes, hogy nem tudok sírni, pedig az utóbbi időben igazán jól ment. Olyan száraz a szemem, mint a Szahara.

Kitántorgok a vécéből, megyek a terem felé, kezdődik az óra.

Áront nem látom sehol, de nem bánom, most nincs idegem beszélni még vele sem. Egy láthatatlan védőburkot képezek magam köré, mindenki hagyjon békén, gondolkoznom kell. Gépiesen beülök a helyemre, és jöhet tanár, gyerek, akárki, én most magamban agyalok, és kész. Csoda, de tényleg csoda, hogy egyáltalán itt maradok.

Végül is nincs olyan nagy baj… Nemsokára találkozom Beliánnal, és minden rendbe jön. Mindketten ezt szeretnénk. Jó, igaz, hogy elszúrtam néhány hónapunkat, de nem csak én tehetek róla. Olyan félreérthetetlen volt a szitu. Ismét megelevenednek előttem a képek. Belián ül a fotelben, Lili ott áll mellette a piros csipkemelltartóban… Mit gondolhattam volna?

De végül is nem láttam semmit… Egymáshoz sem értek…

Lényeg, hogy néhány óra múlva találkozunk, újra belenézhetek a kék szemeibe. Hova tűnhetett Áron? Meg sem köszöntem neki, hogy elmondta az igazságot. Pedig mennyire nem bírja Beliánt. Lehet, hogy most megváltozik róla a véleménye.

Szerintem most ment fogorvoshoz, legalábbis úgy emlékszem, mintha valami ilyesmit mondott volna a mamája.

Egy csapásra megoldódik most minden? Nincs miért haragudnom Beliánra, ha igaz ez a történet… De miért ne lenne igaz? De pont egy szórakozóhelyen kellett lennie Balunak és Lilinek? És pont egymás mellett kellett kikötniük? Mennyi ennek a valószínűsége? Nincsenek véletlenek…

Haragszom Lilire? Vizsgálgatom magam. Lili szerelmes volt Beliánba. Mit nem tesz meg az ember a szerelméért? És a barátság? Barátság vagy szerelem? Ki dönti el, melyik a fontosabb? Na jó, a módszere nem volt valami korrekt… De ítélkezhetek én felette? Na jó, nehogy már felmentsem őt… De mit tehetett volna? Álljon elém, és kérjen meg szépen, hogy engedjem át neki a pasimat…? Vagy szenvedjen tovább, és fojtsa el érzelmeit? Ez egy durva helyzet, de Belián az enyém volt, én is szerelmes voltam belé… vagyis vagyok. Vagy mi.

Nemsokára minden kiderül. Talán Belián nem haragszik rám annyira, talán nem utált meg, amiért nem bíztam meg benne. Az üzeneteiből mindenesetre ez derül ki. A régieket nem mertem elolvasni azóta sem… Bárcsak elolvastam volna, akkor talán hittem volna neki.

55

Kinézek az ablakon, mint egy álmodozó tinilány, bár igaz, tulajdonképpen az vagyok. Csak kicsit sokat szenvedtem mostanában. És ezt megspórolhattam volna, ha nem a hülye egóm parancsolt volna nekem.

Nagyon szép idő van, pedig két napig esett. Lehet, hogy a természet is tudja, hogy ma találkozni fogunk, és ezzel támogatja a dolgot. Ha ez így van, akkor köszi, természet, igazán nemes gesztus! Szinte minden lépésemet eltervezem a Café 26-ig. Mikor indulok, melyik busszal megyek, hol szállok le, a kávézóig saccperkábé hány lépést teszek, és hogy hova szeretnék leülni abban az esetben, ha én érnék oda előbb. De még ezt sem tudom pontosan, lehet, hogy egy kis stílusos késés nem ártana. Na mindegy, ezt még meglátom. Közben az órának is vége lett, hirtelen egyedül találom magamat a tanteremben.

Szépen lassan elindulok, vissza az osztálytermünköz, de csigaléptekkel, mert kicsit olyan érzésem van, mintha felhőkön járnék.

Egy régi érzés kerített hatalmába, és ez mindenféleképpen jó. A telefonomat is percenként csekkolom, ebédszünetben inkább nem is eszem semmit, nehogy felfújódjak vagy valami. A biztos a tuti, gondolom magamban, most nem kockáztathatok semmivel. Igaz, eléggé korog a gyomrom, de mivel már vagy öt hónapja korog megállás nélkül, így azt hiszem, ezt már megszoktam.

Ahogy egyre közelebb kerülök a találkozáshoz, ugyanabban a tempóban bizonytalanodom el, hogy biztos akarom-e. Nem tudom, hogy helyesen cselekszem-e, de, mondjuk, ki cselekszik mindig helyesen? Nem lenne jobb eltűnni a semmibe, felszívódni, nem találkozni többet, már úgyis elszúrtam az egészet? Hogyan is lehetne ugyanonnan folytatni, ahol a Lilis sztori előtt voltunk?

Még egy órát végigfilózom ezen, de alig bírom már ki az utolsó perceket, nem tudok nyugton ülni. Legszívesebben már futnék, rohannék Belián felé, másrészt meg futnék, rohannék valahova egészen másfelé. Még visszamegyek a szekrényemhez, mert otthagytam a dzsekimet. Persze úgy próbálok elérni odáig, mintha láthatatlan lennék, nehogy összefussak Áronnal. Lehet, hogy visszaért már a fogorvostól, ha egyáltalán odament. Mit szólna, ha megtudná, hogy találkozom Beliánnal? Bár gondolom, tisztában van azzal, hogy előbb-utóbb találkozom vele. Azok után, amiket reggel megtudtam. Szerencsére üres a folyosó, ezért gyorsan kikapom a cuccomat, és már itt sem vagyok. Megyek a buszmegállóhoz, én ezt belül úgy élem meg, mintha valami blockbuster film legizgibb jelenete játszódna éppen. A busz lépcsőjén állva még a hajamat is meglibbentem, és sóhajtok egyet félig szerelmesen. Majd helyet foglalok, kezemmel megtámasztom az államat, és távolba merengősen kinézek az ablakon. Persze újra felmerül bennem a kérdés, hogy elhihetem-e Beliánnak, hogy ezek után tényleg kíváncsi rám.

Eddig az volt a kérdés, hogy én megbocsátom-e neki a megcsalást, most meg egy elképesztő fordulattal ott tartunk, hogy ő megbocsátja-e nekem a bizalmatlanságomat.

A lényeg, hogy most itt vagyok – döntöm el. Igyekszem megnyugodni, és végül meggyőzöm magam arról, hogy adnom kell még egy esélyt a szerelmünknek. Kábé így kavarognak bennem a gondolatok és az érzelmek, de nem tudok pontos választ találni. Mire észbe kapok, már a Café 26 utcája felé halad a busz, és mindjárt le kell szállnom. Ránézek az órámra, hú, basszus, még kicsit korán van. Nem tudom, mitévő legyek…

Menjek be, vagy inkább még sétáljak egy kört? A hirtelen döntéshelyzettől még a gyomrom is összeszorul. Nem tudom…

Nem tudom… Talán az lesz a legjobb, ha bemegyek. Belépek az ajtón, és még a szokásosnál is halkabban köszönök. Jó napot, gyorsan körülnézek, hogy tuti én érkeztem-e először. Az lenne még az ultraciki, ha leülnék valahova, és kiderülne, hogy már rég itt van. De semmi, alig van öt ember az egész étteremben, ezért leülök egy kétszemélyes helyre ott a sarokban. Egy kedves pincér oda is jön hozzám.

− Szia! Mit hozhatok? – kérdezi mosolygósan.

− Köszi, semmit. Még várok valakit – válaszolok hasonló kedvességgel.

− Rendben, majd szóljatok!

Mosolyogva bólintok egyet, ezzel jelezve, hogy tudomásul vettem a dolgokat.

Még most is percenként a telefonomra nézek, néha még Facebookra is felmegyek, hátha írt, hogy késik, vagy valami.

Telik az idő, szép lassan négy óra lett, és ő még mindig sehol. Látom, hogy a pincér csávó már idepillantgat, szerintem már azt hiszi, hogy csak átvágtam ezzel a várok valakit dumával, és csak beültem melegedni. Legszívesebben az orrára kötném, hogy randim van, méghozzá nem is akármilyen, a suli leghelyesebb pasijával, aki történetesen a barátom volt majdnem egy éven át. Csak hát elszúrtam az egészet, kb. hat hónapja.

Tényleg ilyen régen volt már? Mennyi minden történt azóta, és tulajdonképpen semmi sem… Na jó, ezt ilyen részletességgel azért nem dumcsizom meg a pincérrel szerintem…

Négy óra múlt hét perccel. Egy kis miniatűr világ összeomlik bennem, hogy mi van, ha tényleg kamu volt az egész, vagy fogadásból csinálta, vagy én nem tudom, miért, de rohadtul nem jön el. Persze meg is érdemelném. Lehet, hogy így áll bosszút ezekért a hónapokért? Ahogy még eltelik öt perc, már készülök összeszedni a cuccaimat. Már kínos is, hogy ennyit várok valakire. Szinte látom a „na, ezt felültették” tekinteteket a körülöttem lévők szemében. Most mi legyen? Nem mehetek el.

Kínomban már a szám szélét harapdálom a fogaimmal, amikor hirtelen kinézek a kávézó üvegablakán, és megpillantom a tipikus járását, zsebre tett kézzel, és az iszonyú menő haját.

Szívem vadul kalapálni kezd, a nyelés is egyre nehezebbé válik.

Olyan kellemetlen ez az egész. Belép az ajtón, megáll egy pillanatra, és körbenéz. Ha lehetne, még elfutnék, de azok után, amit ma megtudtam, ezt nem tehetem. Vállalnom kell a hülyeségemet, a talán végzetes baklövésemet. Végre rám néz, int egyet, és mosolyogni kezd. Az én mosolyom kicsit megremeg az arcomon, olyan, mintha valami idegrángásom lenne. Gyorsan magamra is parancsolok, hogy szedjem már össze magam. Idegességemben pedig a kezemmel a harisnyás combomat mardosom, ahogy közeledik.

− Szia! – köszön mosolyogva, megvillantva hollywoodi fogsorát.

− Hello! – válaszolok kicsit félősen, csoda, hogy egyáltalán meg tudtam szólalni. A szívem annyira dobog a torkomban, hogy még a saját hangomat sem hallottam tőle. A következő pillanatban pedig megölel, amitől kicsit meg is lepődöm, de csak arra tudok gondolni, hogy nehogy megérezze a 200-as pulzusomat.

− Úgy hiányoztál – súgja a fülembe, amitől a fejem paradicsompirossá változik, legalábbis én ezt érzem. Erre nem is válaszolok, csak becsukom a szememet, és élvezem a pillanatot.

Veszek egy mély lélegzetet, és érzem Abercrombie parfümjének az illatát a nyakán. Elengedjük egymást, és leülünk az asztalhoz.

Vajon fel sem tűnik neki, hogy mennyit fogytam?  – merül fel bennem a kérdés.

− Farkaséhes vagyok, mindjárt megkajálom ezt a szalvétatartót is. Te nem vagy éhes?

− Nem, én csak iszom valamit – rázom meg a fejem egy határozott mozdulattal.

Már látom a pincér haveromat, hogy nagyon toporog a sarokban, és rám-rám pillantgat. A következő másodpercben Belián hátrafordul, és int neki, hogy rendelni szeretne.

− Mit hozhatok? – kérdezi kedvesen.

− Én egy bébipolip-rizottót kérek – mondja Áron a pincérnek, és a bébipolip-rizottó hallatán kiráz a hideg. Ezt próbálom leplezni, de a hülye vizualitásomnak köszönhetően nagyon rossz képek ugranak be a fejembe, amiket próbálok elhessegetni. Majd Belián rám néz, és várja, hogy rendeljek én is valamit.

− Én csak egy mentateát szeretnék. Ugye abban alapjáraton nincs méz? – teszem fel a fontos kérdést, nehogy pont egy teával egyek valami állati cuccot, mert akkor frászt kapok.

− Nem, nincsen, azt külön adjuk hozzá.

− Jó, akkor egy mentateát szeretnék – jelentem ki határozottan.

Áron bólint egyet a pincérnek, ezzel jelezve, hogy mást nem szeretnénk.

− Végre lelépett. Nem hiszem el, hogy itt vagy, és beszélhetünk. Nem hiszem el, hogy végre elmondhatom, hogy…

− Azt hiszem, nem is kell semmit mondanod… azt hiszem, mindent tudok… vagy legalábbis a lényeget – hebegem egy kis gondolkozás után, mert tényleg meg szeretném kímélni a magyarázkodástól.

− De hogyhogy tudod? Honnan? És mióta? Annyiszor próbálkoztam…

− Tudom, ne haragudj. Pár órája. Lehet, hogy elrontottam…

− Tee? Lili volt, aki mindent elszúrt! – Szikrákat szór a szeme. Kicsit túlzásba is viszi. Ilyen kegyetlen arckifejezést még nem láttam tőle. – Én csak megkértem, hogy segítsen az egyéves évfordulónkkal kapcsolatban… hogy mit vegyek neked… Ő meg odahívott hozzájuk… hogy ott nyugodtan tudunk beszélni, és keresni valamit a neten esetleg… – Belián szeme egyre hidegebb kék.

− Ezért mondtad, hogy dolgod van aznap délután – mondom halkan.

− Hát persze! Bárcsak ne hazudtam volna még ennyit sem.

− De hát ez nem is hazugság – mentegetem.

− Aztán meg se szó, se beszéd, levetkőzött, és olyanokat mondott, hogy ennek meg kell történnie, ennek így kell lennie…

Annyira megdöbbentem, hogy teljesen lefagytam.

− Ekkor léptem be én− suttogom.

− Szörnyű volt. Mindig abban reménykedtem, hogy egyszer csak meghallgatsz. Aztán rájöttem, hogy hiába hallgatnál meg, nem hinnél nekem. De nem adtam fel a reményt.

− Én azt hittem, hogy te meg Lili már többször… előtte is…

meg azóta is. De aztán tegnap egy elképesztő egybeesés során megtudtam, hogy ez nem így van… Most utálsz? – kérdezem félve.

− Dehogy, miről beszélsz? Te az enyém vagy, vissza akarlak szerezni. – Az asztal fölött kinyújtja a kezét, és várja, hogy odaadjam az enyémet, de én a combjaim között tartom azokat.

Az övé vagyok? Vissza akar szerezni? El akarták lopni az egyik értékes tulajdonát, és ő visszaköveteli? Vagy valaki belerondított a szépen eltervezett kis életébe? Erre nem tudok mit mondani, és így kínos csend ül közénk.

Hál’ isten meghozzák az ételt és a teát.

− Egy bébipolip-rizottó, és egy mentatea a hölgynek – teszi le elénk az ételt és a teát a pincér. – Jó étvágyat!

− Köszi! – mondja Belián, és neki is esik a kajának.

Én csak undorodva nézek a tányérja felé, nem igaz, hogy ezt meg tudja enni. A fehér masszában úszkáló kis polipok olyanok, mintha még mindig mozognának. És emellett persze még büdös is nagyon. Próbálom a mentateát az orromhoz emelve kiűzni szaglószervemből ezt a furcsa szagot, de úgy érzem, valami erősebb illat kell, hogy azt kiszedje onnan.

− Nem kérsz? – mutat felém Belián a kanalával.

Erre csak nagyon erős és határozott fejrázással tudok válaszolni. Még a gondolatától is rosszul vagyok. Ilyen helyzetekben elég mérges vagyok a vad fantáziámra, mert már szinte érzem a számban, ahogy a szegény kis polipbébik csápjai tapogatják a szájüregemet.

− Finom? – kérdezem fintorogva, de ezt persze teljes mértékben próbálom leplezni.

− Aha, nagyon. Imádom a polipot – mondja félig tele szájjal, de még így is brutál menő.

− Ezt nem is tudtam… – mondom, de magamban csak arra gondolok, hogy én is, csak nem megenni. Nagy különbség van a kettő között.

− Éééééés, szüleid hogy vannak? – jön ki végre valami hang a torkomból, de hogy ez a kérdés most hogy illik ide, azt senki sem tudná megmondani. Tényleg ez a legmegfelelőbb pillanat, hogy a kedves szülők hogyléte felől érdeklődjek?

− Jól, és a tieid? – kérdezi már a száját törölgetve.

− Ők is – bólintok.

Belián csak néz rám. Már legalább két perce bámul. Kezdem rosszul érezni magam. Van valami a fogam között? Egy mentadarabka a teából? Vagy vérzik az orrom? – Odakapok, hogy csekkoljam, de semmi. Már rendesen zavarba hozott, mondjuk, hozzá kell tenni, hogy engem nem nehéz. Érzem, ahogy vörösödik a fejem, és nem bírom ki, muszáj rákérdeznem.

− Mi az? – kérdezem kedvesen.

− Semmi, semmi – rázza a fejét mosolyogva.

− Na, mondd! – kérlelem.

− Nem, nem, semmi tényleg, csak…

− Csak…?

− Csak olyan gyönyörű vagy.

A szavak hallatán testemben szétárad valami meleg és kellemes, de olyan furcsán. Kicsit a hányingerhez hasonló érzésem is van, de még így is a jó felé billen a mérleg. Mintha leöntöttek volna forró viasszal. A fejem most paradicsomszínű lehet, meg is érintem a kezemmel az arcomat, és érzem, hogy tüzel. Nagyon hiányzott ez az érzés.

− Te meddig érsz ma rá? Nem akarod, hogy elmenjünk moziba? – kérdezi.

− Öööö – gondolkozom magamban. Ilyen gyorsan nem tudok meghozni ilyen komoly döntéseket!! Nem tudom, mi legyen, egyik oldalról rohadtul mennék vele bárhova, akár a világ végére is. Másik oldalról pedig nem akarom, hogy bárki együtt lásson minket.

− Még van valami dolgom a városban – rögtönzöm.

− Kár, van egy állati jó film, meg kéne nézni.

− Legközelebb – mondom halkan, mert azért belül nagyon fáj, hogy ezt most lemondtam. Így lesz a legjobb. Mondjuk, ott legalább nem kell beszélgetni, mert eléggé úgy érzem, hogy ez a pár hónap kihagyás kicsit meglátszik, meg persze a történések is. Nem gáz, ezt vissza lehet hozni – győzködöm magam.

Meg olyan furcsa, hogy ennyi, kész. és vissza is tudna állítani mindent a régi kerékvágásba. Mint aki megtalálta az elveszett slusszkulcsát, megvan, ja oké, zsebre vágja, és irány tovább.

Nekem ez az egész nehezebb. Ez a fél év még itt liheg a nyakamban, mint egy csaholó kutya. Annyit szenvedtem, annyi minden történt. Valahonnan sokkal mélyebbről kell kitépni ezt az egészet, mint ahogy ezt ő csinálja. Megint felmerül bennem, hogy átverés az egész. Talán Lili itt röhög valahol a sarkon.

Vagy Belián bosszúja lenne ez? Már megint bizalmatlan vagyok, pont amivel kicsináltam magam. Vagy lehet, hogy őszinte, de ennyire felszínes lenne? Visszatértek az események a sugárútra, lehet folytatni a diadalmas utazást? Pont, ahogy Áron mondta?

Áron… Bárcsak megbeszélhetném vele ezt az egészet! Nem voltam vele valami kedves ma reggel…

− Cicátok jól van? – kérdezem kínomban, igaz, már végigérdeklődtem az egész család hogylétét, most jöhetnek a háziállatok.

− Jaja, megvan az öreg Cirmi – dünnyögi, és hátradobja a frufruját, egyébként kábé negyvenedszer, amióta találkoztunk.

Ez olyan király mozdulat, olyan pontos és megtervezett, mint minden az életében.

− Na, akkor jó. – Még nagyobb kínomban szürcsölök egyet a teámból, lehet, hogy jobb lett volna, ha inkább meg sem szólalok.

Sajnos ezt a találkozót nem tudom teljesen felhőtlenül élvezni, és nem tudom átadni magamat a nagy békülésnek, mert rohadtul izgulok azért is, hogy meglát minket valaki. Nem akarok témát adni a sulis társainknak, hogy újra rólunk beszéljenek.

Nem baj, a következő biztos jobb lesz.

− Menjünk szerintem, még tanulnom kell. – Na, ez egy hülye kifogás volt, de nem tiltakozik.

Kérjük a számlát, ő úriember módjára meghív, persze próbálok ellenkezni, de nem lehet.

Összeszedem a cuccaimat, felveszem a dzsekimet, és elindulunk a kijárat felé.

− Merre mész? – kérdezi.

− Hát arra – biccentek a fejemmel egy kicsit balra, azaz az ellentétes irányba, mint sejtem, hogy ő merre fog indulni.

− Ne kísérjelek el?

− Ne! – vágom rá azonnal.

− Hát jó.

− Hát akkor…

− Akkor szia! – mondja.

− Szia.

− Szia.

− Szia.

Ezt folytatjuk vagy még hússzor, azt hiszem, mind a ketten rohadt nagy zavarban vagyunk, nem tudjuk, hogyan kellene elköszönnünk egymástól. Öleléssel? Vagy ott még nem tartunk?

Puszi? Ott még inkább nem tartunk? Vagy miiiii? Állunk egymás mellett, és azt veszem észre, hogy nem is magasabb nálam. Lehet, hogy nőttem?

− Na jó, most már tényleg mennem kell – mondom, ezzel megszakítva a sziázást, amit lehet, hogy holnap reggelig folytatunk, ha nem lépek le.

Egy pár lépés megtételével, miután elindultunk egymásnak háttal, visszanézek, kíváncsi vagyok, hogy ő is így tesz-e. Ő már a piros lámpánál áll, hogy átjusson a zebrán. Megvárja a zöldet, majd lendületesen áthalad, zsebre tett kézzel, lazán, szemtelenül, mint akinek mindene megvan. A túloldalról visszafordul, hátradobja a haját, rám mosolyog azzal a magabiztos vigyorával. Pontosan tudta, hogy nézem.

Visszafordulok, és akaratlanul is összehúzom a szemöldököm, és megrázom a fejem. Érezhetnék elégtételt vagy lelkiismeret-furdalást is, de a legrosszabb, hogy inkább csalódottságot, ürességet érzek.

Beállok a buszmegállóba, felszállok az első buszra, teszek egy kisebb kört, majd hazamegyek.

Amint felérek a szobámba, előkeresem a karkötőt, amit Beliántól kaptam, és megrázogatom a kis macit, de nem tudom, miért. Lefekszem az ágyamra, és próbálom átadni magamat valami kellemes érzésnek. Végül is tök jól sült el ez a kis találka – nyugtatom magam −, szóval most boldog vagyok. Boldog vagyok, boldog vagyok,  mantrázom, hátha elhiszem…

Miután nem sikerül, megnyitom az el nem olvasott e-mailjeimet. Látom, hogy Áronnal közös kedvencünk írt üzenetet. Mici csütörtökön foglalkozást akar tartani, csak az a vicces, hogy rajta kívül valószínűleg ezt senki nem szeretné.

Gyorsan írok is Áronnak, hogy mi legyen, menjünk, vagy lógjunk egyet megint. Majd leteszem a telefonomat magam mellé, és sóhajtok egy hatalmasat. Mennyi minden történt ma…

56

Furcsa… Eltelt már legalább negyedóra, de Áron még mindig nem válaszolt. Ilyet még nem csinált, de biztos valami dolga van. Majd biztos válaszol, amint tud. Belián és a találkozónk jár az eszemben. Most újra összejöttünk? Vagy csak jóban lettünk? Vagy nem is akar tőlem semmit? És én mit szeretnék? Nem tudom még hova tenni ezt az egészet…

Remélem, nem rémítettem el magamtól. Most nagyon rossz érzésem van… Lehet, hogy valamit elrontottam? Már megint?

Többet kellett volna beszélnem. Most lehet, hogy azt hiszi, én már túlléptem rajta. Próbálom elhessegetni ezeket a rossz gondolatokat, de sajnos a gyomromban lévő furcsa bizsergés hirtelen átalakul egy kisebb görccsé. Igyekszem a gondolataimat máshová terelni, és többé-kevésbé sikerül is, főleg, hogy a combom mellett lévő telefonom hirtelen megrezzen. Gondolom, Áron írhatott, a karommal megpróbálok lefelé nyújtózni, hogy bármiféle nagyobb mozdulat nélkül elérjem a készüléket. Végül már egy sokkal, de sokkal macerásabb pózban érem csak el, egyszerűbb lett volna, ha felülök. Hatalmas meglepetésemre csak egy szám van kiírva a képernyőre, ami az első pillanattól ismerős volt. Azonnal mosolyogni kezdek, és a rossz érzés a gyomromban hirtelen enyhülni kezd, és mintha az a csomó szépen kibomlana. Belián az, azt írja, hogy nagyon jó volt ma látni. Most végre úgy érzem, hogy valahol az egekben repkedek.

Akkor mégsem csesztem el semmit olyan nagyon, ha ezt írta. A telefont a mellkasomhoz rakom, magamhoz szorítom egy kicsit, és sóhajtok is egyet, egy olyan jófajtát. Válaszolok neki, mondjuk, ezúttal semmi frappánsat, csak annyit, hogy nekem is, és egy kedves mosolygós emojit biggyesztek még mellé. Az este további része csak úgy rohan. Jól van, mégis minden rendben van. Így kell lennie. Mi összetartozunk… Letusoltam, és annyira elfáradtam az igyekezetben, hogy mindent tökéletesnek érezzek, hogy szinte állva elalszom. Még mielőtt ledőlnék, muszáj beállítanom az ébresztőórát. Csekkolom az iMessage-et, hátha Belián írt még valamit. Nem érkezett új üzenet, viszont amit kicsit furcsállok, hogy Áron nemhogy nem írt vissza, de még meg se nézte az üzimet. Ilyet még nem csinált, de mindegy, biztos beült valami művészmoziba, vagy színházba ment.

Szóval lényeg a lényeg, biztos van valami jó oka. Majd holnap a suliban úgyis rákérdezek. Na jó, de most már tényleg könnyeznek a szemeim az ásítozástól, úgyhogy felhúzom nyakig a takarómat, befordulok a fal felé, és álomba szenderülök.

Reggel a szokásos őrültek háza. Rohanok reggelizni, répát és uborkát pucolni, majd fogat mosni. Répapucolás közben eszembe jut, hogy mekkora fejlődésen mentem keresztül. Már két napja viszek a suliba magammal ilyen zöldségeket, és megeszem mindenféle elbujdosás és szégyenérzet nélkül. Mások előtt! Ez egy hatalmas előrelépés számomra, az elmúlt hónapokból csak arra emlékszem, hogy vagy az első emeleti női mosdóban, vagy az aula egyik eldugott kis zugában fogyasztom a tízóraimat és az ebédemet, vagy legjobb esetben a szabadban, sétálás közben, de akkor is azért jól körülnéztem, hogy biztos nincs senki sem a közelben. Összeszedem a cuccaimat, és még pont időben tudom elhagyni a házat. Amikor megérkezem, még van is egy kis időm óra előtt. Hihetetlen, már vagy ezer éve nem voltam benn ilyen korán a suliban. Még arra is van időm, hogy egy kis szekrénypakolást tartsak. Kikukázom az üres Jana üvegek seregét. Még a környezetért is tettem valamit, mert összenyomkodtam őket, és az újrahasznosító kukába dobtam mindet.

A harmadik órám művészettöri volt, a mezopotámiai művészetről tanultunk, az utóbbi órákon még a művtöri is felkeltette az érdeklődésemet. Csak nem értem, hogy miért áll be a nyakam mindig pont ezen az órán. Na mindegy is, nagy nyaktekergetések közepette kihalászom a táskámból a kis dobozkámat telis-teli ubival és répával. Elkezdek falatozni, nagyon lassan és kis falatokban, sőt még a számat is megtörlöm minden miniatűr harapás után. Félek, hogy nagyon gázul eszem, nem akarok undorítónak tűnni, ezért figyelek oda ennyire. Majd amikor már kezdem élvezni, és kezdek kicsit feloldódni, Peti odajön.

− Uuuhh, vehetek egyet? – néz rá az uborkáimra.

− Hát… persze – nyújtom oda a dobozt, de belül majd felrobbanok. Ezt nem hiszem el. Miért az enyémet?! Miért az én egészséges zöldségeimet eszi az egészségtelen, csokizabáló szájával?! Nem tudja, hogy én csak ezt eszem, és nem tudok kimenni a szomszéd gyrososhoz egy „gyros pitában”-ért? Na, jó, honnan tudná. Miközben rágcsálom a maradék zöldségemet, realizálódik bennem, hogy ez már a harmadik óra volt, és Áront még nem láttam ma. Nem tudom, hol lehet. Gyorsan csekkolom megint az üzeneteimet, de még mindig nem olvasta el. Ez már viszont fura, de én bízom benne, hogy megvan rá a tökéletes magyarázat, hogy miért nem jött, és hogy miért nem reagált.

Egyszer a felhőtlen boldogság kavarog bennem, hiszen visszakaptam életem elvesztett darabkáját, aztán a kétség, hogy tényleg belepasszol-e ez a puzzle-darab a képbe, aztán a lelkiismeret-furdalás, hogy mennyire hülye voltam, és megint a lelkiismeret-furdalás, hogy Beliánnak vajon mekkora fájdalmat okoztam ennyi hónapon keresztül, aztán megint a kétség, hogy tényleg fájdalmat okoztam-e neki, mert ez nem látszott rajta, egy cseppet sem, aztán mintha ez még mind nem lenne elég: lelkiismeret-furdalás Lilivel szemben.

Megsajnáltam, bármennyire hihetetlen még magamnak is.

Próbálom utálni, de nem megy. Be kell vallanom magamnak, hogy teljesen igaza volt. Ők olyan egyformák. Jó, tudom, hogy az ellentétek vonzzák egymást, de ez hülyeség. Nem jobb együtt síelni, együtt teniszezni, együtt bulizni, koccintani, meg ilyenek?

Nem igaz, hogy ők tökéletesen összeillenek? Igyekszem minél kevesebbet beengedni ezekből a gondolatokból, de nem nagyon megy.

Ma Áron hiányzása miatt egyedül kell hazamennem, így nem is olyan érdekes az utam. Azért remélem, csütörtökre előkerül, mert egyedül tuti nem megyek Micihez. Elég uncsin telik a további napom, olyan jó lenne, ha csak úgy lazán tudnék írni Beliánnak, de nem akarom én keresni. Pedig nekem kellene, hiszen én bántottam őt. De valami mégsem enged. Csak félpercenként csekkolom a telómat, de az igazat megvallva Áron jelentkezésére várok. Közben elhatározom, hogy újra letöltöm a Facebook appot, és így ott is kapcsolatba tudunk lépni majd Beliánnal, ha akarunk. Hátha csak azért nem ír, mert nem akar iMessage-en. Éppen töltődik, már csak másodpercek kérdése.

Na, kész is. Csak az lesz a baj, hogy nem emlékszem a jelszavamra. A harmadik próbálkozásra sikerül is, és elém tárul a Facebook kezdőlapja. 4 olvasatlan üzenet és rengeteg, rengeteg sok értesítés. Azt csak gyorsan megnyitom, borzasztó sok játékmeghívást kaptam. Például ebből a 97 értesítésből legalább 30-at egy nagyon idegesítő általános iskolai évfolyamtársamtól, aki ezek szerint nagy erőkkel Candy Crushozik. Talán, ha meghív másokat Facebookon, akkor kap új életet a játékban? Na, mindegy… Ezenkívül a többi hülye eseménymeghívó, például a május 15-én megrendezésre kerülő Csábítás éjszakájára is kaptam egyet, ami valami hülye koszos, büdös klubban lesz. Ha fizetnének, akkor sem mennék ilyenre, pánikrohamot kapnék egy hasonló helyen. A csábítás különben sem a kedvenc szavam egy ideje… Nekem sokkal jobb szórakozás, mondjuk, itthon filmet nézni, például egy számomra fontos és a szívemhez közel álló személlyel, mondjuk, Beliánnal és, mondjuk, egy nagy tál pattogatott kukorica is társulhatna mindehhez. Na jó, messzire mentem, azért a patikuki nem kell, inkább kortyolgassunk vizet közben.

Írok még egyszer Áronnak, mert már esteledik, és ő még mindig nem került elő. Megkérdezem tőle, hogy merre volt. Várok egy kicsit, hátha ezúttal válaszol. Közben belemerülök a Pinterestbe, ahol vegán receptötleteket keresgélek. Már megint eltelt vagy 40 perc, de ő még mindig nem reagált. Én tényleg nem tudom, mi van. Tettem valami rosszat? Elromlott a telefonja? Nem, nem…

Biztos megharagudott rám valamiért. Na mindegy, holnap már tuti jön suliba, majd akkor megpróbálom finoman megtudni, hogy mi a baj.

57

Ma reggel valami csodának köszönhetően időben keltem, és ráadásul magamtól. Gyorsan ki is kapcsolom előre az ébresztőmet, mert nem akarom meghallani a fülsüketítő hangját. Ma valahogy szoknyás hangulatban keltem, és ki is választom a mai outfitemet. Felveszek egy kicsit áttetsző fekete harisnyát, a virágmintás szoknyámat és egy fehér pulcsit, ami alá természetesen egy másik vékonyabb pulcsit veszek, mert még mindig túl hidegnek érzem az időjárást. Pedig sokat javult a helyzet azért a téli fagyok óta. De nekem persze még az a 15-20 fok nem elég, legalább 25 kell ahhoz, hogy felengedjek.

Megfogadtam, hogy ezentúl mindig csini leszek, ugyanis nem tudni, hogy Belián mikor szeretne összefutni velem a suliban.

Belenézek a tükörbe, de megakad a szemem valamin. Kicsit messzebb állok a tükörtől, és szemügyre veszem a lábaimat.

Teljesen kitüremkedik a térdcsontom, a combjaim annyira vékonyak, hogy az ujjaimmal körülérem, és a pulcsiból kilátszó csontos kézfejem is eléggé feltűnő. Már nem akarok többet fogyni, de azért nem merek ráállni a mérlegre ennyi idő után.

Gyorsan el is indulok otthonról, mielőtt meggondolnám magam a mai szettemmel kapcsolatban, és visszaváltanék jól bevált kényelmes fekete nadrág plusz pulcsi kombóra. Sétálok a suli épülete felé, a panelházak mellett haladok el, ahogy pár néni és bácsi sétáltatja a kutyáját. Hirtelen egy szirénázó tűzoltóautó fordul ki a kereszteződésből, és a hatalmas tízemeletesek körül mindenki lefagyva bámulni kezdi a rémisztően hangosan szirénázó tűzoltóautót. Milyen szívás, hogy ilyen az élet. Hány ember éli a legszebb és legboldogabb pillanatát ebben a másodpercben, valakinek meg éppen most omlik össze az élete.

Ezen egy kicsit agyalok még, hogy milyen igazságtalan minden, de be kell látnom, hogy így teljes az élet. Vannak dolgok, amik elmúlnak, megváltoznak, vagy borzalmasan alakulnak, de nekünk csak egy feladatunk van, hogy miután megtörtént, a legjobbat hozzuk ki belőle és magunkból.

Isten tenyerén ébredtem… jut eszembe hirtelen, de tovább sajnos nem emlékszem.

Miközben lépegetek felfelé a lépcsőn, belém hasít, hogy ma szerda van, azaz matekkal kezdünk. De ma ez sem keserít el annyira…

Már ebédszünet van, de Áron még mindig sehol. Mindjárt vége a szünetnek, amikor eszembe jut, hogy elfogyott a vizem.

Már nincs időm elugrani a boltba, ezért kínomban a büfébe kell mennem. Arra veszem az irányt, és már jó messziről nagy nevetésre leszek figyelmes. Benézek, és látom, hogy Belián áll ott a haverjaival. A szokásos udvartartás. Sajnos észrevesz, és nem tudok előle időben meglógni. Látványosan megörül nekem.

− Málna! Szia! – integet oda. Erre persze az összes haverja odakapja a fejét, és rám néz.

− Hello – köszönök kínomban, de legszívesebben most is elrohantam volna. Odajön hozzám, az arcomra nyom két puszit, sőt közben magához is húz, és ezt mindenki végignézi. Ettől egy kicsit meglepődöm, remélem, a fejem nem változott át egy paradicsommá. Vissza is állhatna a helyére, de még mindig engem néz. Gyorsan előveszem a tárcámat, és kifizetem a nem hideg, mentes ásványvizemet. Odapillantok újra Beliánra, és intek neki egyet, erre ő is visszainteget. Aztán folytatja a legkedvesebb tevékenységét, beszél az alattvalóihoz. Belián királyfi. Tuti, hogy az érettségire beígért BMW-je fehér lesz.

Belián királyfi fehér lovon. Elképzelem, ahogy jön értem a csodás autójával, én meg lebotorkálok a lépcsőn, és tök hülyén érzem magam, mert semmi kedvem beszállni és körbevonulni a városon. Bezzeg Lili milyen kéjesen hajtaná le a kocsiban a napellenzőn a tükröt, és javítaná ki a szexi pirosra festett száján a rúzst.

Gyors léptekkel elhagyom a büfét, és miután már biztosan nem lát senki, egy fal takarásában megállok, belém hasít egy nyugtalanító érzés. Basszus, vajon gázul integettem? Lehet, hogy valami nyomi, gyökér fejet vágtam hozzá? Vagy erőltetett volt? Jézusom! Miért kellett integetnem?! Miért nem tudtam inkább benyögni egy sziát? Hülye, hülye, hülye!!!  Ütögetem a fejemet, ritmusosan minden egyes „hülyére”. Ennek a rossz érzésnek a szorításában szedem a lépcsőfokokat. Bizonytalanul, mert hát semmi sem biztos az életben. „A halál azért elég biztos” – ugrik be Áron mondata hirtelen a semmiből. Ezek szerint ma sincsen suliban. Óra után felhívom, lassan kezdek aggódni érte. Mindig szokott válaszolni, ráadásul szinte rögtön.

Hiányzik. Hiányzik a fürkésző pillantása, amivel tökéletesen belém lát. Hiányzik az összenézés, amiből szavak nélkül is megértjük egymást. Nagyon jó barát lett ebből a fiúból, az nem kétség. Már csak egy jó kis spanyol, és vége a napnak. Látom, ahogy Alberto a tipikus spanyol lépteivel közeledik a teremhez.

Nem szereti, ha késünk, úgyhogy begyorsítok, hogy előbb érjek oda, mint ő. Szerencsére sikerült lesprintelnem, ezért semmi spanyol szidást nem kell hallgatnom. Mondjuk, úgyse értenék belőle egy szót sem. Nem tudok az órára koncentrálni, Sári és Hanna olyan hangosan beszélgetnek mellettem, hogy egyszerűen muszáj rájuk figyelnem.

− Olyan jó volt a hétvégi hb Rájánál!

A mondat hallatán több kérdés is felmerül bennem. Például, hogy mi az a hb? És ki az a Rája?

− Mi volt? Mi volt? Mesélj! – kérdezi Hanna érdeklődve.

− Képzeld – kezdi Sári röhögve −, Peti annyira berúgott, hogy rosszul lett, és kiment a kertbe hányni, és pont Ryanék alvó kutyáján landolt a cucc. Fúj, nagyon undorító volt, úgy nézett ki szegény kutya, hogy már rendesen sajnáltam.

Fúúj, erre én is összehúzom a szemöldökömet. Szerencsétlen kutya… Viszont legalább választ kaptam a kérdéseimre. Ryan, vagyis más néven Rája, az évfolyamról az amerikai srác. A hb pedig nem más, mint a házibuli – dekódolom büszkén. Nagyon jó, ha már spanyolt nem, de legalább ma is tanultam valamit.

− Nem mondod komolyan! – mondja Hanna a könnyeit törölgetve a nevetéstől.

− De, várj! Ez még nem minden. Utána felvitték a fürdőbe a kutyát, berakták a kádba, bevizezték, meg ráöntöttek valami tusfürdőt, de a kutya megijedt, kiugrott a kádból, és elkezdett fel-alá rohangálni a fürdőben. Elképzeled, mi volt ott?

Ezen már mind a ketten annyira nevetnek, hogy levegőt sem kapnak, és már annyira hangosak, hogy szegény Albertónak is feltűnik.

− Chicas! Por favor! – néz rájuk kicsit szúrós tekintettel.

− Perdón professor! – válaszolnak a lányok egyszerre, még mindig egy kicsit nevetve.

Csak szegény lehányt kutya jár a fejemben. Mekkora állatkínzás már az is, hogy egy házibulit – vagy, hogy újonnan tanult kifejezést felhasználjam, hb-t – át kellett élnie.

Óra után a suli mögötti padon leülök, pont odasüt a nap, és ezt kicsit kihasználom. Előveszem a telómat, és rögtön fel is hívom Áront. Semmi gondolkozás, semmi tötyörgés, hogy mit fogok mondani. Kicsöng. Nem veszi fel… Pár pillanat múlva megpróbálkozom vele újra, de ezúttal már kikapcsoltat jelez a telefon. Tényleg, ez nagyon fura. Lehet, hogy valami családi gáz van? Egyszerűen nem tudok másra gondolni… Azért átfut az agyamon, hogy nem történt-e vele valami, de ezt gyorsan elhessegetem, bele sem mernék gondolni. Harmadszorra is azt jelezte, hogy ki van kapcsolva, nem próbálkozom tovább. Áron okos fiú, tényleg csak remélni tudom, hogy tudja, mit csinál. A buszmegálló felé indulok, és Áronon jár az agyam.

− Málna, várj meg! – hallok egy ismerős hangot a hátam mögül.

Hátrafordulok, és meglátom Beliánt a suli lépcsőjén.

Gyorsan odafut mellém.

− Hazakísérhetlek? – kérdezi a lábról levevős hangjával.

− Ööööö, persze. – válaszolom kicsit meglepetten, és közben próbálom leplezni a zavartságomat. Nem így terveztem a hazautamat, de nyitottnak kell lenni a spontán dolgokra, mantrázom magamban.

− Milyen volt a napod? – kérdezi.

− Hát, semmi különös. És neked?

− Most már nagyon jó – válaszolja, és talán egy kissé túl széles mosolyra húzza a száját. Nyomban el is olvadhatnék, de túlzásnak érzem ezt a bókot. Felszállunk, és leülünk egymással szemben. Mélyen belenéz a szememben, próbálom tartani a szemkontaktust, de kínomban el kell kapnom a tekintetemet, és zavartan kapkodom ide-oda a szememet.

− Nagyon hiányoztál, amióta találkoztunk, csak te jársz a fejemben.

Ettől automatikusan elmosolyodom, és lehajtom a fejemet.

Nagyon jó ezt újra átélni, de egy dologért nem tudom teljesen átadni magamat az érzésnek. Csak az jár a fejemben, hogy vajon észre sem veszi, hogy mennyit fogytam? Vagy nem is látszik rajtam? Megvonom magamban a vállamat.

− És izgulsz az érettségi miatt?

− Ja, dehogy is – mondja nagyon lazán. – Nektek angolból középszinten nem idén kell? – érdeklődik.

− Öööömm… Nem tudok róla. Jövőre lesz nekünk – válaszolom.

− Neked vannak már terveid, hogy merre tovább? Még mindig orvos szeretnél lenni?

− Ja neeem, azt már feladtam, mert a matekkal elég nagy gondok vannak.

− Kár. Akkor nem folytatod a családi hagyományt. Pedig jól mutatna a neved mellett a dr. – Csalódottnak tűnik.

Ja, hogy ez a problémája. A híres sebész lánya, aki szintén az orvostudománynak szenteli a jövőjét, az igen, az valami.

Hihetetlen, hogy minden, de minden, ami fontos neki, az ilyen jellegű. Drága, elegáns, kimódolt, menő… A kedvessége, az udvariassága is annyira felszínes. Mi volt, ami ennyire elvakított vele kapcsolatban? Az utolsó megállónál felé fordulok.

− Akkor te most mész is tovább, nem?

− Felkísérlek – mondja.

− Rendben.

Elindulunk felfelé a hegyen, ahogy egyre meredekebb kezd lenni az út, abban a tempóban fogy el a levegőm. Nagyon nagy erőfeszítést igényel, hogy ne lihegjek úgy, mint egy kutya egy meleg nyári napon. Csak drukkolni tudok magamban, hogy séta közben ne akarjon beszélgetni, mert akkor én tényleg nem jutok fel, mert itt helyben megfulladok. De lehet, hogy ez a fulladás nem csak ettől van. Valami beköltözött a mellkasomba, a szívembe, az agyamba, és szorít rohadtul. Valami olyasmi érzés, hogy nem a megfelelő helyen vagyok, és nem a megfelelő fiúval.

Mindig ilyen volt Belián? Ilyen önelégült? Vagy ennyit változott fél év alatt? Nem, azt hiszem, én változtam…

Közeledünk a kapuhoz, már csak lépések kérdése.

Megállunk a fedett rész alatt. Megállunk egymással szemben, egy lépéssel közelebb lép hozzám. Szerintem már szabad szemmel is látni a mellkasomon, hogy milyen vadul dübörög benne a szívem, de nem, most nem attól, hogy annyira vágyom a csókjára, hanem pánikolok, mert egyáltalán nem akarom, hogy ilyesmi történjen. Kettősség van bennem, és nem értem, miért. A pillantásunk találkozik, és már egymásba fonódnának, de aztán nem bírom tartani a szemkontaktust, és zavartan hátrébb lépek.

− Viszlát, Málna. – Hátralép ő is, villant egy olyan mosolyt, mintha valami vörös szőnyegen a kamerák kereszttüzében állnánk. Tanítani kellene azt a magabiztosságot. Na jó, legközelebb úgyis összejön, mert nekem minden összejön, kb. ez van az arcára írva.

58

Éjjel nem aludtam túl sokat, kavarogtak bennem a gondolatok, mint egy másnapos fiatal gyomrában az előző esti gyros. A rajzteremben ülök, és még teljesen a tegnapi események hatása alatt vagyok. Nincs kedvem ma semmit csinálni, csak úgy lennék egész nap. A semmiből hirtelen belém hasít, hogy ma Micihez kéne menni. Ahjj, de utálom azt, amikor már eltervezem, hogy mit csinálok délután – még akkor is, ha az a semmittevés −, majd kiderül, hogy valami lemondhatatlan dolgod van. Áron! Gyorsan megnézem, hogy a tegnapi üzeneteimre válaszolt-e, de semmi. Mi legyen így a délutánnal?

– teszem fel magamnak a kérdést újra, meg újra, de végül arra a következtetésre jutok, hogy muszáj mennem. Nem hagyhatok ki többet, mert még csak az hiányzik, hogy anya megtudja, hogy ellógom a terápiát. Már csak reménykedni tudok, hogy Áron is ott lesz. Telefonom képernyője felvillan, Beliántól kaptam egy üzit.

− Délután nem csinálunk valamit? – kérdezi.

Sóhajtok egy hatalmasat, és kicsit visszatérek az előbbi kérdésre. Menni vagy nem menni: az itt a kérdés – fogalmazódik meg bennem újra. Rájövök, hogy rohadtul nem fogok elmenni. Egyszer vagyok fiatal, minden lehetőséget meg kell ragadni. Elmegyek Beliánnal. Valahogy rendbe kell tennem magamban ezt az egészet, nem értem, mi a baj. Miért nem lehet olyan minden, mint régen? Semmi akadály nem áll az utunkba, csak én nyavalygok. Miért nem érzem magam felszabadultan és harmonikusan Beliánnal? Á, biztos csak idő kérdése, mégiscsak egy nagy traumán vagyok túl, még ha nem is történt semmi, én úgy éltem meg, mintha úgy lett volna. Mármint a megcsalásra gondolok…

− Csináljunk! – válaszolom egy mosolygós emojival.

− Akkor gyere át hozzánk, mert én ma korán végzek. Ott majd kitaláljuk, hogy mi legyen.

− Okés, akkor nálatok!

Végre, érezhetem újra azt az illatot, ami a szobájában van.

Az öblítőjének és a parfümjének a csodálatos keveredését. Ezt úgy megjegyeztem, még így hónapok után is él az orromban.

Szóval akkor most Micit szó nélkül kihagyom. Egyébként sem hiszem, hogy anyum keresne engem. Legalábbis nagyon remélem. És különben is akkor mi van? Csak meg kell hallgatnom egy hegyi beszédet arról, hogy ez nem volt helyes, de már az sem érdekelne. Utolsó óránk matek, kedvesek a tanárok, hogy csütörtökön 8. órába matekot raknak. Az egészet telózással töltöm, egy árva számot nem írtam le a füzetembe. A legutolsó padban ülök, és próbálom láthatatlannak tettetni magam, végül is elég jól megy, mert eddig még nem szólt hozzám a drága tanár úr. Ahogy 14:55-öt üt az óra, felállok, és határozottan kimegyek az ajtón. Indulok a buszmegállóba, gyönyörű idő van. A kis séta közben magamba szívom a tavaszi napsugarakat, ezzel feltöltve D-vitamin-raktáramat. Ülök a buszon, és megszólal a telefonom. Biztos Belián az, hogy hol vagyok már, nyúlok is érte, hogy felvegyem, de csak egy random számot látok kiírva a képernyőre. Biztos valami teleshop hív, hogy értesítsen a legújabb forradalmi készülékükről, vagy valami kihagyhatatlan akcióról. Nem veszem fel. De ahogy egyre tovább csörög, rossz érzésem támad, és elkap egy furcsa kényszer, hogy mégis felvegyem.

− Igen? – szólok bele félénken a telefonba.

− Szia, Málna, Balu vagyok.

− Balu, szia! – köszönök kicsit meglepetten.

− Bocsi, hogy zavarlak, de aggódom. Áron három napja nem veszi fel nekem a telefont. Te beszéltél vele?

− Nem, nekem sem.

− Attól tartok, hogy valami gáz van.

− Gáz? Milyen gáz?

− Hát, akkor csinált utoljára ilyet, amikor…

− Amikor?

− Amikor teljesen kiütötte magát.

− Jézusom, ne. A szüleivel beszéltél?

− Még nem, előbb téged hívtalak. De voltam náluk, csengettem, és semmi. Még a kutya sem ugatott.

− Mit csináljunk?

A félelem kezd hatalmába keríteni.

− Még semmit. Felhívom az unokatesóját, aki a közelben lakik, nála is szokott aludni. Meg visszamegyek még egyszer a házukhoz, hátha.

− Oké, hívj, kérlek azonnal!

Ez a hívás teljesen lesokkolt. Nem lehet semmi baja Áronnak.

Hol lehet? Azóta nem beszéltem vele, hogy közölte velem a nagy hírt. Mármint, hogy Belián ártatlan.

Belián megint azzal a csodálatos mosolyával nyitja ki az ajtót.

− Málna, végre! Azt hittem, sosem érsz már ide.

Kényszeredetten köszönök neki, belépek a lakásba, ahol már fél éve nem jártam. Az antik bútorok most nyomasztóan sötétek, és a hatalmas csillár is a fejemre akar zuhanni, a belmagasság megszédít, mintha egy kastélyban lennék. Nyugtalanító érzés.

− Kérsz valami kaját? Anyu hagyott itthon libacombot, meg libamájat zsírjában, nagyon jól néz ki.

Csak rázom a fejemet.

− Nem, köszi már ettem a suliban.

Ami persze nem igaz teljesen, bár a szokásos zöldségadagomat azért tényleg betoltam. Dehogyis tudnék most egy falatot is lenyomni, halál ideges vagyok, csak Áron jár az eszemben. Pláne nem libamájat. Libamáj… Még jó, hogy nem libamájnak hívnak – mondta egyszer Áron nevetve. Ez az emlék most melegséggel tölt el.

Nem tudnám még egyszer megízlelni egy halott állat egyik szervét még szépen kisütve sem. Mennyire szörnyű az is, ahogy a libacombokból kiállnak a csodásan letisztított csontok. Beliánt azonban ez nem zavarja, megmelegíti a tetemeket, elkap egy combot, és beleharap. A hófehér fogaival marcangolja a húst, mintha egy lassított felvétel lenne. Fúj, nem tudom nézni.

Villájával a lila káposztába szúr, na jó, ezzel nincs baj, eltekintve, hogy biztosan cukros, úgy szokták csinálni.

− Miért nézel ilyen furcsán? És miért nem eszel?

− Ja, köszi, már nem eszem húst.

Belián kacagni kezd.

− Na ne már! Nem mondod, hogy vegetáriánus lettél. Ennél nagyobb hülyeséget még nem hallottam. És mióta? Na, ezt majd szépen visszaállítjuk!

Mit csinálunk? Visszaállítjuk? Mint valami elromlott órát, amelyik rosszul jár? Mi lenne, ha elmondanám neki, hogy nem is vegetáriánus, hanem vegán vagyok. Mit szólna?

− Nem is értem ezt az egész vegetarianizmust, micsoda hóbort. Az emberiség mindig is így tartotta fenn magát. Hússal.

Sajnáljuk az állatokat? Ezek az állatok azért születnek, hogy megegyük őket.

Ja persze, emlékszem, mit mesélt Áron, amikor egyszer vágóhídon járt az apjával még kisebb korában. Hogy mennyire szörnyű volt az egész, és mennyire féltek azok az állatok…

De nincs kedvem vitatkozni vele, ő úgyis mindent olyan jól tud. És akkor benyomja a legfőbb érvet:

− És mi lenne az izmaimmal, ha nem ennék húst? A vegetáriánusok mind olyan nyeszlettek és puhák – mondja gúnyosan. – Persze nem rád értem, te csodálatos vagy.

Hahaha, nyeszlett, Áron nyeszlett. Sokkal szebb izmai vannak, mint neked, sokkal erősebb, magasabb és sokkal… De hol a francban lehet? Mi lehet vele? A gyomrom összeugrik, és nem enged a szorítás. Azonnal látnom kell, beszélnem kell vele, a hiány, hogy három napja nem találkoztunk, alig engedi, hogy normálisan lélegezzek.

És egyáltalán mit keresek itt? Mi közöm van ehhez a felfuvalkodott hólyaghoz, akiről egykor azt hittem, álmaim hercege? Nincs vele semmi baj, más lányoknak ő lehet a legcsodálatosabb pasi a világon. Például Lilinek. Hiszen tökéletes. Mindene. A haja, a szeme, az orra, a fogai, a teste, az udvariassága, a humora, az ízlése, az öltözködése, a műveltsége, a tehetsége a sportokban, a családja, az anyagi helyzete, az előre lekottázott élete. Mi kell még ezenkívül? Most egyszerre világossá vált minden. Igen, Belián, első szerelem, az elvakult kislány, vagyis én, a szeretethiányos, aki ájultan zuhan bele a kapcsolatba. A sebészprofesszor lánya, aki pont beleillik a képbe, a híres ügyvéd fia mellé. Minden szép és jó, akár folytatódhatna is a románc a maga útján, de egy nem várt trauma következtében a lány elgondolkodik az életről, és megtapasztal valami mélyebbet, valami igazit. És már nem elégszik meg a felszínessel, a látszattal.

− Belián. Én most elmegyek.

− Hova? Pont most akartam kitalálni valami jó kis délutáni programot – dobja hátra a frufruját.

− Nem. Ez nem fog menni. Megpróbáltam, azt hittem, minden ugyanolyan lesz, de nem. Már nem szeretlek. És ne haragudj rám! Mi már nem vagyunk egy pár. És nem is leszünk soha.

Belián arcán először a megrökönyödés látszik, háromszor is hátradobja a haját egymás után, aztán elsötétedik a tekintete, tudja, hogy komolyan beszélek. Tudja, hogy most elvették a játékszerét, amit ő kitalált magának, amit szépen eltervezett, és most jól keresztül húzták a számításait. De látszik, hogy azt is tudja, hogy nem tehet ellene semmit.

Odalépek hozzá, és még annyit mondok:

– Lilinek te vagy az álomférfi. Mindig is szerelmes volt beléd. Nem haragszom rá, amiért megpróbált elcsábítani téged, és még a legjobb barátnőjét is feláldozta érted. Szerintem hívd fel, ti tényleg összeilletek.

Adok neki két puszit búcsúzóul, és azt súgom:

− Köszönöm azt a majdnem egy évet… Köszönöm az első szerelem emlékét. De közben megtaláltam magam… – És ezzel kilépek az ajtón.

59

Balu nem hív. Mi lehet? Otthon találta? Vagy Áron egy kórházban fekszik valahol. Tárcsázom a fiú számát.

− Halló! – Balunak nem túl biztató a hangja.

− Mi van? – sürgetem a választ, reménykedem valami pozitív fejleményben.

− Semmi. Az unokatesója nem látta, a házban nincs senki.

Tanácstalan vagyok.

– Találkozzunk, merre vagy? – kérdezem.

− Most jövök le a háztól.

− Akkor 20 perc múlva a Batyin – adom ki határozottan az utasítást.

− Oké.

Balu ismeri Áront. Biztosan nem véletlenül aggódik.

Idegesen nézegetem a telefonomon az órát, a busz valami délutáni dugóba került. Gyerünk már!

Úgy érzem, minél előbb cselekednünk kell, ki kell találnunk valamit Baluval.

Végre sikerül leszállnom, de már így is vesztettem egy csomó időt. Rohanok a 41-es villamosmegállóig, rohanok, mintha az életemért rohannék. Éreztem, hogy valami nincs rendben vele, soha nem csinálta még ezt meg velem, hogy nem válaszolt. Ne, nee, neeee! Ez nem lehet igaz! A rohadt életbe!

Nem szívhatok ekkorát, hogy pont most ment el a villamosom!

A fejemhez kapok, és próbálom kitalálni, hogy mi legyen. A Batyi csak két megállóra van, tehát akkor most futni fogok.

Gondolkozás nélkül el is indulok. Az útközben többször megállok, nekidőlök egy kicsit egy Fő utcában lévő ház falának, majd pár másodperc szusszanás után rohanok tovább. Köhögök is kicsit, teljesen kifulladtam, nem kapok levegőt, olyan, mintha egy elefánt ülne a mellkasomon. Nagy nehezen végre megérkezem a Batyira, ránézek a telómra, csak kicsit késtem.

Balut keresem mindenhol, kapkodom a fejemet, mint valami bolond.

Aztán meglátom a buszmegállóban. Elindulok felé, olyan gyorsasággal, mint valami gazella.

− Szhiahh! – köszönök lihegve.

− Szia. Mit csináljunk?

− Fogalmam sincs. Hívjuk fel az anyját!

− Oké.

− Halló, szia, Erika, Balu vagyok, bocsánat a zavarásért. Nem érem el Áront, nem tudod, merre lehet? – Balu udvariasan és óvatosan közelíti meg a témát. Aztán csak azt látom, hogy bólogat. – Értem, köszönöm, akkor jó szórakozást nektek – mondja, majd lenyomja a telefont.

− Na, mi?

− Ők sincsenek itthon, az apjával leugrottak Velencére, valami különleges olasz borokat gyűjtenek be. Nem mertem mondani neki, hogy már három napja nem érem el, minek idegesítsem, úgysem tud mit csinálni.

− Na jó, de ha valami baja van, és ha tényleg megint kiütötte magát?

Egyre idegesebb vagyok. Olyan érzésem van, hogy el kell indulnom a városban valamerre, mindegy, merre, és meg kell keresnem, mert nem tudnék most hazamenni és várni. Persze ez egy agyrém, hogyan találhatnék meg valakit Budapesten, ha fogalmam sincs, merre lehet? De akkor is mennem kell, hajt valami belülről.

− Figyu, én elugrom még a kedvenc vegán éttermébe, hátha ott járt valamikor. – Balu sem akar tétlenül várakozni.

− Rendben, akkor hívjuk egymást, ha van valami.

Hihetetlen gyors léptekkel indulok, azt sem tudom, merre, és közben azon kattog az agyam, hogy ha Áron lennék, hova mennék. A természetben ülnék, és olvasnék. Margitsziget. Ugrik be hirtelen. De az egy kicsit messze van, és hatalmas ráadásul, szóval előbb a környéken maradok. Valahogy a nagy sietés közepette csak magamat tudom okolni az egészért. Nem tudom, mi idézhette ezt elő, de félek, hogy miattam van az egész. De miért? Bunkó voltam vele, igaz, de emiatt nem tűnne el. Várkert bazár! Arról sokat beszéltünk, hogy milyen csodásan rendbe hozták. Ott simán el tudnék tölteni én is akár napokat. Lihegve körülnézek a füves területen, de semmi, sehol nem látom őt.

Csak turisták sokasága fotózza a várost. Én feljebb megyek, átlépek a boltív alatt, hátha ott ül. De semmi, itt sincs. Balunak dobok egy sms-t.

− Semmi??

Másodpercek múlva érkezik is a válasz.

− Semmi.

Egyre idegesebben töröm a fejemet, odamegyek a Várkert bazár egyik kőablakához, és próbálok valami ötletet meríteni a város látképéből, hogy merre induljak. Tulajdonképpen röhejes és lehetetlennek tűnő vállalkozás az, ha az ember meg szeretne találni egyetlen személyt egy kétmilliós városban. Plusz turisták… Hülye ötlet… De van az az állapot, amikor nem tudsz otthon ülni, és várni, hogy előkerüljön, inkább elindulsz csak úgy a vakvilágba, bárhova. Igen, ha az ember valakit szereeeee… Mi van? Megbolondultam itt a nagy izgalomban?

Jó, Áron fontos lett nekem. Megért engem, érez engem.

Szavakkal és szavak nélkül is. És én? Nekem is éreznem kell őt, ki kell találnom, merre lehet… Most ez a legfontosabb.

Ha én lennék Áron, mit csinálnék? Hova mennék? Hova mennék? Hova mennék? Ismételgetem magamban a kérdést.

Mit szeret Áron? Vegán étterem? Nem, nem, túl evidens lenne, hogy a kedvenc éttermében ül. Könyvtár? Minek, van elég könyve, akkor inkább otthon olvasna. Lehet, hogy hülyeség ez az egész, inkább a kórházakat, a detoxokat kellene felhívni.

Hátha bevitték, és öntudatlanul fekszik valahol. De akkor a szüleit nem értesítenék? Lehet, hogy nem, mert már elmúlt 18.

Nem tudom, hogy van ez… Mi lesz velünk? Nekem szükségem van Áronra. Vele találtam rá egy másik énemre, a segítségével olyan könnyű lett az élet. Vagy legalábbis sokkal könnyebb, mint eddig. Vele még magamat is kezdtem megszeretni.

Körbefuttatom a szememet a látképen, csak nézem az előttem elterülő Budapestet. Gondolkozz! Gondolkozz! – biztatom magamat, hátha eszembe jut valami. Lenézek az előttem kékeszöldes-szürkén, unottan hömpölygő Dunára, és Áron szemére gondolok. Meg arra, hogy csak rám néz, és mindent tud rólam…

A rakodópart alsó kövén ültem, néztem, hogy úszik el a dinnyehéj.

Hát persze!  Lefutok a Várkertből, egyenesen át a Lánchídon.

Nincs időm tömegközlekedni, futnom kell. Nem tudom, miért sietek annyira, nem kell világcsúcsot döntenem, nem ettől függ, hogy rátalálok-e, de mégis valami annyira hajt, annyira űz tovább. Próbálom biztatni magam, hogy semmiképp se álljak meg, de félúton muszáj, mert tényleg úgy érzem, hogy kiköpöm a tüdőmet. Kicsit megtámaszkodom a térdemen, és veszek pár mély lélegzetet. A mellettem elhaladó turisták és városlakók csak úgy bámulnak, hogy mi lehet ilyen sietős. Hát azt el sem tudnák képzelni. A Lánchíd végén megállok, és elnézek a Parlament irányába, de elkeserítően messze vagyok még. Olyan határozottan és egyben lazán intek le egy taxit, mintha nem is én lennék. Legnagyobb mázlimra meg is áll. Beugrom a hátsó ülésre, és gyorsan becsapom az ajtót.

− A Parlamenthez, kérem, gyorsan! – instruálom a sofőrt.

Ő engedelmesen bólint, és elindul.

A rakparton elég sokan vannak, kisebb forgalmi dugóba kerülünk. Engem már tényleg széttép az ideg. Gyerünk már!!

Gyerünk már, a rohadt életbe!! – káromkodom magamban, és kezemet ökölbe szorítva próbálom levezetni a feszültségemet.

Hátra sem dőlök az ülésben, folyamatosan az anyósülés fejtámlájába kapaszkodom. Balu közben ír, hogy tanácstalan, leül egy padra, hívjam, nem tudja, merre menjen, és van-e értelme egyáltalán ennek a keresgélésnek. Nagyszerű… Már közeledünk, készítem a pénztárcámat, csak drukkolok, hogy legyen nálam pénz kivételesen, mert nem szoktam magammal hordani túl sokat, azért, hogy napközben ne vegyek semmi kaját. Szerencsére van nálam pár ezer forint, meg sem hallgatom, hogy mennyibe kerül, gyorsan leolvasom a kis kijelzőt, és kipattanok az autóból. Jelentős borravalót kapott a taxis bátyám, de most ez sem érdekel. Rohanok a rakparthoz, és egyfolytában azt a két sort ismételgetem magamban, amit József Attila írt:

A rakodópart alsó kövén ültem, néztem, hogy úszik el a dinnyehéj.

Körülnézek a József Attila-szobor körül, de sehol semmi.

Attila egykedvűen bámul maga elé, nem segít nekem. Lerogyok mellé fáradtan, kezem-lábam remeg, minden erőm elhagy. Már kezdek elkeseredni, hogy Áron tényleg kiismerhetetlen, és nem fogom megtalálni. Félek, hogy tényleg valami baja van, vagy valamiért többet nem akar szóba állni velem. Egyszerűen féltem.

Bámulok kifelé a fejemből, ahogy Attila is teszi, de neki biztosan sokkal értelmesebb gondolatai voltak, mint nekem, amikor itt üldögélt egykoron. Pedig emlékszem, amikor azt mondta Áron, hogy még le is szokott ülni Attila mellé, amikor igazán fontos dolgok járnak a fejében… vagy valami ilyesmi.

Már szinte teljesen elengedem ezt a remeknek tűnő ötletemet, hogy itt rátalálok Áronra, pedig semmit sem szeretnék jobban, mint megpillantani… József Attila gigantikus karjára hajtom a fejem, és elkeseredésemet lassan felváltja valami bizonyosság. De nincs időm alaposabban átgondolni, mert ekkor ott lenn, az út túloldalán meglátok egy alakot…

Az erőm azonnal visszatér, felpattanok, és rohanni kezdek.

Nem tudom, mi ez, de ma annyit futottam, mint az elmúlt években együttvéve. Átszaladok az autóúton is, elég felelőtlenül, ezért utána egy elég hosszú dudaszót tulajdoníthatok magaménak. De hát a filmekben is így van…

Átlépek a láncon, és látom, hogy igen, ő az. Nem könnyű kivenni, mert a nap a budai oldalról a szemembe süt. Egy ilyen vasmicsodán ül, és a Dunát bámulja. A lemenő, de még vadul szikrázó napsugár megcsillan azon a sprőd szőkés haján, és körülöleli az alakját. Kicsit megtorpanok mögötte, összeszedem a mondanivalómat.

− Áron! – szólítom meg. Megfordul, feláll, és rám néz a világ legszebb szempillái alól. A szeplői most szinte nem is látszanak, mintha el akarnának bújni előlem.

− Hogy kerülsz ide? – Látszik, hogy meglepődött.

– József Attila… Te mondtad… Meg olvastam is azóta… De ez most lényegtelen. Jól vagy? – Kábé két lépés választ el bennünket egymástól.

− Ja, persze, jól vagyok…

− Minden rendben?

− Minden.

− Nem csináltál semmit?

− Nem. Mit csináltam volna?

− Hát… nem tudom.

− Ha arra  gondolsz, hogy drogoztam-e, akkor megnyugtathatlak, hogy nem.

− A telefonod? Miért kapcsoltad ki?

− Csak kellett egy kis nyugalom. Figyelj, inkább menj el! Még a végén meglátja a pasid, hogy itt vagy velem.

− A pasim?

− Hát Belián. Láttalak titeket ölelkezni a Café 26 előtt pár napja. Amikor elmondtam neked, hogy nem csalt meg.

Gondolom, azonnal újra összejöttetek.

− Jézusom, dehogy is. Ez volt a baj? Ezért tűntél el mindenki elől?

− Nem bírtam elviselni a gondolatot, hogy vele vagy.

Hónapok óta tetszel. Valójában amióta megláttalak az első töriórán.

Csönd. Csak állunk egymással szemben. Erre a mondatra szerintem egyikünk se számított, hogy elhangzik, de így kimondva valahogy mégis teljesen természetesnek tűnik.

Mindvégig tudtam és éreztem, csak magamnak sem mertem bevallani. Áron és én, én és Áron, vagyis mi.

A lemenő nap narancssárgás gyűrűként jelenik meg az égen.

Olyan, mintha valamilyen instagram-effekt lenne a városon. A budai oldal csodálatos panorámája elképesztő hátteret nyújt mozifilmem befejező kockáihoz, amelyben a főhős, Molnár Málna rádöbben, hogy az élet csodálatos, és hálás minden szenvedésért, amit átélt, mert anélkül sohasem ismerte volna meg azt az igaz szeretetet, amit most érez, és büszke magára, igen, büszke, mert ez a különlegesen mély és őszinte fiú őt akarja. Tudja, hogy Zsarnovszky Micihez sem kell többet menniük, magában köszönetet mond Lilinek és Beliánnak a történetben eljátszott szerepükért, és azért, hogy vannak jó barátok, mint Balu… Jaj, tényleg, fel kell hívni Balut… És olyan csodálatos tanárok, mint Kapy… Ó, Kapy, megígértem neki, hogy elmegyek orvoshoz, és igen, tényleg elmegyek, mert teljesen meg akarok gyógyulni… Röhejes, hogy ennyi minden átfut az agyamon, méghozzá egy pillanat alatt.

Aztán közelebb lépünk egymáshoz, szinte összeér az egész felsőtestünk, elveszünk egymás szemeiben, beszippant a végtelen, megáll az idő, már nincsenek gondolatok, csak az a megnyugtató csend, amikor a háborgó víz lenyugszik, és elsimul. Áron átöleli a derekamat, én a jobb kezemmel hátul a hajába túrok az ujjaimmal, a bal karomat a hóna alatt átbújtatva az izmos hátát ölelem. Telt ajkai kinyílnak, közelítenek az enyémhez, becsukom a szemem, és átadom magam az érzésnek, hogy végre teljes vagyok.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS.

Mindig elolvasom a könyvek végén a köszönetnyilvánítást.

Tetszik a gondolat, hogy az idegen nevek mögött megbújó valós embereknek milyen jó érzés lehet ez a gesztus.

A hála számomra fontos dolog, ezért én is szeretném kifejezni hálámat azok felé, akik nélkül most nem tarthatnám kezemben első regényemet.

Szóval akkor:

Először is köszönöm a családomnak, Anyumnak, Ricsinek, Nanának, Nagypapának. Ők mindenben támogatnak, a szeretetük biztonságot nyújt számomra. Hálás vagyok azért, mert Anyum egy cseppet sem hasonlít a könyvben szereplő Líviára. Neki valóban én vagyok a legfontosabb. Nagyon szeretlek benneteket!

Három meghatározó tanár volt eddig életemben: Otti néninek köszönöm, hogy megtanított írni és olvasni, enélkül ez az egész valóban lehetetlen vállalkozás lett volna.

Hálás vagyok Hantos tanár úrnak azért, hogy mélypontjaimból bölcs mondataival terelget kifelé. Ő a gondoskodás, a megértés, a biztos pont nekem a suliban. Mint egy igazi patrónus.

Olyan, mint Marsi tanár úr, nincs még egy a földkerekségen…

Köszönöm Mártinak, hogy elhiszem, amit mond.

Kingától megtanultam, hogy mennyit kell dolgozni egy kéziraton, köszönöm a szuper meglátásait, és hogy most már tudom, mikor kell kötőjeleket, és mikor gondolatjeleket írni.

Beának köszönöm, hogy bízott bennem.

Barátnőimnek, Dorkának és Majának, hogy szeretnek és elfogadnak olyannak, amilyen vagyok.

Kata véleménye mindig is fontos volt számomra, most is sokat segített.

Hálás vagyok a The Palace zenekarnak, Matyinak, Hollónak, Bálintnak és Tibinek, hogy megírták a Pulcsiban alszunk című számot, szeretem ezt a dalt.

Az ember akkor lesz ember,

ha átvilágítja mélyéig önmagát,

s a benső világosságból

környezetére sugarat bocsát.

WEÖRES SÁNDOR

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS.