Date: 1984-12-22T23:00:00+00:00
Keywords: krimi; magyar nyelvű; amerikai
Description: "Mire ismét Manhattanbe értem, még jobban megcsappant a zsebpénzem, így szinte boldoggá tett, hogy úgy döntöttem, behatolok a Sheldrake lakba. Nem vadított meg a dolog, mondjuk inkább, hogy optimista volt a hozzáállásom. A keddet és a szerdát terepszemlével töltöttem. Szerda este felhívtam Craiget a Keleti Hatvanharmadik utcában levő legénylakásán, hogy meséljen még egy kicsit Crystal napi teendőiről. Azt mondtam neki, nem minden célzatosság nélkül, hogy a szombat este látszik a legalkalmasabbnak az akcióra. Pedig nem szándékoztam szombatig várni. Már másnap, csütörtökön ott társalogtam Miss H
Publisher: L:J:

LAWRENCE BLOCK – BETÖRŐ A SZEKRÉNYBEN

„Mire ismét Manhattanbe értem, még jobban megcsappant a zsebpénzem, így szinte boldoggá tett, hogy úgy döntöttem, behatolok a Sheldrake lakba. Nem vadított meg a dolog, mondjuk inkább, hogy optimista volt a hozzáállásom. A keddet és a szerdát terepszemlével töltöttem. Szerda este felhívtam Craiget a Keleti Hatvanharmadik utcában levő legénylakásán, hogy meséljen még egy kicsit Crystal napi teendőiről. Azt mondtam neki, nem minden célzatosság nélkül, hogy a szombat este látszik a legalkalmasabbnak az akcióra. Pedig nem szándékoztam szombatig várni. Már másnap, csütörtökön ott társalogtam Miss Henrietta Tylerrel, majd betörtem Crystal lakásába.

Nemsokára a szekrényében kornyadoztam. Majd a pulzusát próbáltam kitapintani élettelen csuklóján.”

A BETÖRŐ AKIT SZEKRÉNYBE ZÁRTAK címmel is megjelent.

LAWRENCE BLOCK

BETÖRŐ A SZEKRÉNYBEN

The Burglar in the Closet

Fordította: Várnay Enikő

Mary Patnek,aki a jó ajtót nyitotta ki

Uram, aki könyvírással akarja megkeresni a kenyerét, legyen olyan magabiztos, mint egy herceg, olyan szellemes, mint egy udvaronc, és legyen benne annyi kurázsi, mint egy betörőben.

Dr. Samuel Johnson

1

– A Gramercy Park oázis egy kegyetlen tenger közepén – mondta Miss Henrietta Tyler.

– Menedék az íjak és nyilak ellen, melyektől a költő is óvott. – Egy sóhaj hagyta el ajkát, afféle sóhaj, amilyen a tengeri oázisokról való elmélkedéseket szokta követni. – Fiatalember – mondta –, nem is tudom, mit tennék enélkül az áldott zöld terület nélkül. Egyszerűen nem tudom, mit tennék.

Az áldott zöld terület egy, a Manhattan Keleti Húszas utcái közé ékelt magán park. A parkot kerítés veszi körül, hét-nyolc láb magas, fekete, kovácsoltvas kerítés. A zárt kapun nem jut be senki, akinek nincs törvényes belépési joga. Csak azok kapnak– hozzá kulcsot, akik a parkot övező néhány épületben laknak, és évente parkfenntartási díjat fizetnek.

Miss Henrietta Tylernek, aki mellettem ült a zöld padon, volt kapukulcsa. Az alatt a tizenöt perc alatt, amíg egymás mellett üldögéltünk, megmondta a nevét, és elmesélte csaknem a teljes élettörténetét. Szinte biztosra vettem, ha adnék rá időt, elmondana mindent, ami születése óta New Yorkban történt. Az pedig a Napóleon Waterlooi vereségét követő években lehetett. Kedves öreg hölgy volt Miss Henrietta, aranyos fátylas kalapkát viselt. Nagyanyám viselt valaha ilyen aranyos fátylas kalapkákat. Ma már nemigen látni effélét.

– És itt nincsenek kutyák – folytatta Miss Henrietta. – Olyan boldog vagyok, hogy a kutyákat nem engedik be a parkba. Ez az egyetlen hely a városban, ahol az embernek séta közben nem kell állandóan a járdát kémlelnie. Undorító állat. Mármint a kutya. Mindenhová odapiszkít. A macska sokkal, de sokkal finomabb, nemde? Azt azért nem szeretnem, ha mindig a lábam alatt volna. Sohasem értettem, mi készteti az embereket arra, hogy állatot tartsanak a házukban. Nos, nekem még egy prémes kabát sem kellene. Maradjanak csak ezek a dolgok ott az erdőben, ahová valók.

Biztos, hogy Miss Henrietta Tyler nem beszélgetett volna így el egy idegennel. De ahogy kutyákat, úgy idegeneket sem látni a Gramercy Parkban. Jelenlétem a parkban azt jelentette, hogy rendes, tisztességes ember vagyok, jövedelmező állásom vagy jelentős magánvagyonom van, hogy Idetartozom, nem pedig Oda. Természetesen a ruhadarabjaimat is úgy válogattam össze, hogy ezt a benyomást erősítsék, öltönyöm világos– és sötétszürke kockás tropikálból készült. Ingem világoskék, közepes nagyságú, legombolható gallérral. Nyakkendőm tengerészkék alapon ezüst és égszínkék csíkos. A lábamnál álló diplomatatáska a legfinomabb kakaóbarna szarvasbőrből készült, kecses darab, valaki szép summát adott ki érte. Mindent összevetve, olyan voltam, mint agglegény, aki a fülledt irodában töltött nap után levegőzik egyet a parkban. Talán meg is állt közben valahol, hogy felfrissítse magát egy pohár üdítő martinival. Most pedig szív egy kis friss levegőt a kellemes szép szeptemberi estén, mielőtt hazamegy szépen berendezett lakásába, gyorsan összeüti a tévévacsorát a grillsütőben, felhajt egy-két sört, mialatt a zsaruk beépítették a besúgót.

Nos, nem egészen ez a helyzet, Miss Henrietta.

Semmi nehéz nap, semmi fülledt iroda. Nincs martini sem, mert még egy gyűszűnyit sem engedélyezek magamnak, ha dolgozni készülök. És szerény otthonomban nincs grillsütő, tévévacsorák sincsenek, krimisorozatot pedig akkor láttam utoljára, mikor a zsaruk elárulták Seavert. Lakásom a West Side végén van, több mérföldnyire a Gramercy Parktól, és egy centet sem fizettem a szarvasbőr diplomatatáskáért, minthogy akkor szereztem, amikor egy úriembert távollétében megszabadítottam az éremgyűjteményétől. Ő biztosan szép kis összeget adott érte, és Isten a tudója, milyen szép kis összeg volt benne, amikor kikeringőztem vele az ajtón.

Nos, még a kapuhoz sincs kulcsom. Egy ravasz kis edzett németacél segítségével bocsátottam be magam. A kapuzárat botrányosan könnyű volt feltörni. Meglepő, hogy nem mennek be mások is, amikor szeretnének eltölteni egy órát távol a kutyáktól és az idegenektől.

– Ez a szaladgálás a park körül – szólalt meg Miss Henrietta. – Ott is megy egy. Nem nézné meg? Megnéztem. A kérdéses fickó annyi idős lehetett, mint én, a harmincas éveiben járt, de a haja nagy részét már elvesztette. Talán kiszaladt alóla. Most is futott vagy kocogott, vagy ilyesmi.

– Reggeltől estig itt vannak, télen-nyáron. Soha nincs vége. Hideg napokon azokat a fura izzasztóruhákat hordják, azt hiszem, így nevezik. Csupa gusztustalan, szürke holmi. A meleg estéken, mint ez a mai is, pamutinget viselnek. Gondolja, hogy egészséges az ilyesmi?

– Mi másért csinálnák? Miss Henrietta bólintott: – De nem tudom elhinni, hogy ez bárkinek is jó lenne – mondta. – Olyan kellemetlen látvány. Ugye, maga nem csinál semmi effélét?

– Néha-néha úgy gondolom, talán nekem is jót tenne. De olyankor egyszerűen beveszek két aszpirint, és fekszem, míg meg nem szabadulok ettől a gondolattól.

– Azt hiszem, ez bölcs dolog. Egyrészt olyan nevetséges, és valószínűleg semmi sem tesz jót, ami ennyire nevetséges. – Ismét egy sóhaj hagyta el az ajkát. – Végül is csak a parkon kívül csinálhatják – mondta –, benn a parkban nem. Már ezért is hálásak lehetünk.

– Akár a kutyákért – jegyeztem meg. Rám nézett, és a fátyol mögött felcsillant a szeme. – Miért is ne – mondta. – Akár a kutyákért.

Hét harmincra Miss Henrietta elbóbiskolt egy kicsit, és a kocogó is elfutott valamerre. De sokkal lényegesebb, hogy egy vállig érő hamvasszőke hajú nő jött lefelé a Gramercy Park West 17. előtti kőlépcsőn, nyomott mintás pamuttrikóban és búzakék farmerban, órájára pillantott, és bekanyarodott a Huszonegyedik utca sarkán. Tizenöt perc elteltével sem tért vissza. Hacsak az épületben nem lakott még egy nő, akire ráillik ez a személyleírás, ő volt Crystal Sheldrake, Craig Sheldrake-nek,a Világ Legnagyobb Fogorvosának a jövendőbeli exfelesége. Minthogy a hölgy kijött a lakásból, legfőbb ideje volt, hogy én magam bemenjek.

Kiengedtem magam a parkból. (Ehhez nem kellett kulcs, még edzett németacél sem.) Átmentem az úton, kezemben a diplomatatáskával, és felmentem a 17. számú ház lépcsőjén. A ház négyszintes volt, a XIX. század elején felkapott görög reneszánsz építészet mintapéldánya. Azt hiszem, eredetileg egy család terpeszkedett mind a négy emeleten, az alagsorban pedig bőröndöket, régi újságokat tartottak. De azóta esett a színvonal – bizonyára Miss Henrietta is ezt mondta volna –, most minden emeleten külön lakás volt. A kapualjban végignéztem a négy csengetőt, elsiklottam a Yalman, a Porlock és a Leffingwell feliratú mellett (a három együtt leginkább ipartelepekre specializálódott építőtársaságnak hangzik), és megnyomtam a Sheldrake feliratút. Nem történt semmi, Csengettem még egyszer, ekkor sem történt semmi, erre beengedtem magam.

Kulccsal. Kicserélte a szajha a zárat. Craig ezt már korábban mondta nekem –, de a lenti zárat aligha cserélheti ki anélkül, hogy magára ne haragítaná a szomszédokat. A kulccsal megtakarítottam néhány másodpercet, mivel a zár meglehetősen jó munka volt. Zsebembe tettem a kulcsot, és odasétáltam a lifthez. Éppen foglalt volt, lefelé jött a fülke, úgy döntöttem, sem Yalmannel, sem Porlockkal nem túlságosan szeretnék találkozni – Leffingwell a földszinten lakott, de úgy véltem, akár ő is a liftben lehet, épp visszatért a földszintre, miután meglocsolta tetőkertjét. Nem számít, odamentem a lépcsőfeljáróhoz, és a szőnyeggel borított lépcsőn felmentem a második emeletre, Crystal Sheldrake lakásához. Csengettem, végighallgattam a benti kétszólamú harangjátékot, majd néhányszor kopogtam, mindezt a biztonság kedvéért. Azután az ajtóra tapasztottam a fülem, egy percig hallgatóztam, majd munkához láttam.

Crystal Sheldrake ajtaján nem egy, de két új zár volt, mindkettő Rabson. Kezdetnek nem rossz a Rabson, az egyikre még az új biztonsági szerkezetet is felszerelték. Nem annyira biztonságos, mint ahogy reklámozzák, de nem is holmi rézdarab, jó időmet elrabolta az átkozott szerkentyű. Még többet elrabolt volna, ha nem lenne otthon két ugyanilyen záram. Egy a nappaliban, ezen becsukott szemmel gyakorolom az álkulcs használatát, miközben szól a lemezjátszó. A másik a bejárati ajtón van, hogy távoltartsa a nálam kevésbé képzett betörőket.

Nyitott szemmel ugyan, de kinyitottam a zárat, majd, mielőtt bezártam volna magam mögött az ajtót, gyorsan végigjártam, a lakást. Egyszer ezt elmulasztottam, és csak később derült ki, hogy egy hulla van a lakásban, bizony, kínos helyzetbe kerültem. Azért olyan jó tanítómester a tapasztalat, mert az ember igyekszik emlékezni a leckére.

Sehol semmi holttest. Élő sincs, az enyémen kívül. Visszamentem, bezártam mind a két zárat, majd egy kétszemélyes, Viktóriakorabeli rózsafa ülőszékre ejtettem a diplomatatáskát, kezemet szorosan tapadó, átlátszó gumikesztyűbe csúsztattam, és munkához láttam.

A Kincsvadászat nevű játékot játszottam. Szeretném látni, ahogy a négy csupasz falig lekopasztja a lakást – mondta Craig, én pedig minden tőlem telhetőt meg akartam tenni, hogy lekötelezzem. Négynél többnek látszott a falak száma. Volt egy nappali, ahova beléptem, egy zsúfolt ebédlő, egy nagy hálószoba, egy kis hálószoba, egy nappali, dohányzó– és tévészoba-féleségnek berendezve, meg a konyha, burkolata téglautánzat, fala valódi tégla, egy csomó rézüst és serpenyő lógott itt vaskampókon. A konyha tetszett a legjobban. A hálószoba csupa bútorhuzat és túl szűzies, a dohányzó túl szögletes és jellegtelen, a nappali az eklektika birodalma, századok ízléstelenségét vonultatja fel. A konyhával kezdtem tehát, és a hűtőszekrény ajtaján, a vajtartóban mindjárt találtam is hatszáz dollárt.

Nos, a hűtőszekrényt mindig érdemes megnézni. Meglepően sokan tartanak pénzt a konyhában, és igen sokan dugják a hűtőbe. Gondolom, hűteni akarják. De ezt a hatszázat nem a nagy számok törvénye alapján csíptem meg. Belsőinformációm volt.

– A hűtőszekrényben tartja a pénzt a ringyó – mondta Craig. – Általában tart egypár dugi százast a vajtartóban. A vaj mellett tartja a kenyeret.

– Ügyes.

– Ugye? A marihuánát a teásdobozban szokta tartani. Ha olyan helyen lakna, ahol gyep is van, biztosan a fűmag közé keverné.

Nem néztem bele a teásdobozba, így nem tudom, milyen teát tartalmazott. A pénzt a tárcámba tettem, majd átmentem a nappaliba, hogy megpróbálkozzam az íróasztallal. A jobb felső fiókban is volt némi pénz, tán kétszáz dollár, többnyire ötösökben, tízesekben és huszasokban. Nem volt annyi, hogy felizgasson, mégis izgalmat éreztem, azt a csiklandó érzést, ami automatikusan jelentkezik abban a pillanatban, hogy bebocsátkozom valakinek a lakásába, azt az izgalmat, mely mindig elfog, amikor elemelem és magamévá teszem valakinek a tulajdonát. Tudom, hogy erkölcsi szempontból mindez nagyon is kifogásolható, sőt vannak napjaim, amikor ez még zavar is, de nincs mit tenni. A nevem Bernie Rhodenbarr, tolvaj vagyok, és imádok lopni. Egész egyszerűen imádok.

A pénz átkerült a zsebembe, és az én pénzem lett, hozzákezdtem, hogy átnézzem a két oldalán fiókos kis íróasztal többi fiókját is. Már a legtöbbet végignéztem, de semmi érdemlegeset nem találtam, aztán kihúztam még egyet, és abban legfelül három doboz volt, amilyenekben jobbfajta órák szoktak lenni. Az első üres volt. A második és a harmadik már nem. Az egyikben egy Omega, a másikban egy Patek Philippe volt, mindkettő gyönyörű. Becsuktam és a diplomatatáskámba tettem a dobozokat, ott volt a helyük.

A két óra véletlen zsákmány volt, de a nappaliban nem is találtam mást, tény, hogy ez is több volt, mint amire számítottam. Ugyanis a nappali, akárcsak a konyha, csak bemelegítés volt. Crystal Sheldrake egyedül élt, bár gyakran volt hálóvendége, nő volt, és volt egy sereg értékes ékszere, a nők pedig a hálószobában tartják az ékszereiket. Bizonyára úgy gondolják, így kéznél vannak öltözködés közben, de szerintem az igazi ok az, hogy jobban alszanak, ha arany és gyémánt veszi őket körül, így biztonságban érzik magukat.

– Meg tudott őrjíteni – mondta Craig. – Szanaszét hagyta a dolgait. Vagy épp csak behajította a karkötőjét és a nyakláncát az éjjeliszekrény felső fiókjába. A bal oldali éjjeliszekrény volt az övé, most bizonyára az övé mind a kettő, így hát nézze át mindegyiket. Komolyan… Hányszor könyörögtem, hogy tartsa páncélszekrényben a dolgait. De ő azt mondta, minek annyit vesződni. Sose hallgatott rám.

– Remélhetőleg mostanában sem kezdett el magára hallgatni.

– Crystal ugyan nem. Ő sose hallgatott senkire.

Diplomatatáskámat magammal vittem a hálószobába, majd körülnéztem. Fülbevalók, gyűrűk, karkötők, nyakláncok. Kitűzők, függők, órák. Modern ékszer és antik ékszer. Szép dolgok, jó dolgok, volt pár darab, ami az én jogosan szakértőnek számító szememben is igazán jónak tűnt. A fogorvosok a csekkeken kívül készpénzt is kapnak, és bármily hihetetlenül hangzik is, e készpénz egy részéről bizony nem szereznek tudomást az államkincstár emberei. Egy részét szép csendben ékszerre váltják, az ékszert aztán ugyanolyan szép csendben ismét készpénzre lehet váltani. Nem hozza be azt, amibe eredetileg került, mivel az orgazdák általában sokkal körültekintőbb kuncsaftok, mint a fogorvosok, de még így is lenyűgöző az összeg, ha figyelembe vesszük, hogy néhány fogfájásból és gyökértömésből származik, semmi egyébből.

Ugyancsak gondosan kutattam, minthogy semmit sem akartam elszalasztani. Crystal Sheldrake szép rendben tartotta a lakást ott, ahol látszott, de a fiókok belül botrányosak voltak, mütyürkék és gyöngyök, összevissza gyűrt harisnyanadrágok, félig üres sminkes tégelyek, egymás hegyen-hátán. Nem siettem el, minél könnyedebben mozogtak az ujjaim, annál súlyosabb lett a diplomatatáska. Rengeteg időm volt. Crystal hét ötvenkor lépett ki a házból, éjfél előtt nemigen jön vissza, sőt talán hajnalig sem. Craig szerint az a szokása, hogy a közeli kocsmák mindegyikébe beugrik egy-két italra, valahol útközben bekap valamit, aztán jó pár órát szentel a komoly ivászatnak és a még komolyabb strichelésnek.

Természetesen vannak előre eltervezett estéi is, vacsorameghívás vagy színház, de most csak alkalmi esti szórakozáshoz öltözve indult útnak.

Ez pedig azt jelenti, hogy hazahoz egy idegent, vagy ő megy fel egy idegen lakására, akár így, akár úgy, én már rég nem leszek itt, mire ismét átlépi a küszöbét. Ha a férfi lakásán kötnek ki, esetleg már el is juttatom az ékszereket az orgazdához, mire rájön, hogy eltűntek. Ha hazahoz egy férfit, lehet, hogy mind a ketten túlságosan el lesznek ázva ahhoz, hogy észrevegyék, hiányzik valami. Aztán, ha a férfi elmegy, mielőtt Crystal felébredne, az is lehet, hogy őt fogja gyanúsítani a bűntettel. Mindenféleképpen úgy láttam, jó pár ezer dollárt mondhatok magaménak, szépen eléldegélhetek az elkövetkezendő nyolc-tíz hónapban, még akkor is, ha kiadom Craig részét. Természetesen nehéz lenne elmondani, pontosan mit tartalmazott a diplomatatáska, hosszan sorolhatnám az ékszerektől a készpénzig, de semmiképpen sem volt kétséges, hogy Mrs. Rhodenbarr fiacskájának, Bernardnak jól áll a szénája.

Emlékszem, ezen tűnődtem éppen. Alig tudok hozzákezdeni, nem is tudom, hogyan mondjam el, mennyire vigasztaló volt mindez, amikor egy kicsivel később Crystal Sheldrake bezárt a hálószobaszekrénybe.

2

A bonyodalom természetesen a Parkinson-törvény vadhajtásából eredt. Mindenki, legyen az hivatalnok vagy betörő, hajlamos arra, hogy annyi időt használjon fel a feladatra, amennyi rendelkezésére áll. Mivel tudtam, hogy Crystal Sheldrake órák hosszú során át távol lesz a lakásától, magam is hajlottam arra, hogy órákon át fosszam meg őt a vagyonától. Mindig tudtam ugyan, hogy a betörőknek a jól bevált playboy-filozófiát kell követniük – nevezetesen azt, hogy juss be és juss ki –, de amellett is szól valami, hogy használjuk fel a rendelkezésünkre álló időt. Ha elkapkodod a dolgot, könnyen otthagyhatsz egyet-mást. Terhelő bizonyítékot is hagyhatsz magad után. És milyen élvezetes valaki inasnak a dolgai között turkálni, árnyékként (talán neurózis) részt venni valakinek az életében. Ezek a járulékos élvezetek jelentik számomra a betörőszakma egyik vonzerejét. Nyugodtan bevallhatom, úgysem változtat sokat a dolgokon.

Ott lődörögtem tehát a lakásban. A Sheldrake-féle lakást húszpercnyi hatékony munkával el tudtam volna intézni, ha rászánom magam. Ehelyett csak vesztegettem a drága időmet.

7.57-kor végeztem a második zárral – történetesen megnéztem, hány óra van, mielőtt kinyitottam az ajtót. 9.14-kor becsuktam a diplomatatáskát, rákattintottam a zárat. Miközben fölemeltem, jóleső érzéssel vettem tudomásul a súlygyarapodást, közben azonban inkább karátban próbáltam gondolkodni, mint kilóban.

Azután ismét letettem a táskát, és még egyszer alaposan átfürkésztem a helyiséget. Nem is tudom, igazából kerestem-e még valamit. A nálam fiatalabbak talán azt mondanák, megpróbáltam felfogni a rezgéseket. Ha már itt tartunk, talán magam is ezt mondtam, persze csak halkan. Az igazság az, hogy valószínűleg minél tovább élvezni akartam a gyönyörűséget, hogy ott vagyok, ahol nem kellene lennem, és senki sem tudja, hogy itt vagyok. Még Craig sem tudta, hogy itt vagyok. Egy-két nappal későbbre mondtam, hogy jövök, de olyan kellemes volt az este, olyan betörésre csábító az éjszaka…

A hálószobában voltam tehát, egy elegáns főkötőt és köpenyt viselő fiatalos külsejű hölgy pasztellképét vizsgálgattam, volt a nyakán egy smaragd, magasan verte mindazt, amit Crystal Sheldrake-től elloptam. A festmény XIX. század elejinek látszott, a nő pedig franciának, de lehet, hogy csak a divat miatt akart franciának látszani. Volt valami báj az arckifejezésében. Úgy gondoltam, rengeteget csalódott életében, főleg a férfiakban, és odáig jutott, hogy már várta a csalódást, elhatározta, megtanul együtt élni vele, de azért még mindig fájt neki egy kicsit. Akkoriban magam is sokat voltam nők között, és azt mondtam neki a tekintetemmel, hogy boldoggá és elégedetté teszem, de ahogy halványkék szeme találkozott az enyémmel, tudtomra adta, hogy én is éppolyan nagy széltoló vagyok, mint a többi. Úgy vélem, igaza lehetett.

Ekkor meghallottam, hogy fordul a kulcs a zárban. Még jó, hogy két zár volt, és külön szerencse, hogy mindkettőt bezártam, amikor beléptem. (Úgy is be tudtam volna zárni az ajtót, hogy kívülről ne lehessen kinyitni, de egy ideje felhagytam ezzel, mert rájöttem, épp így tudatnám a polgártárssal, hogy betörő van bent, az pedig arra késztetné, hogy egy-két zsaru kíséretében térjen vissza.) Megdermedtem, szívem a torkomban dobogott, nyirkos lettem mindazokon a helyeken, melyekre az izzadásgátló-reklámok figyelmeztetnek. A kulcs megfordult a zárban, a zár nyelve visszahúzódott, és valaki alig hallhatóan szólt valakihez – esetleg csak magában beszélt –, majd egy másik kulcs illeszkedett a másik zárba, én pedig felocsúdtam, és cselekedni kezdtem.

Roppant érdekes módon volt ugyan ablaka a hálószobának, de légkondicionáló volt beleépítve, így nem lehetett gyorsan kinyitni. Volt egy kisebb ablak is, elég nagy ugyan ahhoz, hogy kiférjek rajta, de valami anyaszomorító rácsot szerelt rá, hogy a gaz betörők ne mászhassanak be. A rács miatt a gaz betörők kimászni sem tudtak, bár nem kifejezetten ez lehetett a célja annak, aki felszerelte.

Ezek után a csipketakarós ágyra néztem, és arra gondoltam, bepréselem magam az ágy alá. De alig volt hely a rugók és a szőnyeg között, hogy a fene egye meg. Befértem volna éppen, de nem lett volna túl kellemes. Egyébként is van valami méltóságon aluli abban, hogy az ember az ágy alá rejtőzzék. Elég sablonos trükk.

Legalább ennyire banális a hálószobaszekrény is, de sokkal kényelmesebb. Mikor a második Rabson-zárban fordult a kulcs, beugrottam a szekrénybe. Ezt már korábban kinyitottam, végigtapogattam a ruhákat, átvizsgáltam a kalapdobozokat, abban a reményben, hogy nemcsak fejfedők rejtőznek bennük. Furcsa mód a szekrény zárva volt, de a kulcs benne volt szépen a zárban, mintha arra várna, hogy elfordítsam. Nem tudom, miért, de mindenki ezt csinálja. Azt gyanítom, ha másutt tartanák, túl bonyolult lenne a kulcsvadászat, valahányszor csak cipőt akarnak váltani. Gyanítom továbbá, hogy a bezárt ajtó érzelmi szempontból feltétlenül biztonságot jelent, még akkor is, ha a zárban marad a kulcs. Addig még semmit sem vettem ki Crystal szekrényéből. Ha voltak is szőrméi, másutt tartotta őket, különben is utálok szőrmét lopni, no meg nem is a prémgallérjaival akartam odébbállni.

Azzal azokban nem bajlódtam, hogy újra bezárjam a szekrényt, így most sem kellett azzal vesződnöm, hogy megint kinyissam. Belibbentem, behúztam magam után az ajtót, bemásztam egy pár enyhén illatosított köpeny mögé, magam elé igazgattam őket, mély lélegzetet vettem, de sajgó tüdőmnek még arra sem volt ideje, hogy feltöltődjék, máris fülelnem kellett, mert nyílt a bejárati ajtó, és belépett két ember.

Nem volt nehéz kitalálni, hogy ketten vannak, hallottam, ahogy beszélgetnek, bár magát a szöveget még nem tudtam tisztán kivenni. A hangok magasságából ítélve az egyik nő volt, a másik pedig férfi, feltételezem, hogy a nő Crystal Sheldrake, búzakék farmer, nyomottmintás pamuttrikó, satöbbi. Arról viszont fogalmam sem volt, ki lehet a férfi. Csak annyit tudtam, hogy sietős neki, ha már ilyen gyorsan hazataszigálta a nőt. Talán nős volt. Ez megmagyarázná a kapkodást meg azt is, miért itt kötöttek ki inkább, mint a férfi lakásán.

Jégkocka csörrent, valamit öntöttek valamibe. A szekrényben Arpege és Shalimar kölniillatot és állott izzadságszagot éreztem, vágyakozva gondoltam a vacsora előtti két martinire, amit elmulasztottam meginni. Munka közben sohasem iszom, esetleg csökkenne tőle a teljesítményem. Amint erről az elképzelésemről, majd a teljesítményemről elmélkedtem, meglehetősen ostobán éreztem magam.

Nem ittam tehát vacsora előtt, sőt, nem is vacsoráztam, inkább későbbre tartogattam ezt az élvezetet, hogy stílusosan és ünnepélyesen foghassak neki. Késői vacsorára gondoltam, ismerek egy eldugott kis helyet a Cornelia Streeten. Először természetesen a két martini jön, aztán hideg spárgaleves, olyan jól csinálják, aztán borjúhús gombával, borjúhús, ó, egek, aztán saláta és spenót, mandaringerezdekkel és – és egy fél palack ital, ami legjobban illik a borjúszegyhez. Természetesen fehér bor, de milyen? Ezen legalább el lehetett tűnődni.

Aztán kávé, rengeteg kávé, koromfekete kávé. No meg természetesen egy konyak a kávéhoz. Semmi édesség, nincs értelme túlzásba vinni, no meg a derékbőséget is tartanom kell, ha nem vagyok is olyan bolond, hogy a Gramercy Park körül kocogjak. Semmi édesség tehát, de talán jöhetne még egy pohárka abból a konyakból, épp csak, hogy elvegye a kávé erejét, no meg a jól végzett munka jutalmául.

Jól végzett munka, mondhatom.

A nappaliban továbbra is csörögtek a jégkockák a poharakban. Nevetést hallottam.

Bekapcsolták a rádiót vagy a lemezjátszót. Ismét jégkocka koccant. Megint nevetés, ezúttal kicsit felszabadultabb.

Ott álltam a szekrényben, és éreztem, hogy a gondolataim eltökélten az alkoholra irányulnak. A Klondike-hideg martinikre gondoltam, három cent bőven mért kristálytiszta Tanqueray ginre, melyen éppen csak érzik a Noilly Prat vermut illata, tetején citromkarika, a párás talpas pohár jéghideg. Majd a borra gondoltam. Melyik fehér bor lenne a legmegfelelőbb?

– … Gyönyörű, gyönyörű éjszaka – énekelte a nő. – Jó, nem? Egy kicsit melegem van, drágám.

Melege van? Nem tudtam elképzelni, miért van melege. A lakásban két légkondicionáló is volt, egy a hálószobában, egy a nappaliban, és mindkettőt bekapcsolva hagyta, amikor elment. Nem is lehetett volna kellemesebb a lakás. A kezem mindig izzad a gumikesztyűben, de egyébként hűvös és száraz volt a testem.

Legalábbis eddig. A szekrényben nem lehetett kondicionáltnak nevezni a levegőt, a hálószoba légkondicionálója itt nem éreztette hatását. A legrosszabb helyzetben a kezem volt, ezért lefejtettem róla a kesztyűmet, és zsebre dugtam. Pillanatnyilag az ujjlenyomat volt a legkisebb gondom. A gondok listáját minden bizonnyal a megfulladástól való félelem vezette, de szorosan nyomában volt a letartóztatás és a börtön miatt érzett aggodalom, ez a kettő a lehető legkellemetlenebb sorrendben szokta követni egymást.

Belélegeztem. Kilélegeztem. Lehet, gondoltam, talán lehetséges, hogy így megúszom. Talán Crystal és barátja annyira elmélyednek egymásban, hogy nem veszik észre az ékszerek hiányát. Ha elvégezték, amiért idejöttek, talán elmennek, vagy kómába esnek, és akkor talán kijuttathatom magam a szekrényből és a lakásból. Utána pedig, kezemben a szajréval, visszatérhetek saját megszokott környezetembe, és… A fenébe is!

Kezemben a szajréval, mondhatom. A szajré, amit oly gondosan beleraktam a diplomatatáskába, egyáltalán nem volt a kezemben vagy a kezem ügyében. Ott pihent a hálószoba szemközti falának támasztva a csalódott kisasszony pasztellképe alatt. Tehát, ha Crystal az ékszerek hiányát nem veszi is észre, több mint valószínű, hogy észreveszi a táskát, ez pedig nemcsak annyit jelez majd neki, hogy kirabolták, hanem azt is, hogy rajtaütöttek a betörőn. Ebből pedig logikusan következik, hogy sürgősen felhívja a 911-et, a zsarukocsi pedig kiszáll a tett színhelyére, és a törvény egyik tányérnyalójának biztosan lesz annyi sütnivalója, hogy kinyissa a szekrényt. És akkor én, Bemard Crimes Rhodenbarr, azon nyomban bekerülök az ügyek sodrába, először csak a patakba, de rögtön utána a folyóba is.

Az ördögbe is!

– Most valamivel kellemesebb – szólalt meg a nő. Most jobban hallottam őket, mert útban voltak a hálószoba felé, nem mondhatnám persze, hogy meglepődtem a dolgon. Aztán ott voltak a hálószobában, majd elintézték, amiért odajöttek, de ez minden, amit erről a témáról önöknek mondani kívánok. Odafigyelni sem volt jó mulatság, biztos, hogy még az önök kedvéért sem fogom feleleveníteni az élményt.

Ami azt illeti, a lehető legcsekélyebb figyelmet szenteltem csak neki. Gondolatban visszatértem ahhoz a kérdéshez, hogy melyik fehér bor illik legjobban a borjúszegyhez. Úgy döntöttem, nem lesz jó a francia fehér bor, még akkor sem, ha a borjúszegy francia specialitás. A német fehér borok vonzóbbnak tűntek. Rajnai talán? Bizonyára jó lenne, némi gondolkodás után mégis úgy döntöttem, nagyobb szakértelemről teszek tanúbizonyságot, ha moseli bort választok. A Piesporter Goldtröpfchenre gondoltam, mostanában ittam ilyet, egy fiatal hölggyel osztottam meg az üveget, mint később kiderült, mást nem is tudtam megosztani vele. Ez a bor biztosan illenék a borjúszegyhez, túl száraz bort nem szeretnék. De ez az étel olyan bort kíván, melynek édes aromája, a gyümölcs zamata megmarad az ember szájában…

Hát persze! Emlékezetemből előbukkant a ‘75-ös Ockfener Bockstein Cabinet tömény, édes virágillata, fanyar, friss aromája, mint egy harapás jonatánalma, fűszeres illata tiszta, már az emléke is ínycsiklandozó. Nem volt rá semmi bizonyíték, hogy a kiválasztott étterem tart ilyen különleges bort, mint ahogy arra sem, hogy vacsorázni fogok, és nem az öt-tizenöt évemet várom az Atticában, így hát nyugodtan szabadjára engedhettem a képzeletemet. Micsoda képtelen ötlet, hogy fél palack bor! Ha egy bor érdemes arra, hogy megigyuk, biztosan érdemes arra is, hogy egy egész palackkal igyunk meg belőle.

Megtoldottam kicsit az ételek sorát, azt latolgattam, milyen du jour zöldségköretet kaphatok. A párolt broccoli mellett döntöttem, sajt nélkül, csak úgy magában, vajdarabkákkal meghintve. Ha nincs, félig főtt zucchinit kérek, könnyű paradicsom– és bazsalikommártással, reszelt parmezánnal.

Gondolataim ekkor, érthető módon, a konyakra ugrottak át. Egy jó konyak, gondoltam. Bármilyen jobbfajta konyak. Hagytam, hogy gondolataim elidőzzenek a jobbfajta konyakoknál, amelyeket ekkor vagy akkor ittam, nagy élvezettel és a jelenlegieknél mindenképpen jobb körülmények között. Egy ital, gondoltam, biztos jót tenne. Lehet, hogy nem igazán tenne jót, de látszólag jót tenne, és most ezzel is beértem volna.

Egy jól felszerelt betörőnél, mondtam magamban, mindenképpen kellene, hogy legyen egy lapos üveg. Vagy inkább egy szögletes üveg. Leginkább egy termosz, hogy hideg maradjon a martini…

De semmi sem tart örökké. Crystal Sheldrake és legújabb barátja szeretkezése sem, ami, ha számukra nem is, számomra örökkévalóságnak tűnt, holott a pontos mérés szerint mindössze huszonhárom percig tartott. Azt nem tudnám megmondani, mikor fordult meg Crystal kulcsa a zárban, az idő tájt ugyanis sokkal sürgetőbb dolgok jártak az eszemben. De valamivel később tényleg ránéztem az órámra, és megjegyeztem, 9.38-at mutatott. Mikor azok ketten bejöttek a hálószobába, újra megnéztem. 10.02. Az előadás alatt időnként ellenőriztem az időt, majd amikor a finálé egy csattanással véget ért, sötétben világító órám 10.25-öt mutatott.

Egy ideig csend volt, azután kórusban: – Jézusom, óriási voltál. Meg: – Szenzációs vagy és… –, gyakrabban kellene csinálnunk – és a többi és a többi, mindaz, amit az igazán modern ember a “szeretlek” helyett mond. Aztán a férfi így szólt: – Krisztusom, később van, mint gondoltam. Már fél tíz. Jobb, ha megyek…

– Hazarohansz ahhoz a hogyishívjákhoz?

– Mintha nem emlékeznél a nevére.

– Jobban szeretném elfelejteni. Vannak pillanatok, drágám, amikor tényleg sikerül elfeledkeznem róla, hogy egyáltalán a világon van.

– Úgy látom, féltékeny vagy.

– Persze, hogy féltékeny vagyok, drágám. Téged ez meglep?

– Ugyan már, Crystal, nem vagy te igazán féltékeny.

– Nem?

– Egy fikarcnyit sem.

– Azt hiszed, szerepet játszom? Lehet, hogy igazad van. Magam se tudom. Ferdén áll a nyakkendőd.

– Hm, köszönöm.

És így tovább, semmit sem mondtak, amit okvetlen hallanom kellett volna. Nehéz volt csak a beszélgetésre figyelni, nemcsak azért, mert unalmasabb volt, mint egy svéd film, de azért is, mert folyton attól féltem, hogy egyikük vagy másikuk belebotlik a diplomatatáskába, majd hangosan tűnődni kezd: honnan kerülhetett oda? De ez nem következett be. Volt még egy kis csevely, majd Crystal az ajtóig kísérte a férfit, kiengedte, bezárta az ajtót, azt hiszem, hallottam azt is, hogy bekattintotta a tolózárat. Jó dolog is az elővigyázatosság, hölgyem, főleg, ha a betörő már a ruhásszekrényben rejtőzik.

Egy ideig nem hallottam semmit, aztán kettőt csengett a telefon, a nő felvette, egy beszélgetés következett, amiből semmit sem értettem. Hosszabb csend, majd rövid, hisztérikus kitörés. – A büdös kurva anyját – üvöltötte Crystal váratlanul. Nem állt módomban megtudni, kire mondja, előbbi ágyas társára, exférjére, a telefonálóra vagy valakimásra. Nem mintha túlságosan érdekelt volna. Csak egyet ordított, majd tompa puffanás hallatszott, talán a falhoz vágott valamit. Aztán helyreállt a nyugalom.

És visszatért Crystal is, újra megtette a nappaliból a hálóba vezető utat. Azt hiszem, töltött magának útközben, hallottam a jégkocka csörrenését. Hogy, hogy nem, már nem kívántam igazán semmi folyadékot. Egyszerűen csak haza akartam menni.

A következő hang, amit hallottam, vízcsobogás volt. Az előszobából nyílt a WC a nappali mellett, a fürdőszoba pedig a háló mellett. A fürdőszobában zuhanyzó is volt, azt hallottam. Crystal el akarta távolítani a szeretkezés nyomait. A férfi elment, Crystal zuhanyozni készült, nem volt hát más teendőm, mint kiugrani a szekrényből, felkapni az ékszerrel megpakolt diplomatatáskát, majd távozni.

Épp készülődni kezdtem, amikor a zuhany hangja hirtelen erősebb lett, mint volt. Visszahúzódtam a vállfák és a különféle ruhadarabok mögé, lépések közeledtek, kulcs fordult, és gondosan bezárt a szekrénybe.

Persze nem ez volt a nő szándéka. Ki akarta nyitni a szekrény ajtaját, és mivel korábban bezárta, feltételezte, hogy még most is zárva van, így hát elfordította a kulcsot és…

– Furcsa – mondta hangosan. Várt egy kicsit, majd az ellenkező irányba is elfordította a kulcsot, ezáltal kinyitva a szekrényt, benyúlt, és levett a fogasról egy citromsárga kapucnis frottírköntöst.

Levegőt sem vettem ezalatt. Nem kifejezetten azért, hogy elkerüljem a leleplezést, hanem mert a légzés lehetetlenné válik, ha az embernek a torkában dobog a szíve.

Láttam Crystalt, hamvasszőke haját korall-piros fürdősapka alá gyömöszölte. Én láttam őt, de ő nem látott engem, ez izgalmas volt. Aztán, egy szemhunyorításnyi idő alatt (ha ugyan hunyorított valaki), ismét becsukta az ajtót.

És bezárta.

Gyönyörű. Ennek valami baja van a szekrényekkel. Van, aki öt percre sem menne ki a szobából anélkül, hogy el ne oltaná a villanyt. Crystal a nyitott szekrény mellett nem tudott elmenni. Figyeltem, amint a lépései visszatértek a fürdőszobába, figyeltem, amint elhelyezkedik az erős, masszázsrózsás zuhany alatt (semmi kitaláció: benéztem a fürdőszobába is, tényleg ilyen volt a zuhanyozó).

Aztán abbahagytam a fülelést, a ruhák között matattam, elfordítottam az ajtógombot, meglöktem az ajtót, és mikor az ajtó – mint az előre látható volt – meg sem akart moccanni, sírni tudtam volna.

Micsoda hihetetlen tévedések vígjátékai. Igazi bohózat.

Ujjheggyel végigtapogattam a zárat. Kész röhej. Egy jobbfajta rúgással szélesre tárhattam volna az ajtót, de ez nagyobb zajjal járt volna, mintsem kívántam. Finomabb kiutat kellett tehát találnom, első lépésként azt az átkozott kulcsot kellett kiszednem a zárból.

Ez elég könnyű volt. Szereztem egy darab papírt; – Crystal egy ruhavédő zsákjáról téptem le. Nagy keservesen négykézlábra ereszkedtem, és az ajtó alá csúsztattam a papírt úgy, hogy pontosan a kulcs alatt legyen. Azután az egyik kis acéldarabkámat fogtam munkára, és addig kaparásztam vele az ostoba kulcs körül, míg az ki nem szabadult, és le nem esett.

Megint négykézláb, huzigálni kezdtem a papírt. Persze csak finoman, mert ha megrántom, úgy járok, mint mikor az asztalterítőt jól megrántja az ember – s a tányérok az asztalon maradnak. Nekem pedig nem a papír kellett. Nekem a kulcs kellett, ami rajta volt. Miért törjem fel a zárat, ha egyszer centiméterekre van tőlem a kulcs? Lassan járj, tovább érsz. Így igaz.

Ekkor megszólalt a kaputelefon.

Káromkodni tudtam volna, esküszöm. Attól az átkozott berregő hangtól még a tyúkok is abbahagyták volna a tojást. Megmerevedtem, és szenvedélyesen imádkoztam, bárcsak ne hallaná meg Crystal a zuhany alatt, de – úgy látszik – imám nem volt elég szenvedélyes. Mert a nyavalyás kaputelefon megint megszólalt, hosszasan, sipító hangon, s ezalatt Crystal elzárta a csapot.

Úgy maradtam, ahogy voltam, és tovább húzogattam a papírdarabkát. A legkevésbé sem szerettem volna, hogy felfedezze a földön a kulcsot, és odajöjjön az ajtóhoz. A kulcs az ajtóhoz ért, láthatóvá vált, de mialatt mindez lezajlott, kinyílt a fürdőszobaajtó, majd meghallottam Crystal lépteit.

Úgy maradtam, ahogy voltam, a földre kuporodva, mintha imádkoznék. Ha észre is venné, hogy eltűnt a kulcs, nos, akkor sem tudná kinyitni a szekrényt, hiszen a kulcs már nálam van. Ez, mondtam magamban, már valami.

De még csak nem is lassított, amikor elment a szekrény mellett. Egyenesen haladt tovább, feltehetőleg a citromsárga frottírköntös volt rajta. Gondolom, megnyomta a kapunyitó gombot. Vártam. Gondolom, ő is, majd megszólalt a kétszólamú harang. Ekkor kinyitotta az ajtót.

Ismét két lábon álltam, a vállfák mögött. Füleltem erősen, hogy halljam, mi történik, de nemigen tudtam tiszta képet alkotni arról, mi folyik odakint. Kinyílt az ajtó. Hallottam, hogy Crystal mond valamit. Eleinte nem értettem, majd ilyesmit tudtam kivenni: – Mi ez? Mit akarsz? – Most úgy tűnt, páni félelem volt a hangjában, de legalábbis jó adag rettegés, az is lehet azonban, hogy ezt csak az események ismeretében magyaráztam bele.

Aztán: – Ne, ne! – mondta szinte kiáltva, és most rémület volt a hangjában. Aztán sikoltott, de a sikoly rövid volt, hirtelen elfojtották, mint amikor szól a lemezjátszó, és valaki leveszi a tűt a lemezről.

Utána tompa puffanás hallatszott Aztán az égvilágon semmi. Én pedig ott lapultam a szekrényben, mint valami óvatos homokos alak. Egy-két perc múlva eszembe jutott, hogy használhatnám a kezemben levő kulcsot, de aztán ismét mozgást hallottam kívülről. Léptek hallatszottak, de másképp, mint a Crystal léptei. Nem tudnám megmondani, keményebbek voltak-e vagy puhábbak. De más léptek voltak. Crystal lépteit már ismertem, elég sokáig figyeltem őket az utóbbi percekben.

A lépések közeledtek, a hálószobához értek. Az illető a hálószobában kezdett keringeni, fiókokat nyitogathatott, bútorokat taszigált. Egyszer az ajtógomb is megfordult, de az ajtó természetesen még mindig zárva volt. Akárki fordította is el, nyilvánvalóan nem volt jártas a zárak feltörésében. Békén hagyta a szekrényt, biztonságban voltam.

Újra mozgást hallottam. Egy idő múlva, örökkévalóságnak tűnt, ha nem is volt az, ismét elhaladtak mellettem a lépések, majd visszatértek a nappaliba. Nyílt és csukódott a lakás ajtaja – jól ismertemmár ezt a hangot.

Az órámra néztem. Tizenegy perc múlva tizenegy, ezt jobban meg lehet jegyezni, mint a 10.49-et. Ránéztem a kulcsra, melyet a kezemben szorongattam, becsúsztattam a zárba, elfordítottam, aztán egy kicsit tétováztam, mielőtt kinyitottam volna az ajtót. Mivel nagyon is jól el tudtam képzelni, mit találok odakint, igazán nem akartam odarohanni, hogy lássam is.

Másrészt viszont már belebetegedtem a szekrénybe.

Kiengedtem magam. Pontosan azt találtam a nappaliban, amit vártam. Crystal Sheldrake hanyatt feküdt, egyik lába térdben behajtva, lábfeje a combja alá szorult. Szőke haján fürdősapka. A sárga köpeny szétnyílt, így meglehetősen mutatós testének nagy része elébem tárult.

Egy csúnya vörös csík húzódott a jobb arccsontja mellett. A bal szemétől a bal álláig, akár egy karcolás – egy vékony piros csík futott lefelé.

De ami még lényegesebb, figyelemre méltó mellei között, a szívébe szúrva, ott csillogott egy fémből készült szerszám.

Megpróbáltam kitapintani a pulzusát. Nem tudom, miért kísérleteztem ezzel, hiszen holtabbnak látszott a holtnál, de a tévében is mindig a pulzust tapogatják, úgy éreztem tehát, hogy ezt kell tennem. Sok időt töltöttem a keresgéléssel, mert nem voltam biztos benne, jól csinálom-e, végül feladtam, és azt mondtam, vigye el az ördög.

Nem lettem rosszul vagy hasonló. Egy pillanatra megroggyant ugyan a térdem, de hamar megszűnt ez az érzés, teljesen rendbe jöttem. Rohadtul éreztem magam, mert rohadt dolog a halál, a gyilkosság pedig különösen borzasztó, ráadásul homályosan úgy éreztem, tehettem volna valamit, hogy ezt a gyilkosságot megakadályozzam, de itt essek össze, ha meg tudnám mondani, hogy mit tehettem volna.

Lássuk csak a dolgokat elejétől végig. A nő halott, én pedig nem tudok segíteni rajta. Betörő vagyok, tehát nem szeretném, hogy egy, a betörésnél sokkal súlyosabb bűntény színhelyén találjanak rám. Le kell törülnöm azokat a helyeket, ahol esetleg ujjlenyomatot hagytam, vissza kell szerelnem a diplomatatáskámat, aztán, mintha itt sem lettem volna,Crystal csuklóját nem kellett letörölnöm. A bőrön ugyanis – az összes bárgyú tévéfilm ellenére – nem maradt ujjlenyomat. Viszont le kellett törölnöm mindent, aminek a közelében jártam azóta, hogy lehúztam a gumikesztyűmet (melyet, mellesleg, most ismét felhúztam). Fogtam a fürdőszobában egy mosdókesztyűt, letöröltem a szekrény ajtó belső oldalát, a szekrény alját, és bár nem tudom, mi egyebet érinthettem volna meg, a biztonság kedvéért körbetöröltem a szekrényajtó gombját is.

– A gyilkos természetesen megérintette a gombot, így lehet, hogy az ő nyomait töröltem le. De az is lehet, hogy kesztyűt viselt.

Nem az én dolgom.

Befejeztem a törölgetést, visszamentem a fürdőszobába, helyére akasztottam a mosdókesztyűt, majd visszatértem a hálószobába, futó pillantást vetettem a csalódott pasztellhölgyre, és keresni kezdtem a diplomatatáskámat.

De hasztalan.

Akárki ölte is meg Crystal Sheldrake-et, az ékszereit magával vitte.

3

Ez sohasem marad el. Kinyitom a számat, és elönt a forró veríték. Ebben az esetben azonban különlegesek voltak a körülmények. Végül is csak utasításokat követtem.

– Tátsa ki, Bern. Kicsit nagyobbra, jó? Így jó lesz. Nagyszerű! Tökéletes! Gyönyörű!

Gyönyörű? Nos, ha a néző szemében az, legyen neki igaza. Ha Craig Sheldrake hinni akarta, hogy egy tátott szájban szép a fogsor, hadd higgye, joga van hozzá. Nem mintha azt hinném, az én fogaim a legrosszabbak a világon. Húsz-egynéhány évvel ezelőtt egy vigyorgó fogorvos kis fogszabályzó drótokat tett a számba, minek következtében befőttes gumival lövöldöztem az osztálytársaimra, de a fogaim egyenesek lettek. Mióta abbahagytam a dohányzást, és áttértem egy olyan hónál is fehérebb fogkrémre, nem hasonlítok a “Sárga fogak átka” statisztáira. De az összes zápfogam és kisőrlőfogam tele töméssel, egyik bölcsességfogam már csak emlék, a bal felső szemfogamban is van egy kis gyökértömés. Számomra igazán elfogadhatóak ezek a fogak, elég régóta viselem őket, és viszonylag kevés bajom volt velük az évek során. De a szépség vagy az öröm forrásának nevezni őket azért túlzás lenne.

A rozsdamentes acélból készült szonda ideget ért. Megrándultam, és egy hangot hallattam, akkor hallat ilyen hangot az ember, ha a szája tele van ujjakkal.

– Fáj?

– Khrr.

– Egy kis lyuk, Bern. Nem komoly, rögtön elintézzük. Ezért olyan fontos évente háromszor vagy négyszer fogorvoshoz menni. Bejön, mindjárt röntgenfelvételt csinálunk – nézegetünk egy kicsit, megkopogtatjuk az öreg zápfogakat, ez a szokásos eljárás, és elkapjuk a lyukacskákat, mielőtt nagy lyukakká nőnének. Igazam van, vagy nincs igazam, haver?

– Khrr.

– Sok a vaklárma a röntgen körül. Nos, ha valaki terhes, az más tészta, de ugye, maga nem terhes, Bern? – Nevetett. Halvány sejtelmem sincs, miért. Ha az ember fogorvos, maga kénytelen nevetni a saját viccein, lehet, hogy ez megerőltető, de a tény, hogy nem kell tudomásul vennie, mikor megy át kongó ostobaságba a szikrázó szellemesség, bőséges kárpótlást nyújt. Minthogy a páciens semmiképpen sem tudna nevetni, hallgatását nem kell rosszallásként értelmezni.

– Nos, ezt elintézzük szépen, aztán átadom tisztításra Juliannek. Jobb alsó egyes zápfog, gyerekjáték. Novocainnal érzéstelenítünk, de anélkül, hogy a fél feje elzsibbadna. Egyes sarlatánok természetesen úgy hat-nyolc órára érzéketlenné tennék a fél nyelvét, de magának, Bern, szerencséje van. A Világ Legnagyobb Fogorvosának a kezében van, nincs miért aggódnia. – Kuncogás. – Eltekintve a számlától, ugye. – öblös nevetés.

– Khrr.

– Kinyitná még egy kicsit? Tökéletes! Gyönyörű! – Ujjaival, melyeket mintha leforráztak volna, ügyesen kitömte a számat tamponokkal. Most fogott egy hosszú gumicsőhöz erősített görbe műanyag csövet, és a nyelvem tövéhez nyomta, ahol ez rögtön valami szürcsölő hangot adott. – Ez Szomjas Úr– magyarázta. – Ezt mondom a kölyköknek. Rajta, Szomjas Úr, szívja le az összes nyálat, ne zavarja a munkát. A kis lurkóknak természetesen kicsit finomabban csinálom.

– Khrr.

– Először is megmondom a kölyköknek, hogy ez itt Szomjas Úr, amikor pedig elkábítom őket a kéjgázzal, azt mondom, most Dr. Sheldrake űrhajóján fognak utazni. Merthogy úgy kiürülnek.

– Khrr.

– Még itt is megszárítjuk az ínyt – mondta, miközben alsó ajkamat lehúzta, és leitatta a fogínyt egy vattacsomóval. – Most pedig kap egy kis benzocaint. Ez helyi érzéstelenítő, így nem fogja érezni a szúrást, amivel egy liter novocaint döfök gyanútlan sejtjeibe. – Kuncogás. – Csak tréfálok, Berni. Csak ügyesnek kell lenni, és a megfelelő helyre kell szúrni a jó öreg tűt, akkor nem kell egy liter a szegény páciensnek. Adjon hálát a szerencsecsillagának, amiért a Világ Legnagyobb Fogorvosához, került.

A Világ Legnagyobb Fogorvosa fájdalommentesen belém lőtte a novocaint, előkészítette a nagy fordulatszámú fúrót, és hozzálátott, hogy kivegye részét a fogszuvasodás elleni örökös harcból. Egyáltalán nem fájt.

Ami viszont fájt, ha nem is fizikailag, az a csevegés témája volt.

Persze nem rögtön. Először minden remekül ment.

– Mondok én magának valamit, Bern. Szerencséje van, hogy én vagyok a fogorvosa. De ez mind semmi ahhoz képest, hogy nekem mekkora szerencsém van. Tudja, miért? Azért, mert fogorvos lehetek.

– Khrr.

– Nemcsak azért, mert jól élek. Az ördögbe is, nincs bűntudatom. Keményen megdolgozom a pénzemért, az áfáim is tisztességesek, értéket kapok, de adok is. Az a szép a fogorvosi hivatásban, hogy nemcsak pénzt kap az ember. Tudja, a fogorvosok, akiket ismerek, majdnem mind orvosok akartak lenni az elején. Nem tudom, komolyan vágyakoztak-e az orvostudomány iránt. Azt hiszem, a vonzerő felét az jelenti, hogy a szülők szerint ez a nagy Élet. Pénz, hírnév meg a tudat, hogy segít az emberiségen. Bárki boldogan segítene az emberiségen, ha annyi pénz és hírnév ösztönözné, nem igaz?

– Khrr.

– Hangosabban, Bern, nem hallom. – Kuncogás. – Persze csak tréfálok. Hogy vagyunk? Fájdalom van? Természetesen nincs. A VLF ismét remekel. Nos, ezek a fickók inkább beiratkoztak a fogorvosira. Lehet, hogy fel sem vették volna őket az orvosi egyetemre. Sok nagyszerű fickót nem vesznek fel. Talán elgondolkodtak az előttük tornyosuló feladatokon – négy év tanulás, két év kórházi bentlakás, aztán a körzet, amikor fiatal az ember, néhány év is olyan hosszúnak tűnik. mint egy egész emberöltő. A mi korunkban aztán másképp érzékeljük az időt, de ekkor már késő, nem?

Azt hiszem, körülbelül egykorúak voltunk, kicsit közelebb a negyvenhez, mint a harminchoz, de nem olyan közel, hogy pánikba essünk. Sheldrake nagydarab fickó volt, magasabb, mint én, talán 6,2-6,3 láb. Haja gesztenyebarna, vöröses árnyalattal, elég rövid, szándékosan zilált frizurát viselt. Nyílt, becsületes arca hosszúkás volt és keskeny, meleg, barna szem és hosszú, hajlott orr tette jellegzetessé, emellett szeplők is tarkították. Vagy két évvel ezelőtt szakállt is növesztett, amilyet a férfimodellek viselnek a kölnireklámokon. Szakálla vörösebb volt, mint a haja, nem állt neki annyira rosszul, hogy azt tanácsoltam volna, borotváltassa le, de magamban azért azt kívántam, bárcsak megtenné. Ajka duzzadt volt, szájában tökéletesen szép fogak.

– Akárhogy is, van egy csomó fogorvos, aki titkon orvos szeretne lenni. Néhányan nem is titkolják. Megint mások azért mentek fogorvosnak, mert az embernek csinálnia kell valamit, a fenébe is, ha boldogulni akar, ez pedig kellemes foglalkozásnak látszik, ki lehet tűzni a rendelési időt, a jövő biztos, főnök nincs, az embernek van némi presztízse, satöbbi. Én is ebbe a csoportba tartoztam, Bern, de az én esetemben csodálatos dolog történt. Tudja, mi?

– Khrr?

– Beleszerettem a munkámba. Igen, ez történt. Először is azért, mert… és erre magamtól jöttem rá… a fogorvos is problémát old meg. Nos, nem élet-halál kérdéseket, de elárulhatom, nekem éppen ez a jó. Nem bírnám ki, ha a kezem között halna meg a beteg, ez holtbiztos. Az orvosok ilyen drámákban szerepelnek. Én inkább az élet kisebb kérdéseivel foglalkozom, mint például: “Meg lehetne menteni ezt a fogat?” Idejön egy férfi vagy egy nő, megnézem, megröntgenezem, megkeresem a bajt, és mindjárt kezelni is kezdem.

Ez alkalommal nem volt khrr. Annyira belemelegedett, hogy már nem volt szüksége a biztatásomra.

– Átkozottul szerencsés ember vagyok, Bern, hogy erre a pályára kerültem. Emlékszem, megpróbáltuk eldönteni a legjobb barátommal, mit is kezdjünk az életünkkel. Én a fogorvosi egyetemet választottam, ő a gyógyszerészetet. Tanulmányai könnyebbnek látszottak, leendő vagyona pedig sokkal nagyobbnak, ez kétségtelen. Az embernek van egy patikája, aztán terjeszkedni kezd, új patikákat nyit. Üzletember lesz, a fenébe is, és rengeteget keres. Egy időben magam is azon tűnődtem, vajon nem kellett volna-e nekem is az ő útját választanom. De csak egy darabig. Jézusom, el tud képzelni engem, amint a pult mögött állok, és Kotexet meg hashajtót árulok? Nem lennék jó üzletember, Bern. Nyomorúságosan érezném magam. Hé, nyissa ki jobban, jó? Tökéletes, gyönyörű! Nyomorúságosán érezném magam, megőrülnék az unalomtól. Olvastam valahol egy kaliforniai tanulmányban, hogy a gyógyszerészek mindenkinél többet szeretkeznek. Kíváncsi vagyok, igaz-e. Ugyan, miféle nőnek kell egy patikus?

Sheldrake tovább szőtte a gondolatot, de az én eszem egy kicsit elkalandozott. A hallgatás foglya voltam, ott kellett ülnöm, és mindent be kellett vennem, de odafigyelnem azért nem kellett, az Isten szerelmére.

– Gyógyszerész tehát nem szeretnék lenni – folytatta azután –, ez biztos, mint a halál. Esküszöm, semmi más nem szeretnék lenni, mint ami vagyok. Az elégedett Sam, igaz? De ez akkor is így van.

– Khrr.

– Azért persze normális vagyok, Berni. Éppúgy álmodozom, mint bárki más. Megpróbálom elképzelni, mi is lennék, ha a fogorvosi mesterség nem jöhetne számításba. Efféle kérdéseket teszek fel magamnak, persze csak elméleti síkon. Mivel mindez csak feltevés, és tudom, hogy csak az, teljesen szabadjára engedhetem a fantáziámat. Választhatok olyan pályát is, ami sokkal vakmerőbb embert követel, mint amilyennek magamat ismerem.

– Khrr.

– Például megpróbálom elképzelni, hogy profi atléta vagyok. Sokat squashsolok, és elég sokat teniszezem, nem is vagyok olyan lusta, sőt egészen jól mutatok a squash-pályán, deakkora a szakadék közöttem és a profik között, hogy erre a szerepre még álmomban sem gondolhatok. Ez a baj a valósággal. Mindig gátat vet a legszebb álmoknak. Khrr.

– Olyan pálya mellett döntöttem tehát, amit az álmok szintjén zavartalanul élvezhetek, minthogy jóformán semmit sem tudok róla.

– Khrr?

– Ez a pálya izgalmas, kalandos, veszélyes, azt sem mondhatom, hogy nincs meg hozzá a bátorságom vagy az ügyességem, mert nem tudom, pontosan mi kell hozzá. Azt hiszem, igen jól jövedelmező pálya, a munkaidő pedig rövid és rugalmas. És egyedül dolgozik az ember.

– Khrr? – Sikerült felkeltenie az érdeklődésemet. Már így, első hallásra is érdekelt a dolog.

– Bűnözés, amire gondolok – folytatta. – De nem kell puskát fogni senkire, és rám sem fognak puskát. Igazából olyan bűnöző szeretnék lenni, aki egyáltalán nem kerül kapcsolatba emberekkel. Olyasmire gondolok, hogy egyedül lehessen dolgozni, ne kelljen feltétlenül egy bandába tartozni. – Kacagás. – Elég jól leszűkítettem a kört, ugye, Berni? Ha mindent elölről kellene kezdenem, és a fogorvosság nem jöhetne szóba, betörő lennék.

Csend.

– Mint maga, Berni. Továbbra is csend. Hosszú csend.

Ami azt illeti, nehéz helyzetbe kerültem. Meg kell adni, ügyesen csinálta. Itt volt a jó öreg Craig Sheldrake, a Világ Legnagyobb Fogorvosa, épp most rágta nyitott számba, mennyire szereti a munkáját, és mire felocsúdtam, akkora téglát pottyantott bele, hogy a világ összes novocainja sem tudná csillapítani a megrázkódtatást.

Tudják, amennyire lehet, különválasztom a munkát meg a magánéletet. Eltekintve a hál’ istennek ritka alkalmaktól, amikor az állam vendége vagyok, és csak szigorú határok között választhatok magamnak társaságot, nem lófrálok ismert bűnözőkkel. Lehet, hogy a barátaim elemelik az írószereket az irodából, talán egy lopott színes tévét is vásárolnak feketén. Majdnem biztos az is, hogy csalnak egy kicsit a jövedelemadónál. De nem azzal keresik a kenyerüket, hogy csecsebecséket emelnek el mások lakásából, nem törnek fel italraktárakat vagy benzinállomásokat, csekket sem hamisítanak. Lehet, hogy erkölcseik nem jobbak az enyémnél, de tisztességkvóciensük sokkal magasabb.

Amennyire ők tudják, én is éppolyan tisztességes vagyok, mint bármelyikük. Nem beszélek sokat a munkámról, de mivel úgyis csak az alkalmi barátságokat kedvelem, nincs ebben semmi különös. Általában úgy tudják, értékpapírokkal foglalkozom, vagy kicsiny, de szemmel láthatólag kielégítő magánvagyonomból élek, netán az export-import vonalon végzek unalmas, de komoly munkát, vagy valami hasonló. Néha, amikor jó benyomást akarok kelteni az érdekesebbik nem egy-egy fiatal képviselőjében, sejtetni engedek valami színesebbet, de többnyire csak a jó öreg Bernie vagyok, akinek mindig van a zsebében pár dollár, de sohasem szórja meggondolatlanul a pénzt, akire mindig lehet számítani, ha hiányzik egy ember a póker– vagy a bridzspartiból, lehet ugyan, hogy valami biztosítóügynök-félé, de hála Istennek, velem még sohasem akart biztosítást kötni.

A fogorvosom pedig kétségkívül tudta, hogy betörő vagyok. Maga a leleplezés ténye nem volt olyan borzasztó – tudták egypáran a házunkban is meg a városban is néhányan. De az ügy egészében véve ijesztő volt, legalább annyira, mint a mód, ahogy a tudomásomra hozta.

– Ezt nem hagyhattam ki – mondta Craig Sheldrake. – Süllyedjek el, ha nem akarta a linóleumra köpni az alsó metszőfogait. Nem akartam megijeszteni, nem tehetek róla. A fenébe is, Bernié, ez nekem nem számít. Benne volt a neve az újságban, amikor megpróbáltak magára kenni egy gyilkosságot, úgy egy éve lehetett, véletlenül vettem észre. A Rhodenbarr nem éppen a leggyakoribb név, még a címét is megadták, azt, ami a kartotékomban is szerepel, úgy gondoltam tehát, csak maga lehet az. Volt már itt azóta többször is, de nem szóltam, mert nem volt rá szükség.

– Khrr.

– Igen – de most van, Bernie, nem volna kedve egy igazán jó fogáshoz? Úgy gondolom, mindegyik betörő mást lop, de olyan betörőről még sohasem hallottam, aki nem szeretne ékszert lopni. Nem a J. C. Penney-féle bizsukról beszélek. Valódi dolgokról van szó. Gyémánt meg smaragd meg rubin meg egy csomó 14 és 18 karátos aranytárgy. Mind olyan, hogy bármelyik betörő büszkén tömné meg vele a táskáját.

Szólni akartam, hogy ne használjon olyan szavakat, melyeket nyilvánvalóan tolvaj zsargonnak gondol. De csak ennyit mondtam: – Khrr.

– Biztosra veheti, Bern. De nyissa egy kicsit nagyobbra, jó? Ez az! Hadd térjek a tárgyra! Ugye, emlékszik Crystalra? Nálam dolgozott, de maga akkor még nem járt ide. Aztán elkövettem azt a hibát, hogy feleségül vettem, így elvesztettem egy nagyszerű asszisztensnőt, aki megcsalt, és kaptam cserébe egy slampos feleséget, aki szintén megcsalt a fél világgal. De azt hiszem, mondtam már, mennyi bajom volt ezzel a szajhával. Minden érző fülnek kiöntöttem már a szívemet.

Hogyan is menekülhetett volna meg a fül, ha ugyanazon a fejen volt, mint a száj, amelyikből Szomjas Úr szívta le a nyálat? – A világ összes ékszerét megvettem neki – folytatta. – Elhitettem magammal, hogy jó befektetés. Nem akartam a pénzemen ülni, Bern. Engem nem olyan fából faragtak. Ő pedig örökösen csak azt fuvolázta, hogy a sok be nem vallott készpénzt, amit nem tudtam sem részvénybe, sem kötvénybe fektetni, fektessem ékszerbe. Úgyis olyasmire kellett költenem, amiért készpénzzel kell fizetni, de az üzletnek sehol sincs nyoma. Higgye csak el, ha így állunk hozzá, igazán jó üzleteket lehet kötni az ékszerpiacon.

– Khrr.

– Csak az a baj, hogy egy idő után elváltunk. Az övé maradt az összes ékszer, és még csak nem is citálhattam a bíróság elé a kis kurvát, hiszen még fölfigyelnének az illetékesék, és firtatni kezdenék, honnan is volt pénzem erre a sok gyönyörűségre. Nem akarok én senkit bántani. Magam is jól élek. De ez a ringyó ott ül a jó pár százezer dollárt érő ékszeren, megkapta hozzá a házat a teljes berendezéssel, tudja, abban a társasházban, a Gramercy Parkban, a kulcsot a parkhoz meg minden egyebet. Én pedig vihettem a ruháimat meg a fogorvosi berendezésemet, ráadásul még fizethetem neki havonta a jó zsíros nőtartást, amíg meg nem hal, vagy újra férjhez nem megy. A magam részéről inkább a halálát kívánom, már tegnap is későn lett volna. De Crystal makkegészséges, és elég rafinált is hozzá, hogy ne menjen újra férjhez. Hacsak nem issza vagy bassza halálra magát, az életben nem mászom ki ebből a kutyaszorítóból.

Én nem vagyok elvált, mivel nem is házasodtam meg, de úgy látom, hogy az összes ismerősöm elvált vagy külön él, vagy épp azon morfondírozik, hogy elköltözzék-e. Időnként, amikor mindannyian a nő– és gyerektartás miatt szitkozódnak, úgy érzem, kimaradtam valamiből. De ez az érzés többnyire örömmel tölt el.

– Igen könnyen kifoszthatná – folytatta a fogorvos, és már kezdte is magyarázni, hogyan foghatnék hozzá, mikor a legvalószínűbb, hogy Crystal nincs otthon és a többi. Olyan részletekre is kitért, melyeket nem volt szükséges tudnom, én pedig csak egy “khrr”-t tudtam közbeszúrni, mikor egy lélegzetvételnyi szünetet tartott, vagy kikapcsolt, mert valami komolyabb műveletet hajtott végre az öreg zápfogon. Amikor a fúrással megvolt, rám parancsolt, hogy öblögessek, majd hozzálátott, hogy betegye a tömést, de egész idő alatt csak azt hallottam, milyen könnyű zsákmány lenne, milyen előnyös lenne számomra. De leginkább, hogy Crystal mekkora kurva, és mennyire megérdemelné. Azt hiszem, ez utóbbit főleg a meggyőzésem céljából hangoztatta. Nyilvánvalóan úgy képzelte, hogy könnyebben lopok rossz embertől, mint jótól. Én azonban már régen rájöttem, hogy számomra ez nem lehet szempont, és igazából olyan áldozatokat szeretek kifosztani, akikről a világon semmit sem tudok. Akkor megy legjobban a bolt, ha az ember a lehető legszemélytelenebb marad.

De Craig Sheldrake, a Világ Legnagyobb Fogorvosa csak mondta, mondta a magáét, igaz, hogy közben gyönyörűen betömte a fogamat. Végül mind a beszélgetés, mind a fogtömés véget ért, Szomjas Úr távozott a számból, vele ment az összes átázott tampon is, majd egy kis öblögetés és köpködés következett, végül egy utolsó szájtátás, amikor is a nagyember megtekintette keze munkáját. Aztán visszaültem a székbe, Craig ott állt mellettem, én pedig a nyelvem hegyével vizsgálgattam újjávarázsolt fogamat, Craig a kezét tördelte, és arra várt, hogy feltehesse az unszoló kérdést:

– Nos, Bern? Megegyeztünk?

– Nem – mondtam. – Egyáltalán nem. Szóba sem jöhet.

Nem beszéltem mellé. Átkozottul komolyan gondoltam. Mert tudják, én magam szeretem megkeresni a munkámat. Van egy sereg betörő, aki imád belső információk alapján dolgozni, és Isten a tudója, információt bőven lehet szerezni. Az orgazda a legjobb hírforrás. Sokszor előfordul, hogy az orgazda kapcsolatba lép a tolvajjal, kér egy bizonyos tárgyat, de úgy, hogy megadja az illető tárgy összes adatát, helyét, amit már korábban közöltek vele. Így könnyű dolgozni, a legtöbb betörő él-hal az ilyen munkáért.

És tele vannak velük a börtönök.

Mert ha az ember orgazdával üzletel, tudnia kell a következőket: aki abból él, hogy lopott holmit vesz, az többnyire afféle furcsa szerzet, a legtöbbje vitathatatlanul nyálas egy kicsit. Ha lenne lányom, biztosan nem akarnám, hogy orgazdához menjen feleségül. Kétségtelen, hogy az orgazda is törvénybe ütköző dolgot művel, de igen ritkán tölt csak egyetlen órát is rács mögött. Egyrészt igen nehéz bizonyítékot szerezni ellene, másrészt jellegénél fogva a bűntett sem hívja ki a társadalom felháborodását, harmadrészt pedig elég dörzsölt ahhoz, hogy mindenkinek túljárjon az eszén. Meg tudja vesztegetni a zsarukat, ha nem válik be a készpénz vagy a szőrme, megvesztegeti őket úgy, hogy más bűntényeket tár fel nekik. Nem azt mondom, hogy biztosan rajtaveszít az ember, ha elvállalja az orgazda hozta munkát, de egy dolgot mindenképpen sikerült már megtanulnom az életben: ha csak én tudom, hogy egy bizonyos munkát el akarok végezni, nem árulhat el senki, így, ha bajba kerülök, az vagy a saját ostoba hibám, vagy a másik szerencséje.

Természetesen nem az aggasztott, hogy Craig esetleg felad. Erre igen kicsi volt az esély. De nagyon szeretett beszélni, és amennyire hozzá volt szokva a süket fülekhez, nem tudhattam, mikor fog eszébe jutni, hogy elmesélje, milyen ügyesen bánt el ő, no meg a jó öreg Bernie Rhodenbarr azzal a feslett nőszeméllyel, Crystallal.

No igen.

Mi vitt hát mégis e feslett nőszemély lakásába, éppen amikor valaki kioltotta az életét?

Jó kérdés.

Úgy gondolom, a kapzsiság. No meg talán egy adag hiúság. Mindkettő a hét főbűn közé tartozik, és már jó néhányszor legyőztek. A Gramercy Park-béli lakás minimális kockázattal és tekintélyes zsákmánnyal kecsegtetett, semmi különleges biztonsági berendezés nem volt. Se szeri, se száma az olyan lakásoknak, amelyekbe legalább ilyen könnyű bejutni, de többségükben a hordozható színes tévé a legértékesebb holmi. Crystal Sheldrake otthona mindenképpen első osztályú célpont, a dolog egyetlen hátránya, hogy Craig is tudni fogja, milyen szerepet játszottam az ügyben. De amilyen állapotban a bankszámlám volt – és ez az állapot igencsak soványnak nevezhető –, lassanként semmivé halványult ez az akadály.

A hiúság furcsa módon kerül ide. Craig hosszasan taglalta, milyen finom dolog betörőnek lenni, kalandos és a többi. Lehet ugyan, hogy az egész mesét csak a “mint maga, Bernie” bemondás kedvéért építette fel, mégsem maradt hatástalan. Mert, a fene egye meg, én aztán igazán tudom, hogy amit csinálok, az nagyszerű és izgalmas, meg minden. Ez az egyik oka, hogy nem tudom abbahagyni a tiltott látogatásokat mások lakásában. Persze hozzájárul az is, hogy a rendszámtábla-készítés az egyetlen munka, amihez értek, de ahhoz rács mögött kell ülni, hogy az ember ezt a mesterséget űzhesse.

Ekkor, bár inkább később, eszembe ötlött valami. Talán véges-végig tudtam, hogy rá fogok állni az üzletre. Talán csak azért vonakodtam, hogy a Világ Legnagyobb Fogorvosa ne számítson túl nagy részesedésre. Nem hinném, hogy tudatosan csináltam, de egész jól bevált. Nem tudom, Craig mennyit szándékozott kérni, de mialatt győzködött, az ő része az orgazdától várható nettó bevétel egyötödére apadt. Ez így messzemenően tisztességes is volt, figyelembe véve, hogy Craig csak otthon ül a tévékészülék előtt, nem kell attól tartania, hogy az igazság nevében lelövik vagy letartóztatják. Csakhogy Craig amatőr volt, és az amatőrök arányérzéke ritkán jó az efféle ügyekben. Elképzelhető volt, hogy akár felezni is akar, ha mindjárt az elején kötélnek állok.

No de nem érdekes. Amikor lement húsz százalékra, elnyomtam magamban a vágyat, hogy lássam, meddig menne még el – nyilvánvalóan jobban kívánta, hogy Crystal elveszítse az ékszereket, mint hogy ő megkapja a saját részét. Én pedig beadtam a derekam, kijelentettem, hogy elvégzem a piszkos munkát.

– Fantasztikus! – mondta. – Szuper! Nem fogja megbánni, Bern.

Már akkor azt kívántam, bárcsak ne mondta volna ezt.

Még mindig a fogorvosi székben ültem. Craig kiment, biztosan azért, hogy forró vízzel kezet mosson a következő páciens előtt, engem pedig azon nyomban kezelésbe vett Julian. Biztatott, hogy dőljek megint hátra, míg ő a fogaimat meg az ínyemet kapirgálja és kopogtatja, meg eltávolítja a fogkövet, elvégzi mindazt a kellemetlen műveletet, amit fogtisztítás címszó alatt lehet összefoglalni.

Julian nem beszélt sokat, és ez igen jó volt. Nem mintha valami kifogásom lett volna a beszédje ellen, de füleimnek pihenésre volt szükségük, elmémben pedig volt néhány gondolat, amivel eljátszadozhattam. Először Crystal Sheldrake lakására összpontosítottam, arra, hogy hogyan fogom majd kinyitni. Nem voltam egészen biztos benne, jól tettem-e, hogy igent mondtam, vitatkoztam is magammal egy kicsit, aztán azzal indokoltam meg a döntést, hogy olyan ez az egész, mintha pénzt találnék az utcán.

E vitathatatlanul hasznos eszmefuttatás végül is helyet adott a szájüregemben matató bájos ifjú hölggyel kapcsolatos gondolatoknak. Persze ez így sokkal vonzóbbnak tűnhet, mint valójában volt. Nem tudom, miért hajlamos az ember arra, hogy előítéleteket tápláljon az asszisztensnőkkel szemben, de ettől sohasem tudtam megszabadulni. Talán az egyenruha az oka. Ápolónők, légikisasszonyok, jegyszedőnők, apácák – a soviniszta férfielme szövögetni kezdi pókhálóit.

De ha Julian Paar mosónő lett volna vagy utcaseprő, akkor is ugyanazt a hatást gyakorolta volna rám. Karcsú, félszeg lány volt, egyenes szálú haja sötétbarna, a frizurája pedig, nos, mintha egy bilit vágott volna körül valaki, aki azonban érti a dolgát. Arca mutatós, a Brit-szigetekre jellemzőnek tartott porcelánfehér bőr, melyen rózsaszín pír üt át. A keze kicsi volt, ujjai keskenyek, nem olyanok, mint a munkaadójáé. Forróvíz-szaguk sem volt. Inkább fűszerillatuk.

Julian Paar neki szokott dőlni annak, akinek a szájában dolgozott. Ebben igazán nincs semmi kivetnivaló. Éppen ellenkezőleg, őszintén szólva.

Úgy tűnt, sohasem lesz vége a tisztításnak. Amikor minden készen volt, vakítóan csillogtak a fogaim, ez azonban csak néhány óráig szokott tartani. Váltottunk néhány kedves szót, majd megmutatta – nekem úgy rémlett, legalább ezredszer – a helyes fogmosási módot (minden istenverte asszisztensnő másképpen mutatja, és mindegyik megesküszik rá, hogy az övé az egyetlen helyes módszer), rám pillantott egyszer vagy kétszer, és így szólt:

– Mindig örülök, ha látom, Mr. Rhodenbarr.

– Én is, Julian.

– És úgy örülök, hogy segít Craignek, és elrabolja Crystaltól az ékszereket.

– Khrr – jegyeztem meg.

Azt hiszem, akkor és ott ki kellett volna szállnom a dologból. Ez lett volna a legmegfelelőbb időpont, a gép még a levegőben, de a kezem ügyében van az ejtőernyő.

De nem szálltam ki.

Nem mintha túlságosan boldoggá tett volna a dolgok ilyetén állása. Szófukar fogorvosomnak sikerült öt perc alatt megszegnie a titoktartást. Feltételeztem, hogy Julian hű bizalmasa, az is valószínű, hogy már számos bizalmas közlésre sor került köztük, de feltehetően vízszintes helyzetben. Már azelőtt is játszottam ezzel a feltevéssel, hiszen oly nyilvánvalóak voltak Julian bájai, Craig pedig közismerten előszeretettel aknázta ki az ilyesmit.

De ezzel nem megyek valamire, ahogyan nagyanyám álmában sem mondta volna. (Szigorú grammatikus volt a nagyi, akkor sem mondott volna ,,vónék”-ot, ha tele lett volna a szája.) Térjünk azonban vissza hozzám. Ha egyvalaki tud a betörő tervéről, az szörnyű. Ha ketten tudnak róla, tízszer olyan szörnyű. Az nem számít, hogy ez a két személy időnként egyesülni szokott. Az ördögbe is, talán még rosszabb is. Össze is veszhetnek, és az egyik bosszúból fecsegni kezdhet.

Ezért szerét ejtettem, hogy beszéljek Craiggel, és biztosítottam, hogy mindenki jobban járna, ha benovocainozná megtévelyedett nyelvét. Mentegetőzött, és megígérte, hogy ezentúl hallgat, mint a sír, én pedig úgy döntöttem, hogy megmaradok elhatározásom mellett. Nem szállok ki. Tudni, akarom, tudok-e biztonságosan repülni azzal az átkozott géppel.

A hiúság meg a kapzsiság. Mindig ráfizet az ember.

Mindez csütörtökön történt. Hamstonsban víkendeztem, fél napot töltöttem egy halászbárkán, le akartam sülni. Eljátszottam a bárjelenetet. Egy kellemes régi szállóban laktam, a neve “Fogadó a Vadászhoz” (a sajátos helyesírás saját ötletük volt), mindenkivel készségesen egyetértettem abban, hogy ilyenkor, szezon után sokkal kellemesebb itt, közben szép számú – egyébként igen bájos – ifjú hölgyre is rábukkantam. Mire ismét Manhattanbe értem, még jobban megcsappant a zsebpénzem, így szinte boldoggá tett, hogy úgy döntöttem, behatolok a Sheldrake-lakba. Nem vadított meg a dolog, mondjuk inkább, hogy optimista volt a hozzáállásom.

A keddet és a szerdát terepszemlével töltöttem. Szerda este felhívtam Craiget a Keleti Hatvanharmadik utcában levő legénylakásán, hogy meséljen még egy kicsit Crystal napi teendőiről. Azt mondtam neki, nem minden célzatosság nélkül, hogy a szombat este látszik a legalkalmasabbnak az akcióra.

Pedig nem szándékoztam szombatig várni. Már másnap, csütörtökön ott társalogtam Miss Henrietta Tylerrel, majd betörtem Crystal lakásába.

Nemsokára a szekrényében kornyadoztam. Majd a pulzusát próbáltam kitapintani élettelén csuklóján.

4

Másnap délelőtt tíz óra körül éppen rebarbaralekvárt kentem egy szelet pirítósra. A Skóciából importált lekvárt elég drágán vettem, de arra számítottam, hogy a nyolcszögletű, első osztályú címkével ellátott üveg tartalma csak kiváló lehet. Kötelességemnek éreztem hát, hogy utolsó cseppig elfogyasszam a lekvárt, noha számításom tévesnek bizonyult. Takarosan megkentem a pirítóst, épp háromszögletű falatokra akartam vágni, amikor megszólalt a telefon.

Felvettem, és Julian Paar hangját hallottam:

– Mr. Rhodenbarr? Itt Julian, Dr. Craig rendelőjéből.

– Ó! Csaó! – mondtam. – Gyönyörű reggelünk van, ugye? Hogy állnak a dolgok a foghigiénia terén?

Gyászos csend. Majd:

– Nem hallotta a híreket?

– A híreket?

– Még azt sem tudom, benne van-e az újságokban. Még nem is láttam a lapokat. Elaludtam, útban a rendelő felé bekaptam a kávémat meg a joghurtomat. Craignek fél tízre volt előjegyzése, mindig időben be szokott érni a rendelőbe, de most hiába vártam. Felhívtam a lakását, de nem jelentkezett, gondoltam, útban van a rendelő felé, bekapcsoltam a rádiót, éppen híreket mondtak.

– Te jó ég! – mondtam. – Mi történt, Julian?

Szünet következett, majd kapkodó szavak:

– Letartóztatták, Bernié. Tudom, őrültségnek hangzik, de igaz. Az éjjel valaki megölte Crystal Sheldrake-et. Leszúrta vagy mi. Az éjszaka kellős közepén jött a rendőrség, Craiget gyilkosság vádjával letartóztatták.

– El sem tudom hinni – mondtam. A kagylót a fülem és a vállam közé szorítottam, hogy felnegyedelhessem a pirítóst. Nem akartam, hogy kihűljön. Ha már rebarbaralekvárt kell ennem, legalább a pirítós legyen meleg, a fenébe is. – A Timesban nem volt – fűztem hozzá. Hozzátehettem volna, hogy a Newsban sem írtak róla, de szerepelt minden rádiós és tévés híradásban. Valamilyen oknál fogva azonban nem tettem erről említést.

– Bernié, nem tudom, mit tegyek. Egyszerűen nem tudom, mit kellene tennem.

Bekaptam egy falat pirítóst, gondosan megrágtam. – Gondolom, először is be kellene zárnia a rendelőt, és le kellene mondania a mai előjegyzéseket.

– Ó, ezt már megtettem. Ismeri Mariant, nem? A titkárnőt? Most intézi a telefonokat. Ha befejezte, hazaküldöm, aztán…

– Aztán maga is hazamegy.

– Azt hiszem, igen. De biztosan tehetnék valamit.

Ettem még egy falat pirítóst, kortyoltam a kávéból. Úgy éreztem, egyre jobban ízlik a rebarbaralekvár. Nem mondom, hogy elrohanok, hogy vegyek még egy üveggel, ha ez végre elfogyott, de kezdtem megkedvelni.

Bár a kávé nem nagyon illett hozzá. Egy csésze erős angol tea sokkal jobb lett volna. Legközelebb nem szabad megfeledkeznem róla.

– Nem tudom elhinni, hogy Craig ölte meg – mondta Julian – Nagy kurva volt, Craig gyűlölte őt, de nem hinném, hogy bárkit is meg tudna ölni. Még egy ilyen aljas nőszemélyt sem, mint Crystal.

Megpróbáltam felidézni a latin közmondást, miszerint halottakról csak jót, de nem sikerült. De mortuis ta-tum ta-tum bonum, valahogy így kezdődik.

– Bárcsak beszélhetnék vele, Bernie. – Semmit sem tud róla?

– Semmit.

– Mikor kapták el?

– Ezt nem mondta be a rádió. Csak annyit mondtak, hogy letartóztatták, és kihallgatják. De ha csak kihallgatásról lenne szó, nem tartóztatták volna le, ugye?

– Talán nem… – Elhallgattam, megrágtam a rebarbarával megkent pirítóst, fontolgattam a dolgot. – Mikor ölték meg Crystalt? Nem mondták véletlenül?

– Azt hiszem, azt mondták, hogy a holttestet nem sokkal éjfél után fedezték fel.

– Nos, akkor elég nehéz lenne megmondani, mikor jutottak el Craighez. Lehet, hogy csak kihallgatták, de egyelőre nem emeltek vádat ellene. Ragaszkodhatott volna hozzá, hogy emeljenek ellene vádat, de ez valószínűleg eszébe sem jutott. Talán azzal sem törődött, hogy ragaszkodjék az ügyvéd jelenlétéhez. De közben biztosan hívott már ügyvédet. Ha nincs is büntetőperes ügyvédje, a saját ügyvédje biztosan átadta valakinek az ügyet, majdnem biztos, hogy van már mellette valaki.

Visszagondoltam a saját tapasztalataimra. Az évek során egész sereg szószólóm volt, végül megállapodtam Herbie Tannenbaumnál. Ő mindig őszinte, bármikor felhívhatom, ő pedig tudja, hogy megbízhat bennem, mindig elviszem neki a tiszteletdíját, akkor is, ha teljesen le vagyok égve. Tudja, hogyan lehet megvesztegetni az ügyészség embereit. Mégis kételkedtem benne, hogy ilyen ügyvédet kíván-e magának Craig.

– Felvehetné a kapcsolatot Craig ügyvédjével – folytattam –, próbálja megtudni tőle, hogyan állnak a dolgok.

– Azt se tudom, ki az ügyvédje.

– Nos, talán fel fogja hívni magát. Mármint az ügyvéd. Ha másért nem, azért, hogy mondja le az előjegyzéseket. Nem veheti biztosra, hogy maga is hallotta a híreket.

– Miért nem hívott még? Mindjárt fél tizenegy.

Mert maga rajta ül a telefonon, akartam mondani. De inkább lenyeltem még egy falatot, és így szóltam:

– Talán vártak reggelig a letartóztatással. Ne essen kétségbe, Julian. Ha letartóztatták, biztos helyen van. Ha délután sem fogja felhívni az ügyvéd, próbálja telefonon megtudni, hol tartják fogva. Talán megengedik, hogy bemenjen hozzá. Ha nem, az ügyvéd nevét mindenképpen megadják, és ezen már el lehet indulni. Ne remélje, hogy Craig fel fogja hívni. Azt megengedik neki, hogy felhívja az ügyvédjét, de általában ez a telefonálási jog felső határa. – Hacsak meg nem veszteget egy őrt, de nemigen tudhatja, hogy kell az ilyesmit csinálni. – Valóban nincs miért aggódnia, Julian – folytattam. – Vagy az ügyvéd keresi meg magát, vagy maga az ügyvédet, mindegy. Ha Craig ártatlan…

– Biztos, hogy ártatlan!

– … akkor pillanatokon belül tisztázódnak a dolgok. Ha meggyilkolják a feleséget, mindig a férjet kapják el először. Crystal azonban meglehetősen könnyelmű életmódot folytatott, legalábbis így hallottam…

– Kurva volt!

– … így valószínűleg egész sereg férfinak volt indítéka is meg alkalma is arra, hogy megölje. Talán egy idegent vitt haza…

– Mint a “Mr. Goodbart keressük”-ben.

– … így hát biztosan több lesz a gyanúsított, mint ahány svábbogár van az Eldridge Streeten, a Világ Legnagyobb Fogorvosa pedig perceken belül megint fúrni meg tömni fog.

– Ó, remélem! – Julian levegőt vett. – Nem engedhetik óvadék ellenében szabadlábra? Hiszen így szokták, nem?

– Ha előre megfontolt szándékkal elkövetett emberölés a vád, akkor nem. Ilyen esetekben nincs óvadék ellenében szabadlábra helyezés.

– Ez nem fair dolog!

– Kevés fair dolog van az életben. – Egy kis pirítós, egy korty kávé. – Azt hiszem, legjobb, ha nyugodtan ül a fenekén, Julian. Akár ott, ahol van, akár a lakásán, ahol jobban érzi magát.

– Félek, Bernié.

– Fél?

– Nem tudom, miért vagy mitől, de rettegek. Bernié?

– Mi van?

– Nem jönne át hozzám? Talán butaság, de nem tudom, ki mást kérhetnék. Egyszerűen nem szeretnék egyedül lenni magammal.

Kicsit tétováztam, nem utolsósorban azért, mert tele volt a szám, s eközben újra megszólalt a lány:

– Felejtse el, amit mondtam, jó? Tudom, hogy sok a dolga, nem akarom terhelni, és… Mindjárt ott leszek.

Valamit szem előtt kell tartanunk. Nem egyszerűen azért egyeztem bele, hogy átballagjak Craig Central Park-béli rendelőjébe, mert imádom az oroszlán vagy más vadállatok torkába dugni a fejem, ha kitátják a szájukat. Nem is azért vállalkoztam az útra, mert ellenállhatatlanul vonzott a gondolat, hogy milyen jó érzés, ha Julian fogtisztítás közben nekidől az embernek, és milyen kellemes tapintása van az ujjainak.

A látszat talán az, hogy érdekemben állna mindenáron kimaradni az ügyből. Végül is betörő vagyok, így általában alaposan gyanúsítható személynek számítok. Semmi egyéb nem voltam továbbá, mint Craig Sheldrake páciense és alkalmi ismerőse, meg aztán Julianhez sem fűzött olyan kapcsolat, hogy hozzám forduljon vigasztalásért, ha bajban van. Hiszen egészen ma reggelig Mr. Rhodenbarrnak szólított. Első pillantásra feltétlenül úgy tűnhet, jobb, ha nem ütöm bele az orromat a dologba.

Csakhogy – és ilyen “csakhogy” mindig akad – akárki állította is meg Crystal testében a motort, magával vitt egy táskányi ékszert. Én pedig már megszoktam, hogy magaménak tekintsem az ékszereket, és még ekkor is úgy gondoltam rájuk, mint saját tulajdonomra. Vissza akartam szerezni őket mindenáron.

Egyébként pedig nemcsak az ékszereket akartam visszaszerezni. Talán emlékeznek még rá, hogy azt a sok értékes holmit egy diplomatatáskába raktam be, és azt a táskát én vittem a lakásba. Jogosan bízhattam abban, hogy a táskát senki sem tulajdonítaná nekem, minthogy végső soron azt is lopás útján szereztem. De abban már nem lehettem biztos, hogy az átkozott táska belseje nincs-e tele az ujjlenyomataimmal. Kívül szarvasbőr, és a szarvasbőr ugyanúgy nem őrzi meg az ujjlenyomatot, mint Crystal Sheldrake csuklója, de belül műanyag. A műanyag pedig lehet, hogy megőrzi az ujjlenyomatot, lehet, hogy nem, ezenkívül egy csomó fémpánt is van benne. Nem lenne tehát túl nehéz megálmodni egy olyan forgatókönyvet, mely szerint egy csapatnyi zsaru rúgja be az ajtómat, azt firtatják, mit keres a táska – tele az én ujjlenyomataimmal, no még Crystal ékszereivel – a gyilkossággal gyanúsított személy lakásán.

Egyszóval, mégiscsak bajban lennék, ha elkapnák az illetőt. Ha pedig nem kapják el, elviszi a zsákmányt. Mármost ha nincs kit elkapni, ha csakugyan a Világ Legnagyobb Fogorvosa volt az, aki odament, és elkövette a világ legostobább gyilkosságát, nos, ez sem volna szuper jó a számomra, a legkevésbé sem. Ebben az esetben ugyanis Craig tálcán kínálhatna fel nekik engem. “Tudják, meséltem neki az ékszerekről, amelyek Crystalnél maradtak, úgy látszott, érdekli a dolog, később döbbentem rá, hogy olvastam valahol, hogy betörő, és egyszer már egy gyilkossági ügybe is belekeveredett, de álmomban sem gondoltam volna, hogy csakugyan betör szegény Crystal lakásába…”

Akár meg is írhatnám a szövegkönyvet, és azok után, ahogy Craig a múlt héten bepalizott, a tehetségében sem kételkedhetem, hibátlanul fel tudná olvasni. Mindez talán kevés ahhoz, hogy kimásszon a csávából, de ahhoz bizonyára elég, hogy én is odakerüljek mellé.

Az az igazság, hogy ezzel a módszerrel még akkor is megpróbálkozhat, ha nem bűnös. Ha nem bukkan fel más gyanúsított, Craig könnyen pánikba eshet. Talán ugyanolyan kétségek gyötrik velem kapcsolatban, mint engem – vele kapcsolatban. Talán azt hiszi, két nappal hamarabb törtem be Crystal lakásába, mint ahogy megbeszéltük – ez igaz is volt –, és megöltem az asszonyt, nem szándékosan, csak mert pánikba estem. Talán egyszerűen arra számít, hogy úgyis kiderül az egyezségünk, jobb, ha már előre a lehető legkedvezőbb színben tünteti fel magát.

Egy szó, mint száz – túlontúl sok esélyem van rá, hogy bajba kerüljek.

Vegyük hozzá, hogy kedveltem Craig Sheldrake-et. Ha egyszer már a Világ Legnagyobb Fogorvosának a betege vagyok, nem szívesen adnám fel, hogy aztán az utcáról kelljen felszednem egy sarlatánt, aki fájdalommentes foghúzást ígér az ablakában. Craig tényleg kiválóan gondját viselte a számnak, és azt akartam, hogy ez a továbbiakban is így legyen.

Julian pedig minden bizonnyal bájos ifjú hölgy. És sokkal kellemesebb, ha az embert Bernie-nek szólítják, nem pedig Mr. Rhodenbarrnak, ez túl hivatalos. És az ujjainak tényleg finom fűszerillata volt, indokoltnak látszott a feltevés, hogy ez az illat nemcsak az ujjaira jellemző. Julian természetesen Craig szerelmi felségterülete volt, és nem állt szándékomban betolakodni mások kalandjába. Ez nem az én stílusom. Én csak pénzt lopok meg élettelen tárgyakat. Különben sem szükségszerű, hogy az embernek tervei legyenek egy ifjú hölggyel, csak azért, mert kellemesnek találja a társaságát. De ha Craig bűnösnek bizonyul, Julian munka és szerető nélkül marad – én meg fogorvos nélkül –, nem látnám akadályát, hogy vigasztaljuk egymást.

De mire jó légvárat építeni? Egy alávaló gazember nem érte be annyival, hogy megölje Crystal Sheldrake-et. Még az általam már ellopott ékszereket is el kellett lopnia. Ezért pedig meg akartam fizetni neki.

5

– Bernie, maga fantasztikus. Be kell vallanom, képzeletemben Julian már többször mondta nekem ugyanezeket a szavakat, körülbelül ugyanezen a hangon, de akkor nem azzal voltam elfoglalva, hogy letegyem a telefont. Úgy terveztem, vízszintes helyzetben leszünk, mikor ezt mondja. Most viszont függőleges helyzetben voltam, épp a telefonkagylót tettem a helyére – a készülék Marionnak, a titkárnőnek az íróasztalán szokott csücsülni. Marionnak szabadnapja volt. Craig Sheldrake-nek viszont nem. Még mindig rács mögött van – épp most derült ki a telefonbeszélgetésből.

Néhány további telefon segítségével egyéb dolgok is kiderültek. Craig állandó ügyvédjét Carson Verrillnek hívták, valahol a városban volt irodája. Verrill felfogadott egy büntetőperes ügyvédet, bizonyos Erről Blankenshipet, hogy az ügyben képviselje Craiget. (Ezt a kifejezést Verrill irodájától hallottam.) Blankenship irodája a telefonkönyv szerint a Madison, Avenue harminc-valahányban volt. Megpróbáltam felhívni, de nem jelentkezett. Ha volt is a lakásán telefonja, vagy nem Manhattanben lakott, vagy titkos volt a szám. Abbahagytam. Úgy gondoltam, talán a bíróságon van, vagy valami hasonló, a titkárnője pedig ennek örömére hosszú ebédidővel ajándékozta meg magát.

Craiget reggel fél hétkor tartóztatták le East Side-i lakásán. Ebben a napszakban sok jó nemigen történhet az emberrel, de a letartóztatás semmiképpen sem az. Megengedték neki, hogy megborotválkozzék, és valami utcára való viseletre cserélje fel a pizsamáját. Reménykedtem, hogy bebújós cipőt vett fel, de vajon hány talpig becsületes polgárnak jutna eszébe ilyesmi? Nem mindig veszik el a börtönben a cipőfűzőt, de ha jön egy süsü, és úgy dönt, úgy nézel ki, mintha öngyilkos akarnál lenni, akkor csoszoghatsz, különben minden lépésnél leesik a cipőd.

No de Craignek valószínűleg kisebb gondja is nagyobb volt ennél.

Egy cellában csücsült a Central Streeten, egy barátságtalan épületben. Nem hiszem, hogy túl boldog lett volna. Nem ismerek olyan embert, aki boldog lett volna a helyében. Megkérdeztem, fogadhat-e látogatókat, de a hang, akivel beszéltem, nem hangzott illetékesnek a kérdésben. Azt mondta, azt hiszi, igen, de miért nem kérdezem meg személyesen. Nem tudom, mi a szabály ebben a zord intézményben, de a legkevésbé sem szerettem volna ott előfordulni. Korábbi látogatásaim jellege miatt nem égtem a vágytól, hogy viszontlássam a régi szép emlékek helyszínét.

– Bernie, maga fantasztikus.

A valóságban nem mondta még egyszer. Csak azért ismétlem, hogy újra felvegyem az elbeszélés fonalát. Azt válaszoltam, ne beszéljen butaságot, nem vagyok fantasztikus, lehet ugyan, hogy bizonyos, meg nem nevezett területen egészen egyedülálló vagyok, de semmi figyelemre méltót nem tettem még a jelenlétében. Egyelőre.

– Maga is telefonálgatott volna, megkapta volna ugyanezt az információt – mondtam. – Egyszerűen nincs még gyakorlata az ilyen dolgokban.

– Sejtelmem sem volt, mit tegyek.

– Kitalálta volna.

– És összevissza beszéltem volna a telefonba. Néha iszonyúan ideges vagyok. Nemigen tudok az emberekkel beszélni. Néha úgy érzem, túl nagy a csend, mikor a betegeken dolgozom. Hiszen ők nem beszélhetnek, én pedig egyszerűen nem bírom kinyitni a számat.

– Higgye el, ez valóságos megkönnyebbülés azután, hogy Craig előadja a Szájgép számot.

A lány kuncogott. Bájos kuncogás volt, de ez csak annyira lepett meg, mint az, hogy ma reggel is keleten kelt fel a nap.

– Tényleg sokat beszél – ismerte be úgy, mintha azt vallaná be szomorúan, hogy megrepedt a Szabadságharang. – De csak a betegekkel. Ha egyedül van, félénk és csendes.

– Nos, nem is tételeztem fel róla, hogy magában beszél.

– Tessék?

– Mindenki csendes, ha egyedül van.

Julian elgondolkodott, aztán kedvesen elpirult. Már azt hittem, manapság ilyen nem létezik. – Úgy értem, csendes, amikor egyedül van velem.

– Tudom, hogy érti.

– Ó!

– Ostoba fajankó vagyok. Ne haragudjék.

– Ó, nem történt semmi. Csak… csak ma reggel nem vág valami jól az eszem. Nem tudom, mit kellene tennem. Gondolja, hogy meglátogathatom Craiget?

– Nem tudom, fogadhat-e látogatókat vagy sem. Odamehet és kiderítheti, de jobbnak tartanám, ha előbb megtudnánk, mi a helyzet. Ha világosabban látnánk, mennyire meglapozott a gyanú, előnyösebb helyzetből tudnánk eldönteni, mi legyen a következő lépés.

– Gondolja, hogy megalapozott a gyanú? Vállat vontam, és így szóltam:

– Nehéz megmondani. Talán segítene, ha volna alibije tegnap estére, de ha jó alibije lenne, már kiengedték volna, azt hiszem. Hm, gondolom, nem volt magánál.

A lány megint elpirult. Úgy vélem, ezt a kérdést nem lehetett elkerülni.

– Nem – felelte. – Tegnap este együtt vacsoráztunk, de utána mindkettőnknek dolga volt, így elváltunk egymástól. Azt hiszem, kilenc óra lehetett, mikor utoljára láttam. Én is hazamentem, ő is.

– Ühüm.

– Ó! – mondta, és felderült az arca. – Beszéltem vele, mielőtt lefeküdtem. Emlékszem, a Carson-show ment éppen. Nem volt igazi beszélgetés, éppen csak jó éjszakát kívántunk egymásnak. Szóval akkor már otthon volt. Jó ez alibinek?

– Ő hívta f el magát?

– Ő.

– Akkor ez nem éppen jó alibinek. Maga csak Craig szavaiból tudja, hogy honnan telefonált. A rendőrség pedig valószínűleg arra az álláspontra helyezkedik, hogy egy gyilkos nem csinál belőle elvi kérdést, hazudjon-e egy csinos ifjú hölgynek.

A lány mondani akart valamit, aztán lenyalt egy kis vörös rúzst az alsó ajkáról. Jól állt neki ez a színárnyalat, az alsó ajka pedig kifejezetten vonzó volt. Nem bántam volna, ha én nyalhattam volna le a rúzst róla.

– Bernié? Ugye, nem gondolja, hogy ő tette?

– Majdnem biztos vagyok benne, hogy nem ő tette.

– Miért?

Megvolt rá az okom, de inkább magamban tartottam. – Mert ő nem olyan fickó – feleltem, hiszen ezt akarta hallani. Áradozni kezdett a témáról, mármint Craig Sheldrake-ről, a Világ Legnagyszerűbb Fickójáról, kutya legyek, ha nem találkoznék szívesen azzal, akit lefestett.

Elhatároztam, hogy témát váltok. – Attól, hogy mi tudjuk, hogy ártatlan, nem lesz jobb neki – mondtam áthidalásként. – A zsaruknak kell tudniuk, hogy ártatlan, ennek pedig az a legegyszerűbb módja, hogy találnak valaki mást, akit bűnösnek, tudhatnak. Hacsak nem az Orient-expresszen vagyunk, hullánként egy gyilkosnál többre valószínűleg nem lesz szükség.

– Úgy érti, hogy magunknak kéne felderítenünk a bűntényt?

Úgy értettem? – Nos, ilyen messzire talán nem mennék – mondtam, visszakozva. – Bárcsak többet tudnák, mint amennyit tudok.

Tudni szeretném, pontosan mikor követték el a gyilkosságot, tudni szeretném, milyen férfiakkal állt kapcsolatban Crystal az utóbbi időben, és hol voltak ezek a férfiak, amikor valaki éppen azzal foglalatoskodott, hogy megölje. Azt is szeretném tudni, volt-e valakinek különösen nyomós oka arra, hogy a halálát kívánja. Craignek rengeteg indítéka volt, ezt maga is tudja, én is tudom, meg a bíróság is tudja, elég hosszú a törvény keze. De egy nő, aki olyan mozgalmas életetélt, mint Crystal Sheldrake, biztosan szerzett magának egypár ellenséget a pályája során. Lehet, hogy egyik vagy másik szeretőjének féltékeny volt a felesége vagy a barátnője. Rendkívül nagy a lehetőségek tárháza, aligha tudnám megmondani, hol is kezdjük. A lány rám nézett.

– Úgy örülök, hogy felhívtam, Bernie – mondta.

– Nos, igazán nem tudom, miben segíthetek…

– Igazán nagyon örülök. – A szeme kicsit fátyolos lett, majd hirtelen összeráncolta a homlokát, és mozdulatlanná dermedt.

Eszembe jutott valami – mondta. – Úgy volt, hogy szombat este tör be Crystal lakásába, ugye? Képzelje, ha a gyilkos is ezt az időpontot választotta volna!

Csak ne képzeljünk semmi ilyesmit, Julian. – De tegnap este Crystal otthon volt – emlékeztettem, óvatosan átkapcsolva, és biztonságosabb vizekre evezve. – Csak nem megyek oda olyankor, amikor otthon van.

– Ó! Hát persze. Épp csak arra gondoltam…

Akármire gondolt is éppen, örökre feljegyzetlen marad, mert nem tudta befejezni a mondatot. Szapora kop-kop-kop hallatszott, hangosan kopogtak a külső ajtó homályos üvegtábláján.

– Nyissák ki! – mondta egy hivatalosan parancsoló hang. És hozzátette, szerintem teljesen feleslegesen: – Rendőrség!

Julian elsápadt.

Én viszont az adott körülmények közölt egyedül lehetséges dolgot cselekedtem. A legcsekélyebb tétovázás nélkül megragadtam a vállát, magamhoz szorítottam, és szenvedélyes csókban forrtunk össze.

A kopogás megismétlődött.

A csók is. A fene egye meg.

6

Nem tudom, eleven volt-e Julian vagy holt, azért bizonyosan nem volt holt. Arckifejezése egyszerre volt kába és csodálkozó, rémület látszott rajta. Beszéltem már a szeméről? Kék volt a szeme, akár a sokat mosott farmer, de ilyen nagynak még sohasem láttam, pedig mindig is nagy volt. Újabb kopogás.

– Bernie!

– Rendőrség! Kinyitni!

Még mindig fogtam a vállát. – A fiúja vagyok – suttogtam gyorsan. – Maga nem Craig barátnője, hanem az enyém, ezért kért meg, hogy jöjjek át, éppen enyelegtünk egy kicsit,de csak ártatlanul.

Szája a szokásos ó!-ra kerekedett, szemében felcsillant a megértés, fejével jóváhagyólag biccentett. Amint az ajtóra mutattam, már indult is. Felkaptam egy papírzsebkendőt a Marion íróasztalnál levő dobozból, épp Julian vörös rúzsát dörzsöltem le az arcomról, amikor kitárult az ajtó, és belépett a nyomozópáros.

– Elnézést a zavarásért – mondta a kettő közül a magasabbik. Szélesebb válla volt, mint az embereknek általában lenni szokott, a szemei igen távol álltak egymástól, mintha az anyaméhben még azzal a gondolattal játszott volna, hogy sziámi iker lesz, de az utolsó pillanatban mégis másképp döntött. Egyáltalán nem úgy tűnt, mintha tényleg szomorú lenne a zavarás miatt.

– Rendőrség – mondta a másik. Életemben nem hallottam fölöslegesebb mondatot annál, mint amikor a júliusi áramszünet alatt valaki megkérdezte: “Kint is sötét van, ugye?” – de ez a “Rendőrség” rögtön utána következhet a sorban.

Először is éppen elégszer mondták már a zárt ajtó mögött Másodszor pedig, látszott is rajtuk. Az alacsonyabbik inkább sovány volt, mint kövér. Göndör fekete haj, ügyetlenül nyírt kis fekete szakáll – egyetlen hollywoodi filmrendező nem kérte volna fel, hogy zsarut játsszék a filmjében. Inkább úgy nézett ki, mint egy bandatag, aki az utolsó előtti képsorban besúgó lesz. De most, ahogy előttünk állt, mindenképpen zsarunak látszott, akárcsak a másik, a széles vállaival. Talán a póz teszi, talán az arckifejezés, talán belső énjük vetítődik ki, lényeg, hogy minden zsaru zsarunak látszik.

A páros bemutatkozott. A gránitfeketét Todrasnak, a hermelinfehéret Nyswandernek hívták. Todras nyomozó volt, Nyswander pedig rendőrjárőr, lehet, hogy keresztnevük is volt, de eltitkolták. Mi is megmondtuk a nevünket, az elsőt is meg a másodikat is, aztán Todras megkérte Juliant, hogy betűzze a vezetéknevét. Ez meg is történt, Nyswander pedig mindent följegyzett egy szamárfüles kis noteszba. Todras megkérdezte Juliant, hogyan szokták becézni, mire Julian azt válaszolta, sehogyan.

– Nos, csak a rend kedvéért – mondta Todras. Úgy látszott, kettőjük közül már természeténél fogva is ő a vezető, a támadó egység, aki szabaddá teszi az utat Nyswander előtt, hogy az keresztüldöcöghessen rajta. – Gondolom, hallotta, mi történt a főnökével, Miss Paar.

– A rádió mondott valamit.

– Hát igen, nos, attól tartok, ő el lesz foglalva egy darabig. Látom, bezárta a rendelőt. Körbetelefonált már, hogy lemondja az előjegyzéseket?

– A mai napra.

Azok ketten összenéztek.

– Talán az egész hónapra le kellene mondania – javasolta Nyswander.

– Vagy az egész évre.

– Igen, valóban úgy fest a dolog, hogy jó időbe belekerül.

– Talán jobb lenne, ha egészen bezárná a rendelőt – mondta Todras. Talán igen.

– És kereshetne magának egy másik munkahelyet is.

– Valakinél, aki beéri a válással, és visszariad a gyilkosságtól.

– Vagy, ha megöli a volt hitvesét, megtalálja a módját, hogyan ússza meg a dolgot. Ez az.

– Pontosan.

Valóban figyelemre méltó volt, ahogyan előtörtek kettejükből a mondatok. Mintha bohózatot próbálnának, mintha a premier előtt be akarnák mutatni egy kisebb közönség előtt. Rajtunk próbálták ki a bemelegítést, ki akarták hozni belőlünk, amit csak lehet.

Úgy látszik, Julian nem jött rá, hogy mindez csak ijesztgetés. Alsó ajka, melyen most kevesebb rúzs volt, mint általában, enyhén remegett. Szeme fátyolos volt. Én vagyok a fiúja, gondoltam, és ezt megpróbáltam belészuggerálni. Craig csak a főnöke. Az Isten szerelmére, nehogy Craignek nevezze.

– Nem tudom elhinni – mondta

– Csak higgye el, Miss Paar.

– Úgy van – visszhangozta Nyswander.

– De ő sohasem tenne ilyet.

– Sose lehet tudni – mondta Todras.

– Mindig be tudják csapni az embert az ilyenek – jegyezte meg Nyswander.

– De Sheldrake doktor nem tudna embert ölni!

– Nem egyszerűen embert ölt – mondta Todras.

– Különleges személyt ölt meg – mondta Nyswander.

– Nevezetesen a feleségét.

– Ez pedig elég különleges.

Julian összeráncolta a homlokát, és megint remegett a szája. Csodálattal kellett adóznom neki, hogyan tudja így alkalmazni ezt a szájremegést. Lehet, hogy valódi volt, talán nem is tudott róla, mindenesetre igen hatásos jelenet lett belőle. Talán Peóriát nem kábítaná el úgy, mint Todrast és Nyswandert, de a célját elérte.

– Olyan jól lehet vele dolgozni – mondta.

– Régóta dolgozik nála, Miss Paar?

– Eléggé. Berniével is itt találkoztam. Mr. Rhodenbarral.

– A doktornál ismerte meg Mr. Rhodenbarrt?

A lány bólintott. – A doktor betege. Itt ismertük meg egymást, aztán elkezdtünk együtt járni.

– Föltételezem, hogy ma reggelre volt előjegyezve. Ugye, Mr. Rhodenbarr?

Ez nem volt igaz. Csábító lehetőség, de nem igaz, ha megnézik az előjegyzési naplót, ők is rájönnek. Miért mondjak egy nyilvánvaló hazugságot, ha egy kevésbé nyilvánvaló is megteszi?

– Nem – mondtam. Miss Paar hívott fel, én pedig éppen át tudtam jönni, hogy megnyugtassam. Ideges volt, és nem akart egyedül maradni.

Egymásra néztek, bólintottak, Nyswander írt valamit a noteszba. Talán az időpontot meg a hőmérsékletet.

– Mr. Rhodenbarr, gondolom, régóta betege a doktornak?

– Már jó néhány éve.

– Ismerte a volt feleségét?

Nos, hivatalosan sohasem mutattak be neki.

– Nem – mondtam. – Azt hiszem, nem ismertem.

– Ugye, az asszisztensnője volt, mielőtt összeházasodtak?

– Igen – felelte Julian. Azok ketten rábámultak. Erre én megjegyeztem:

– Úgy hallottam, Mrs. Sheldrake abbahagyta a munkát, amikor férjhez ment a munkaadójához. Mire én a doktor betege lettem, már nem dolgozott a rendelőben.

– Jó üzlet – mondta Nyswander. – Férjhez megy a főnökéhez, jobb, mint amikor valaki feleségül veszi a főnöke lányát.

– Feltéve, hogy nem öli meg a főnök – szúrta közbe Todras.

Ilyeténképpen csordogált a társalgás. Néha közbeszúrtam egy-egy puhatolózó kérdést, ami alkalmas volt rá, hogy Smith & Dale-féle akasztófahumorral válaszoljanak, és közben itt-ott sikerült elcsípnem valami konkrétumot.

Ad egy: az orvosszakértő megállapította, hogy a halál éjfél és hajnali egy óra között állt be. Önök is tudják, én is tudom, hogy Crystal Sheldrake 10.49-kor, azaz tizenegy perccel tizenegy előtt halt meg, de nem találtam rá módot, hogy tájékoztassam őket.

Ad kettő: erőszakos behatolásnak nem volt nyoma, semmi jele, hogy elvittek volna valamit a lakásból, minden arra utal, hogy Crystal maga engedte be a gyilkosát. Minthogy eléggé lengén volt öltözve, még a fürdősapka is a fején volt, logikus a feltételezés, hogy a gyilkos legalábbis közeli ismerőse volt.

Itt nincs vita. Persze hogy nyoma sincs erőszakos behatolásnak, hiszen én sohasem hagyok nyomot magam után, mikor egy zárral bűvészkedem. A betörésnek csak azért nincs nyoma, mert nem volt felfordulás, összevissza túrt fiókok, semmi olyan jel, amit egy amatőr vagy egy kapkodó profi hagyna maga után. Akárki ölte is meg Crystalt, lehet, hogy úgy hagyta volna a lakást, mintha a pokol ördögei laktak volna benne egy hónapig, ha én meg nem könnyítem a dolgát azzal, hogy látogatása előtt egybegyűjtöm és összecsomagolom számára a szajrét. Istenem, ez fáj.

Ad három: Craig nem tudott számot adni arról, mit csinált, mialatt a volt feleségét meggyilkolták. Talán megemlítette, hogy Juliannel vacsorázott, de a hír láthatólag nem jutott el Todras & Nyswanderig. Természetesen eljut majd hozzájuk, sőt előbb-utóbb azt is megtudják, hogy Julian a főnöke barátnője, én pedig csupán a kedves öreg betörő vagyok. Mindez előbb-utóbb bonyodalmat fog okozni, bosszúságot meg kellemetlenséget. De most még nem, hála az égnek. Ez idő szerint Craig azt mondta nekik, hogy egy csendes estét töltött otthon. Sokan számtalan csendes estét töltenek otthon, csakhogy ezt a legnehezebb bizonyítani.

Ad négy: valaki, gondolom, valamelyik szomszéd, látta, hogy egy férfi – akire ráillik Craig személyleírása – távozott a gramercybeli épületből az idő tájt, mikor a gyilkosságot a feltevések szerint elkövették. Nem tudnám megmondani, pontosan mikor látták az illetőt, sem azt, hogy pusztán az épületből látták-e távozni vagy magából a lakásból, azt sem, hogy ki látta, és mennyire volt biztos a tanú az időpontban és a személy azonosságában. Bárki kiszúrhatta akár azt a férfit, aki szeretkezett Crystallel, akár azt, aki megölte, sőt akár magát Bernard Rhodenbarrt, aki, miután a szajrénak lába kelt, gyorsan takarodót fújt.

Akár maga Craig is lehetett volna. A gyilkosról csak annyit tudtam, hogy két lába van, és nem beszél sokat. Ha Gary Cooper még élne, akár ő is elkövethette volna. Talán Marcel Marceau volt. Talán Craig követte el, tőle szokatlanul csendesen.

– Kíváncsi vagyok, bemehetnénk-e a rendelőbe – mondta Todras. Amikor Julian elmagyarázta, hogy éppen ott vagyunk, mármint a rendelőben, így szólt: – Nos, lehet, hogy nem tudom, mi a neve. A szobába, ahol a doktor a munkáját végzi.

– Nem értem.

– Ahol az a hátradőlő szék van – tette hozzá Nyswander.

– Meg az összes fúró.

– Meg a többi műszer, a hosszú nyelű kis tükrök, meg amivel az ember ínye alól kipiszkálják a trutymót.

– Hát igen – szólalt meg Todras, mosolyogva az emlékein. Nagy fogai voltak, egyenesek és fehérek, mint a hó, amikor Vencel király kinézett az ablakon. (Ez nem pontosan így van, de biztosan értik, mire gondolok.) Egymástól távol ülő szemei úgy csillogtak a mosoly fényében, mint a fényszóró sugárnyalábja. – Meg az a szörcsögő, ami elszívja a nyálat. Ne feledkezzünk meg a szörcsögőről.

– Az Szomjas Úr lesz – mondtam.

– Micsoda?

Julian bevezetett bennünket abba a szobába, ahol Craig a mesterségét űzte, megoldotta az emberek problémáit, és felvértezte őket a rágós marhahús és a nugátos csokoládé elleni harcra. A két zsaru kellemesen elszórakozott, előre-hátra billentették a széket, majd Kronkheit doktort játszva ijesztgették egymást a fúróval, aztán elkomolyodtak, és kinyitották a műszeres szekrény fiókját.

– Igen, ezek itt érdekesek – mondta a kis Nyswander, kartávolságnyira tartva magától egy undok kis tűt. – Ez mi is?

Julian elmagyarázta, hogy ez egy tű, amivel a fogkövet vakarják le a fogról. Nyswander bólintott, azután kijelentette, hogy ez bizonyára nagyon fontos művelet. Életbevágóan fontos, mondta Julian, egyébként az ember fertőzést kap, meg csontkopást, meg foggyökérhártya-gyulladást, végül pedig fog nélkül marad.

– Az emberek azt hiszik, a lyukas fog a nagy baj – magyarázta –, pedig lehet, hogy valakinek teljesen épek a fogai, mégis mind kipotyog a fogíny miatt.

– A fogai gyönyörűek – mondta Todras kedélyesen –, de attól tartok, ki kell húznom az ínyét.

Most az egyszer mindannyian nevettünk. Nyswander és Todras a műszereket kezdte emelgetni, tudni akarták, melyik mire való. Az egyik valamilyen tű, a másik egy fogorvosi szike, se szeri, se száma nem volt a műszereknek, nevüket és rendeltetésüket azonban szerencsére sikerült elfelejtenem.

– Ezek a vacakok – mondta Todras – alapjában véve egyformák, ugye? Mintha mindegyik egy készlet egy darabja lenne, de ahelyett hogy egy dobozban vagy egy tokban lennének, hogy látná az ember, megvan-e mind, csak a fiókban sorakoznak. A doki készletben veszi őket?

– Lehet készletben is venni.

– Ő úgy vette?

Julian vállat vont. – Nem tudom. Jóval azelőtt szerelte fel a rendelőt, hogy én idejöttem. Természetesen külön is be lehet szerezni az egyes darabokat. Igaz, hogy jó minőségű acélból készülnek, de mindig történhet baleset. A tű leesik, és elgörbül. A szike kicsorbul. Különben is, mindegyik műszerből többnek kell kéznél lennie, mert jó munkát csak jó szerszámmal lehet végezni. Én higiénikus vagyok, nem foglalkozom a papírmunkával, de tudom, hogy időnként újra kell rendelnünk egyes darabokat.

– De hiszen mind egyformák – mondta Nyswander.

– Ó, talán ez a látszat, de minden tűnek más egy kicsit a hegye, vagy…

Elhallgatott, mert Nyswander a fejét rázta. Végül mégis Todras szólalt meg:

– Mindegyiknek hatszögletű nyele van – mondta, és hozzátette: – Úgy érti, hogy mindet ugyanaz a cég gyártja.

– Ó, igen, így igaz.

– Ki a gyártó cég, Miss Paar? Nem tudja véletlenül?

– Celniker Fogászati és Szemészeti Kellékek.

– Nem betűzné, Miss Paar?

Julian betűzte, Nyswander pedig írt valamit a noteszébe. Benyomta a tollat, lapozott egyet. Eközben Todras kihúzta a zsebéből hatalmas kezét, kinyitotta, és megmutatta a benne levő fogorvosi műszert. Úgy láttam, pontosan olyan, mint az, amelyiket Julian fogorvosi szikeként azonosított. Valamikor nekem is volt egy hasonló késem, persze sokkal rosszabb minőségű. Kamaszkoromban volt egy késkészletem, ahhoz tartozott, de félresikerült példány volt, szárnyatlan madarakat szoktam vele faragni fából.

– Felismeri ezt, Miss Paar?

– Ez egy fogorvosi szike. Miért?

– A maguké?

– Nem tudom. Lehetséges.

– Nem tudná megmondani véletlenül, hány ilyet tart a doki a keze ügyében?

– Fogalmam sincs. Kétségtelenül jó néhányat.

– Mikor elmegy a rendelőből a doki, magával szokta vinni őket?

– Ugyan minek?

Ismét jelentőségteljesnek szánt pillantást vetettek egymásra.

– Ezt itt Crystal Sheldrake lakásán találtuk – mondta Todras.

– Valójában egy másik zsaru találta. A többes szám első személy az intézményre utal.

– Valójában magában Crystal Sheldrake-ben találtuk.

– Valójában a szívében volt.

– Valójában – mondta Todras (de lehet, hogy Nyswander volt) – ettől aztán megalszik a vér, vagy nem? Úgy látom, nyakig benne van a szarban a főnöke.

Ez a kijelentés megrázta Juliant. Nekem vagy számomra az egész nem jelentett semmit, minthogy én már láttam a hatszögletű nyelet Crystal mellei között ágaskodni, amikor a pulzusát keresgéltem – ügyetlenül és értelmetlenül. Többé-kevésbé meg voltam győződve arról, hogy Craignek fogják tulajdonítani, még játszottam is a gondolattal, hogy magammal viszem.

Rengeteg okom volt azonban arra, hogy ne tegyem. A legkézenfekvőbb az volt, hogy amilyen szerencsém van, zsebre vágom a halált okozó szerszámot, és egyenesen belesétálok egy zsaru karjaiba. Az is elég rossz, ha betörőszerszámok vannak az embernél, amikor elkapják. Ha viszont gyilkos szerszámokat szállít, igazán nem remélhet túl sok jót.

Emellett, az én okoskodásom szerint, a szike éppen azt bizonyította, hogy Craig ártatlan, nem ő a tettes, valaki kiagyalt egy eléggé ostoba koholmányt. Miért használna Craig fogorvosi szikét,ha meg akarná ölni a feleségét, hiszen tudnia kell, hogy attól rögtön gyanúba keveredik. De ha már annyira ízléstelen és ostoba, hogy megteszi, miért hagyná ott az ágaskodó szikét, ahelyett hogy kihúzná és magával vinné. Akármilyen szálon indultak is el, előbb-utóbb a zsaruknak is el kell tűnődniük mindezen, míg, ha én eltávolítottam volna a szikét, a kiváló laborosok pedig bebizonyították volna, hogy a seb fogorvosi szikétől származik, nos, akkor Craig igazán szorult helyzetben lenne. így hát otthagytam a szikét, most pedig minden tőlem telhetőt megtettem, hogy olyan benyomást keltsek, mintha most látnám először.

– Nahát – mondtam, és eltátottam a számat. – Ez a gyilkos fegyver?

– Mérget vehet rá – felelte Todras.

– Pontosan a szívébe mártották – tette hozzá Nyswander. – Úgy van, ez a gyilkos fegyver.

– Biztosan rögtön beállt a halál.

– Alig vérzett. Nem volt sok teketória.

– Nahát – mondtam.

Julian a hisztéria határán volt, reméltem, hogy azért nem viszi túlzásba. Logikus, hogy megrázza a gondolat, hogy gyilkosságot követett el a főnöke, de ha kapcsolatuk nem volt szorosabb, mint egy fogorvos és az asszisztense között lenni szokott, határt kell szabnia a megrázkódtatásának.

– Egyszerűen nem tudom elhinni – mondta. Kinyújtotta a kezét, hogy megérintse a szikét, de az utolsó pillanatban visszahúzta, ujjai épp hogy csak elkerülték a csillogó fémet. Todras arcán gonosz mosoly jelent meg, és visszadugta a szikét a zsebébe, Nyswander pedig egy vastag barna borítékot húzott elő zakója belső zsebéből, és hozzálátott, hogy szikéket gyűjtsön a műszeres tálcáról. Négyet vagy ötöt beletett a borítékba, végignyalta, leragasztotta, és ráírt valamit a külsejére.

Julian megkérdezte, mit csinál.

– Bizonyíték – mondta a zsaru. – Az államügyész meg akarja mutatni, hogy a doki szikéinek mérete és formája ugyanolyan, mint a gyilkos fegyveré. Jól megnézte, Miss Paar?

Talán van rajta valami, egy kis csorbulás vagy karcolás, amiről felismerné.

– Megnéztem. De nem tudom azonosítani, ha erre gondol. Mind egyforma.

– Talán észrevenne valamit, ha tüzetesen megvizsgálná. Todras, hadd nézze meg Miss Paar még egyszer, jó?

Julian nem nagyon akarta megnézni. De erőt vett magán, beható pillantást vetett a szikére, aztán kijelentette, hogy nincs semmi nyom, semmi különleges ismertető jel a műszeren, ugyanolyan, mint azok, amelyeket a rendelőben használnak. De, tette hozzá, az egész országban Celniker-szikéket használnak a fogorvosok, ha valaki átkutatná New York fogorvosi rendelőit, több ezret halászhatna elő, annyira elterjedtek.

Nyswander erre megjegyezte, hogy bizonyára így van, de csak egyetlen fogorvosnak lehetett ilyen világos indítéka arra hogy Crystal Sheldrake-et megölje.

– De hiszen szerette – mondta Julian. – Azt remélte, hogy felújítják a kapcsolatukat. Meggyőződésem, hogy mégmindig szerette.

A zsaruk egymásra néztek. Nem tudom, mi súghatta Juliannek, hogy ebbe az irányba kanyarodjék, a zsaruk mindenesetre kötelességtudóan követték, kérdezgették, hogy is kívánt Craig Crystallel kibékülni. Aztán, mivel a lány elég ügyesen rögtönzött, Todras kifogta a szelet a vitorlából, elmagyarázta, hogy így Craignek eggyel több oka volt a gyilkosságra.

– Vissza akart térni hozzá – mondta –, a nő pedig kirúgta, szerelemből ölte meg tehát.

– Minden ember megöli azt, amit szeret – visszhangozta Nyswander.

– A gyáva csókkal öl. A bátor karddal. A fogorvos pedig szikével.

– Ez igen – mondta Todras.

– Oscar Wilde.

– Ez tetszik nekem.

– Kivéve a fogorvost a szikével. Oscar Wilde sohasem mondott ilyet.

– Viccelsz.

– Csak magamnak magyarázom.

– Viccelsz.

– Mert annyira ideillik.

– Viccelsz.

Az hittem, Julian rögtön sikítani fog. Kis kezeit ökölbe szorította. Figyelmeztetni akartam, hogy maradjon nyugton, ez csak a szokásos komédia, legalább eltereli a figyelmüket a fontosabb dolgokról, egy perc múlva meghajolnak, és eltakarodnak a színpadról meg az életünkből, akkor majd mi is eljátszhatjuk a saját jelenetünket.

De azt hiszem, nem figyelt rám.

– Várjanak egy percet! – kiáltotta szenvedélyes hangon.

A zsaruk megfordultak, és döbbenten néztek rá.

– Csak egyetlen nyomorult kis percet várjanak! Honnan tudjam, hogy ezt a vacakot tényleg maguk hozták ide? Ezt a szikét. Nem láttam, hogy kivették volna a zsebükből. Lehet, hogy itt kapták fel valamelyik tálcáról, amikor másfelé néztem. Lehet, hogy igaz, amit a korrupt rendőrökről hallani. Hogy hamis vádakat koholnak, bizonyítékokat sikkasztanak el, és…

A zsaruk még mindig döbbenten néztek rá, ő azonban most kifogyott a szavakból. Nem mondhatnám, hogy túl korán. Nem most kívántam először életemben, bárcsak megállíthatnánk létünk égi magnetofonját, visszatekerhetnénk kicsit a szalagot, hogy más irányt szabhassunk a közelmúltnak.

Ez azonban lehetetlen, mint azt Omar Khajjam jóval a magnetofon előtt elmagyarázta. Az örökkéíró kéz ír, neki engedelmeskedett a kedves kis Julian, így hát nincs mit tenni.

– Ezt a fogorvosi szikét – mondta Todras, és ismét megmutatta. – Ezt a bizonyos szikét valóban nem Crystal Sheldrake mellében találtuk. A bizonyítékra vonatkozó szabályok és egyebek miatt nem hurcolhatjuk magunkkal a gyilkos fegyvert. Az igazi szike, amelyik a hölgyet kinyiffantotta, most a laboratóriumban van, cédula lóg rajta, a fehér köpenyes urak pedig azonosítják a vércsoportot, és elvégzik mindazt, ami a dolguk.

Julian egy szót sem szólt.

– Ezt a szikét, amit a társam mutatott – vetette közbe Nyswander –, útközben szereztük be a Celniker Szemészeti és Fogászati Kellékek boltjában. Tökéletes mása a gyilkos fegyvernek, tehát igen hasznos lehet, ha a nyomozás során magunknál tartjuk. A társam ezt nyugodtan zsebre teheti, és bármikor előveheti, ha kedve tartja. Ez nem bizonyíték, így nem lenne értelme elsikkasztani.

Todras kéjesen vigyorogva ismét eltüntette a szikét.

– Csak a kíváncsiság kedvéért – mondta. – Talán szeretné elmondani nekünk, hogyan töltötte az elmúlt estét, Miss Paar.

– Hogy én…

– Mit csinált tegnap este? Ha vissza tudna emlékezni.

– Tegnap este – mondta Julian. Pislogott, harapdálta az ajkát, esdekelve nézett rám. – Vacsoráztam – mondta.

– Egyedül?

– Velem – vetettem közbe. – Fölírják? Miért? Ugyebár, Julian nem gyanúsított? Azt hittem, egyértelműen dr. Sheldrake-et gyanúsítják.

– Úgy is van – mondta Todras.

– Csak a rend kedvéért – tette hozzá Nyswander. Sunyi pofája ravaszabbnak látszott, mint valaha. – Szóval együtt vacsoráztak?

– Úgy van. Mondd csak, drágám, mi is a neve annak az étteremnek?

– Belvedere. De…

– Belvedere. Rendben van. Úgy kilencig biztosan ott voltak.

– Felteszem, hogy utána egy csöndes estét töltöttek otthon.

– Julian igen – mondtam. – Én azonban a Garden felé vettem az irányt. Meg akartam nézni a bokszmeccset. Már elkezdődött, mire odaértem, de azért láttam három vagy négy menetet meg a főmérkőzést. Juliant nem érdekli a boksz.

– Nem szeretem az erőszakot – mondta Julian.

Úgy rémlett, Todras most felém közeledik, pedig meg se mozdult.

– Gondolom – mondta –, tudja bizonyítani, hogy a bokszmeccsen volt.

– Bizonyítani? Miért kellene bizonyítanom?

– Ó, csak a rend kedvéért, Mr. Rhodenbarr. Gondolom, egy barátjával ment.

– Nem, egyedül mentem.

– Igazán? De biztosan összefutott egy ismerősével?

– Elgondolkodtam. – Nos, a szokásos tömeg volt a szorító körül. A stricik, a kábítószeresek meg a szakemberek. Én csak drukker vagyok, nem ismerem igazán azokat az embereket, legfeljebb felismerem őket, ha találkozunk.

– Hm-hm.

– A mellettem ülő fickóval beszélgettünk a bokszolókról meg mindenről, de nem tudom a nevét, azt sem tudom, megismerném-e, ha látnám.

– Hm-hm.

– Mellesleg, miért kellene bizonyítanom, hol voltam?

– Csak a rend kedvéért – mondta Nyswander. – Szóval nem tudja…

– Ö – mondtam felvidulva. – A fenébe is, hátha nálam van a jegy. Nem emlékszem, hogy eldobtam volna. – Julianre néztem. – Ez a zakó volt rajtam tegnap este? Nos, azt hiszem, igen. Megeshet, hogy a szemétbe dobtam a jegyet, amikor lefekvés előtt kiürítettem a zsebeimet. Talán a lakásomon,van, a szemétkosárban. Nem hinném… nahát, itt van valami.

És, bámulatra méltó módon, egy narancssárga jegyet mutattam Nyswandernek, a tegnap esti bokszmeccsre szólt, a Madison Square Gardenbe. Mogorván megszemlélte, mielőtt átadta volna Todrasnak, aki mosolya ellenére semmivel sem látszott boldogabbnak.

A jegy lehűtötte a kedélyeket. Nem gyanúsítottak ők bennünket semmivel, tudták, hogy a gyilkos már a cellájában van, de Julian felbosszantotta őket, ezt akarták visszaadni. Visszatértek a nem a mi megfélemlítésünket célzó kérdésekhez, pontosították a dolgokat a noteszban, mielőtt továbbmennének. Most már elengedhettem magam, már amennyire elengedheti magát azember, míg ajtón belül vannak. Már éppen indulóban voltak, amikor Todras felemelte nagy kezét, nagy fejéhez nyúlt, és buzgón vakarózott.

– Rhodenbarr – mondta. – Bemard Rhodenbarr. Hol a fenében hallottam már ezt a nevet?

– Nahát – mondtam. – Nem tudom.

– Hol dolgozik, Bernie?

Megszólalt a figyelmeztető csengő. Ha elkezdik a keresztnevén szólítani az embert, azt jelenti, hogy bűnözőnek tartják. Míg Mr. Rhodenbarr vagyok, addig állampolgárnak tekintenek, de ha Bernie-nek szólítanak, ideje résen lenni. Nem hiszem, hogy Todras tudatosan mondta, amit mondott, de én hallottam, és kezdett elvékonyodni a jég a lábara alatt.

– A biztosítónál vagyok – mondtam. – Kölcsönkötvények, ingó– és ingatlanvagyon-biztosítás. Vagyontervezés, lényegében ezzel foglalkozom.

– Ez tény. Rhodenbarr, Rhodenbarr. Ismerem ezt a nevet.

– Nem tudom, honnan. Hacsak nem Bronxban nevelkedett.

– Honnan tudja?

A kiejtéséről, gondoltam. Aki úgy beszél, mint Penny Marshall a Laverne and Shirleyben, csak ott nőhetett fel. Hangosan azonban így szóltam:

– Melyik főiskolára járt?

– Miért?

– Melyik iskolába?

– A James Monroe-ba. Miért?

– Ez a magyarázat. Első év, angol. Nem emlékszik Miss Rhodenbarr-ra? Talán éppen ő volt az, aki Oscar Wilde-ot olvastatott magával.

– Angoltanár?

– Volt. Elment… ó, nem is tudom pontosan, hány éve. Kis öregasszony volt, a haja ezüstszürke, a modora tökéletes.

– Rokona?

– Apám nővére. Peg néni, de a tanítványainak csak Miss Margaret Rhodenbarr volt,

– Margaret Rhodenbarr.

– Úgy van.

Kinyitotta a noteszát, egy pillanatig azt hittem, bele akarja írni a nagynéném nevét, aztán beérte egy hatalmas vállrándítással, és eltette a noteszt.

– Biztosan így van – mondta. – Nagyon jellegzetes neve van, tudja? Megmarad az ember fejében, és csilingelni kezd. Lehet, hogy nem az ő osztályába jártam, csak a nevére emlékszem.

– Biztosan így van.

– Rájöhettem volna – mondta, miközben ajtót nyitott Nyswandernek. – Furcsa dolog az emlékezet. Ha az ember szabadjára engedi, előbb-utóbb előjönnek a dolgok.

7

Tíz vagy tizenöt perccel Todras és Nyswander távozása után együtt mentünk el a rendelőből, Julian meg én. A Hetedik Sugárút sarkán, egy kávéház előtt csatlakoztunk az ebédelni vágyók tömegéhez. Kávét és meleg sajtos szendvicset ettünk, a magamé mellett Julian szendvicsének a felét is meg kellett ennem.

– Crystal Sheldrake – mondtam, két harapás között. – Mit tudunk róla?

– Hogy halott.

– Meg hogy Craig exfelesége volt, és valaki megölte, de mit tudunk róla még?

– Mit változtat ez a helyzeten, Bernie?

– Nos, oka van annak, hogy megölték – mondtam. – Ha tudnánk az okot, megpróbálnánk kideríteni, ki tette.

– Mi fogjuk felderíteni a gyilkosságot?

Vállat vontam.

– Legalább csinálunk valamit.

Julian erősködött, hogy milyen izgalmas lenne, kék szeme vibrált a lehetőségtől. Eldöntötte, hogy mi leszünk Nick és Nora Charles vagy talán Mr. és Mrs. North, hajlamos volt rá, hogy összekeverje a két nyomozópárost. Tudni akarta, hogyan kezdünk hozzá, de én visszakanyarodtam Crystalhez.

– Utcanő volt, Bernie. Akárki megölhette.

– Csak Craig szavaiból tudjuk, hogy utcanő volt. A férfiak hajlamosak arra, hogy szigorú mércét állítsanak fel, ha a volt feleségükről van szó.

– Kocsmákban lógott, férfiakat szedett fel. Talán az egyik őrült volt.

– És történetesen fogorvosi szike volt a zsebében?

– Ó! – A lány felkapta a csészéjét, kortyintott a kávéból. – Talán fogorvos volt a fickó, akit felszedett, és… De nem hinném, hogy sok fogorvos hord szikét a zsebében.

– Csak azok, akik szabad óráikban gyilkos őrültet játszanak. De ha fogorvos ölte is meg, nem hagyta volna benne a szikét. Nem, inkább szándékosan elcsórt valaki egy szikét a rendelőből, hogy Craiget gyanúsítsák a gyilkossággal. Ez pedig azt jelenti, hogy nem valami idegen volt a gyilkos, és nem a pillanat szülte a gyilkosságot. Előre kitervelték, a gyilkos pedig olyasvalaki, aki részt vett Crystal Sheldrake életében.

– Hogyan?

– Jó kérdés. Nem kér még egy kis kávét?

– Nem. Bernie, hátha naplót vezetett Crystal. Írnak még naplót a nők?

– Honnan tudnám?

– Vagy találnánk egy halom szerelmes levelet. Valami gyanús dolgot, amiből megtudhatnánk, kivel volt. Ha be tudna törni a lakásába… mi a baj?

– Eső után köpönyeg.

– Micsoda?

– Egy lakásba csak addig lehet betörni mondtam –, míg meg nem őrnek benne valakit. Ha gyilkosság történik, akcióba lép a rendőrség. Lepecsételik az ajtókat és az ablakokat, sőt az is előfordul, hogy időnként bizonyos jeleket hagynak ott. És mindent felkutatnak, hátha ott felejtett valamit a gyilkos, így, ha volt is napló vagy szerelmes levél, és a gyilkosnak sem volt annyi lélekjelenléte, hogy magával vigye – mint a táskányi ékszert, gondoltam, némi nehezteléssel –, akkor is a zsaruknál van már. Mellesleg, én nem hinném, hogy volt napló vagy szerelmes levél.

– Miért?

– Azt hiszem, Crystal nem az a típus volt.

– Honnan tudhatná, milyen típus volt? Hiszen sohasem találkozott vele, nem?

Kikerültem a kérdést, mégpedig úgy, hogy elkaptam a pincérnő pillantását, és a szokásos módon írtam a levegőbe. Nem most tűnődtem el először azon, ki lehetett, aki feltalálta ezt a kis pantomimot, és hogyan tudta megértetni magát, amikor először alkalmazta. A monsieur a nénikém tollat kívánja talán? Eh bien? – mondhatta az első pincér, akivel szemben alkalmazta.

– Valahol biztosan van családja, nem? Kapcsolatba léphetne velük, iskolatársának adhatná ki magát – fordultam újra a lányhoz.

– Melyik iskolába járt? – kérdezte.

– Nem emlékszem, de az újságokból megtudhatja.

– Fiatalabb vagyok, mint ő volt. Nem járhattunk egy osztályba.

– Ugyan, senki sem fogja megkérdezni a korát. Túlságosan le lesznek sújtva a fájdalomtól. Egyébként telefonálhat is. Arra gondoltam, szimatolhatna egy kicsit Crystal életének főbb mozzanatai körül, hátha férfinevek is feltűnnek a képen. Biztosan volt egy vagy kettő vagy három barátja, ez lehetne a kiindulópont.

A lány elgondolkozott. Jött a pincérnő a számlával, elővettem a tárcámat, és fizettem. Julian homlokát ráncolta a nagy összpontosítástól, nem ajánlotta fel, hogy kifizeti a részét. Nos, ez így rendjén is volt. Végül is a fél szendvicsét én tüntettem el.

– Jól van – szólalt meg végül. – Megpróbálom.

– Csak telefonáljon pár helyre, meglátja, mi történik. Természetesen ne az igazi nevét adja meg. És jobban tenné, ha többnyire otthon tartózkodna, hátha Craig megpróbálja elérni magát. Nem tudom, ő maga telefonálhat-e, de az ügyvédje talán érintkezésbe lép magával.

– Magát hogyan tudom elérni, Bernie? – Lehet, hogy engem nehéz lesz elérni. Benne vagyok ugyan a telefonkönyvben, B. Rhodenbarr, Nyugati Hetvenegyedik utca, de nemigen szoktam otthon lenni. Majd én hívom fel magát. Benne van a száma a telefonkönyvben?

Nem volt benne. Julian a tárcájában matatott, majd egy kozmetikus névjegykártyájának a hátára felírta a címét meg a számát. Kilenc nappal ezelőttre volt előjegyezve, valami Keith nevű alakhoz. Nem tudom, miért, miért nem, de megőrizte a kártyát.

– És maga, Bernie? Maga mit fog csinálni?

– Keresek valakit.

– Kit?

– Nem tudom. De ha megtalálom, biztosan felismerem azt a nőt.

– Egy nőt? Miről fogja felismerni?

– Arról, hogy iszik – mondtam – egy igen rossz hírű kocsmában.

A kocsma neve Kórterem volt. Az asztalterítők tele voltak ápolónő-karikatúrákkal. Csak egyre emlékszem, egy faros Florence Nightingale-t ábrázolt, amint megkérdezi egy bandzsa sebésztől, mit csináljon a popsihőmérőkkel. A kifüggesztett itallap is különleges volt: Éter-Pezsgő, I-V Különlegesség, Post Mortem – mindegyik ital két vagy három dollárba került. A falakon ötletszerűen összeválogatott orvosi kellékek lógtak – vöröskeresztes kötések, sebészmaszkok meg hasonlók.

Mindezzel együtt úgy látszott, egyáltalán nem a kórházi embereket vonzza a hely. A kocsma egy téglahomlokzatú épület földszintjén volt, az Irving Square-en, néhány háztömb választotta el a Gramercytől, a Bellevue-től viszont túl messze volt ahhoz, hogy odacsábítsa a személyzetet. A vendégek köre láthatólag főleg a közelben lakó vagy dolgozó polgárokból állt. Frivol hely volt, de még elment. Ha frivolabb lett volna, elúszott volna az egész.

Frankie viszont minden bizonnyal elég komolyan ivott ahhoz, hogy horgonyt vessen a Kórterem zord valóságában. Egy koktél mindig komolyan megfontolandó ajánlat. Hétköznap, délután négykor pedig két koktélnál nincs komolyabb ajánlat.

Több kitérővel jutottam el a Kórteremig. Először benéztem a saját lakásomba, aztán eltaxiztam a Keleti Húszas utcákig, és megkezdtem körutamat. A Lexingtonon, egy kis ínyencboltban vettem egy icipici üveg import olívaolajat, elég kényszeredetten kinyitottam, felfordítottam, és a sarkonállva az utolsó cseppig kiittam. Olvastam, hogy nagy éjszakai ivászatok előtt így lehet kibélelni a jó öreg tamtamot. Mondhatom, kellemesebb élményben is volt már részem. Alighogy ezzel végeztem, járni kezdtem a kocsmákat. Jó pár lebujba betértem a Lexingtonon, aztán átvándoroltam a Harmadik sugárútra, majd visszakanyarodtam, végül rátaláltam a Kórteremhez vezető útra. Közben mindenütt megittam egy fehér boros fröccsöt, de mindenütt csak addig maradtam, míg megállapítottam, hogy senki sem akar Crystal Sheldrake-ről beszélni, összejöttem két fickóval, boldogan beszélgettek volna a baseballról, aztán egy öreg faszival, aki Texasról akart mesélni, de csak addig tartott a társalgás, míg fel nem tudtam szívódni.

Míg végül össze nem találkoztam Frankievel. Elég magas, göndör fekete hajú, szigorú arcú nő volt, a Kórteremben üldögélt, egy koktélt szopogatott, Virginiát szívott, miközben az “Egyet a babámnak” című dalt dúdolta, elég hamisan. Úgy saccoltam, egykorúak lehetünk, de az esti fényben sokkal öregebbnek látszott. A koktél teszi.

Rögtön tudtam, hogy jó helyen járok. Crystalnek való hely volt, Frankie is Crystalnek való volt. Odamentem a pulthoz, egy fröccsöt rendeltem a szomorú, másnaposnak látszó csapostól, majd megkérdeztem Frankie-t, foglalt-e a mellette levő hely. Ez tolakodás volt részemről – hisz csak két vendég volt a kocsmában, két ügynökféle úr, a gyufásdobozzal játszottak a másik sarokban. De ő nem bánta.

– Üdvözöllek a fedélzeten, testvér – mondta. – Addig ülhetsz mellettem, amíg csak akarsz. Feltéve, hogy nem vagy fogorvos, az Isten verje meg valamennyit.

– Aha!

Azután így folytatta:

– Majd én elmondom magának, milyen volt ő, Bernie, ő volt a só ezen a kibaszott földön, igen, az volt. De, a fenébe is, hát ismerte, nem?

– Évekkel ezelőtt.

– Évekkel ezelőtt, na jó. Mielőtt férjhez ment. Mielőtt férjhez ment ahhoz a foghúzó gyilkoshoz. Esküszöm az égre, soha többé nem megyek azokhoz a gazemberekhez. Azt se bánom, ha a számban rohad el az összes fogam. Pokolra velük, nem igaz?

– Igaz, Frankie.

– Úgy sincs mit rágnom. Pokolra az ételekkel, azt mondom. Ha nem ihatok, ételre sincs szükségem. Nem igaz?

– Igaz

– Crystal igazi hölgy volt. Igen, az volt. Kurva jó hölgy volt. Nem igaz?

– Hétszentség.

– De az ám! – Ujjaival a csapos felé bökött. – Rodge – mondta. – Roger drágám, kérek még egyet, vagy legyen inkább tiszta konyak, és créme de menthe-tel hűtse, jó? Már kezdek olyan ízt érezni, mint a Lavorise, és nem akarom, hogy bármi is a fogorvosokra emlékeztessen. Megértette?

– Megértettem – mondta Roger, elvette a poharát, és előszedett egy tiszta poharat. Konyak, igaz? Konyak, jéggel?

– Konyak, jég nélkül. A jég árt a gyomornak. Az ereket is összehúzza, a vénákat meg az artériákat. A créme de menthe pedig cukorbajt okoz. Óvakodnom kellene a koktéltól, de ez a vesztem. Bernie, csak nem akar egész éjjel fröccsöt inni?

– Miért ne?

– Először is, a szóda rosszat tesz. A buborékok bejutnak a vérerekbe, és keszonbetegséget kap, mint a keszonmunkások, ha nem mennek keresztül a dekompressziós kamrán. Ez közismert tény.

– Sose hallottam róla, Frankie.

– Nos, most már tudja. A bor meg lebontja a vérét. Szőlőből csinálják, és a szőlőben levő enzimektől csavarodik be az ember.

– A konyakot is szőlőből csinálják.

Rám nézett. – Igaz – mondta –, de lepárolják. Attól megtisztul

– Nahát.

– Váljon meg a fröccstől, mielőtt még tönkreteszi az egészségét. Igyon valami mást.

– Akkor talán egy pohár vizet. Láthatólag elborzadt.

– Vizet? Ebben a városban? Látta már nagyításban, mi folyik New York Cityben a csapból? Istenem, a New York-i vízben látni lehet azokat a kibaszott mikroszkopikus férgeket. Ha alkohol nélkül issza a vizet, csak előidézi a bajt.

– Nahát.

– Hadd nézzem meg jobban, Bernie. – Világosbarna, szürkés árnyalatú szeme küszködve összpontosított rám. – Skót whisky – mondta ellentmondást nem tűrő hangon. – Cutty, jéggel. Rodge, édesem, hozzon ide Bernie-nek egy Cutty Sarkot, jéggel. – Ezt nem ismerem, Frankie.

– Jézusom – mondta. – Fogja be a száját, és igya meg. Talán egy pohár meleg vizet akar inni Crystal emlékére? Mi maga, őrült? Fogja csak be a száját, és igya meg a skót whiskyjét.

– Nézze csak Dennist – mondta Frankie. – Dennis meg volt őrülve Crystalért. Ugye, Dennis?

– Első osztályú tyúk volt – mondta Dennis.

– Mindenki szerette, nem igaz?

– Kivilágosodott a lebuj, mikor belépett az ajtón – mondta Dennis.

– Nem vitás. Most pedig hullább a hullánál, nem borzasztó? A férj volt, ugye?

– Egy fogorvos.

– Mit csinált, lelőtte?

– Leszúrta.

– A rohadék – mondta Dennis.

Frankie unszolására két vagy három pohárral hamarabb távoztunk a Kórteremből, és befordultunk “Joan Kocsmájá”-ba – egy kisebb és rosszabbul világított csehóba –, itt futottunk össze Denisszel, egy erős testalkatú férfiúval. Parkolóház-tulajdonos volt a Harmadik sugárúton. Dennis ír whiskyt ivott, kísérőként kis pohár sört rendelt. Frankie a konyaknál maradt, én pedig szófogadóan hörpölgettem a Cutty Sarkot. Egyáltalán nem voltam meggyőződve arról, hogy bölcsen cselekszem, de minden egyes pohár után több értelmét láttam a dolognak. Emlékeztettem magam a korábban felhajtott kis üveg olívaolajra. Úgy képzeltem, olajbevonat képződött a gyomromban, így a Cutty Sark nem tud felszívódni. Egyik pohár a másik után – lecsúszik a torkomon, kiolajozott gyomromba jut, majd innen a beleimbe sodródik, mielőtt még kárt tehetne.

Ennek ellenére úgy tűnt, a vérkeringésembe is bejutott valamicske alkohol.

– Még egy rundot – szólalt meg Dennis jószívűen. – És igyon valamit maga is, Jimbo. Még egy konyakot Frankie-nek, Bernie barátomnak pedig egy Cuttyt.

– Nem… nekem ne…

– Hallod-e, Bernie, most én fizetek. És ha Dennis fizet, mindenki iszik.

Dennis tehát fizetett, és mindenki ivott.

– Bernie, szeretném bemutatni Charlie-nak és Hildának. Ez itt Bernie – mondta a Tyúkfogban Frankie.

– Jack a nevem – helyesbített Charlie. – Frankie-nek az a rögeszméje, hogy engem Charlie-nak hívnak. Tudhatnád, hogy Jack a nevem.

– Menj a francba – mondta Frankie. – Nem mindegy az?

– Örülök, hogy találkoztunk, Bernie. Biztosítási ügynök, mint mindenki, ugye? – kérdezte a Hilda nevezetű nő.

– Nem is kibaszott fogorvos – mondta Frankie.

– Betörő vagyok – szólalt meg bennem a hat vagy hét Cutty Sark.

– Micsoda?

– Macskatolvaj.

– Elhiheted – mondta valaki. Gondolom, Jack vagy Charlie. Lehet, hogy Dennis.

– Mit csinál velük? – tudakolta Hilda.

– Mikkel?

– A macskákkal.

– Váltságdíjat kér értük.

– Lehet így pénzt szerezni?

– Jézusom, még hogy lehet-e pénzt szerezni a cicababákkal!

– Ó, te szörnyeteg – mondta Hilda, láthatólag felvidulva. – Rémes alak vagy.

– De komolyan – mondta Charlie-Jack. – Mit csinál, Bernie?

– A biztosítónál vagyok – mondtam.

– Borzasztó.

– Hála Istennek, az exférjem könyvelő volt – mondta Hilda. – Sose hittem volna, hogy valaha is kiejtek a számon effélét, de figyeljenek csak. Attól sohasem kell tartani, hogy egy könyvelő megöli az embert.

– Nem tudom – mondta Dennis. – Nekem az a tapasztalatom, hogy halálra nikkelezik az embert, vagy aprópénzt csinálnak belőle.

– De nem szúrják le.

– A szúrás jobb. Egyszer és mindenkorra vége ennek az egész francnak. Ha valaki a parkolóházat nézi, azt hiszi, csak folyik befelé a pénz mindennap. Nem látja az örökös fejfájást. A fickók, akiket fel tudok fogadni, összekarcolják a sárhányót, aztán hallgathatok, elhihetik. Senki sem tudja, mekkora idegbaj egy parkolóház.

Hilda a karjára tette a kezét. – Azt hiszik, könnyen jutott hozzá – mondta. – De nem olyan egyszerű ez, Dennis.

– Szent igaz. Aztán csodálkoznak, hogy iszik az ember. Egy olyan üzlettel, mint az enyém, meg egy olyan feleséggel, nem csoda, hogy szükségem van egy kis kikapcsolódásra, ha véget ér egy nap.

– Klassz srác maga, Dennis.

Elnézést kértem, hogy telefonálnom kell, de mire a telefonhoz értem, elfelejtettem, kit szándékoztam felhívni. Helyette bementem a férfimosdóba. Rengeteg női név és telefonszám volt felírva a kagyló fölé, de a Crystalét nem találtam. Azon morfondíroztam, hogy feltárcsázom valamelyik számot, csak hogy lássam, mi történik. Aztán úgy döntöttem, józan embernek eszébe sem jutna ilyesmi.

Amikor visszatértem, Charlie-Jack újabb rundot rendelt.

– Majdnem megfeledkeztünk magáról – mondta. – Cutty jéggel, ugye?

– Hm – feleltem.

– Hé, Bernie – szólt Frankie. – Csak nincs rosszul? Elég rossz színben van.

– Az olívaolaj.

– Mi?

– Semmi – mondtam, és az italomért nyúltam.

8

Egy sereg kocsma, egy sereg ember meg egy sereg beszélgetés kóválygott a tudatomban. Ha már itt tartunk, maga a tudatom is kóválygott. Hol elszürkült, hol megvilágosodott, mintha ködben autóznék.

Aztán egyszer csak észrevettem, hogy sétálok, először voltam egyedül azon az estén. Végül is elvesztettem Frankie-t, aki a Kórterem óta állandóan velem volt. Sétáltam, aztán ott volt előttem a Gramercy Park. Odamentem a vaskapuhoz, és nekidőltem. Nem támaszt kerestem kifejezetten, de jó ötletnek látszott.

A park néptelen volt, legalábbis úgy láttam, Arra gondoltam, feltöröm a zárat, és bemegyek. Nehéz tárgy vagy feszítővas nem volt nálam, de a megszokott álkulcsaim nálam voltak, ez elég ahhoz, hogy ha bejutok, mentesüljek a kutyáktól és az idegenektől. Elnyúlhatnék egy kényelmes zöld padon, becsukhatnám a szememet, és számlálhatnám a jégkockák közt vitorlázó Cuttykat, csak idő kérdése, hogy… mi is?

Hogy minden valószínűség szerint, letartóztassanak. Rossz szemmel nézik a Gramercy Parkban csavargó alakokat. Elítélik őket.

Továbbra is a kaput markolásztam, de úgy rémlett, mintha himbálózna, bár tudtam, hogy nem himbálózhat. Egy kocogó futott – vagy egy futó kocogott – arra, ahogy tetszik: Talán ugyanaz volt, aki a park körül futott vagy kocogott, amikor Miss Hogyishívjákkal beszélgettem. Taylor? Tyler? Mindegy. Mindegy az is, ugyanaz volt-e a kocogó vagy nem. Mit is mondott az öreglány a kocogókról? – Semmi sem tesz jót, ami ilyen nevetségesnek hat.

Ezen elgondolkodtam, aztán arra gondoltam, valószínűleg én magam is elég nevetségesen nézek ki, amint ilyen elszántan csüggök a vaskapun. Míg ezen elmélkedtem, a kocogó újra odaért, vászoncipős lába tappogott a betonon. Nem tartott soká, míg körbefutotta a parkot, ugye? Vagy ez egy másik kocogó volt? Vagy történt valami az időérzékemmel?

Néztem, ahogy elkocog. – Csak így tovább – mondtam, hogy hangosan-e vagy sem, azt, attól tartok, sohasem fogom megtudni. – Csak ne az utcán, nehogy megijessze a lovakat.

Azután egy taxiban ültem, és bizonyára megadtam a címemet a vezetőnek, mert a következő dolog, amire emlékszem, az, hogy egy közlekedési lámpánál várakozunk a West End sugárúton, egy utcányira a lakásomtól.

– Itt jó is lesz – mondtam a sofőrnek. – Innen gyalog megyek. Jót tesz majd a friss levegő.

– Persze – mondta. – Azt elhiszem. Fizettem, borravalót is adtam, elnéztem, amint továbbhajt, közben állandóan azon járt az eszem, milyen frappáns választ adhattam volna neki. Végül úgy döntöttem, az lett volna a legjobb, ha rákiáltok – Csakugyan? –, de aztán azt mondtam magamban, már több utcányira van innen, nem valószínű hát, hogy elérném a kívánt hatást. Többször is feltöltöttem a tüdőmet a viszonylag friss levegővel, és elindultam észak felé.

Ocsmányul éreztem magam, tele voltam szesszel, amit meg se akartam inni, agyam tompa, testem roskatag, kedélyállapotom pocsék volt. De hazafelé tartottam, a saját pályámra, a hazatérésben pedig mindig van valami jó, még akkor is, ha az otthon nem egyéb, mint két méregdrága szoba, magányosok számára. Most már legalább tudtam, hol vagyok. A Hetvenegyedik utca és a West End sarkán állhattam, felismertem, amit láttam.

Felismertem például a sarki kávéházat. Felismertem a bamba dán dogot meg a fiatalembert, aki sétáltatta – vagy inkább az állat sétáltatta őt. Az út túloldalán felismertem a szomszédasszonyomat, Mrs. Hescht, szája sarkában ott füstölgött az elmaradhatatlan cigaretta, kezében egy szendvics – a csemegében vette – és egy Daily News – ezt a Hetvenegyedik utca sarkán vette az újságosnál –, amint elhaladt a házfelügyelő mellett. Felismertem a házfelügyelőt is, az őrült Félixet, aki egész életében keményen próbálkozott, hogy megfeleljen a vörösesbarna egyenruha és a túlméretezett szakáll megszabta kettős szabványnak. És felismertem a Félixszel komoly beszélgetést folytató szegény, de nem éppen becsületes zsarut, Ray Kirschmannt is, akinek útjai oly sokszor keresztezték az enyémet. A ház bejárata mellett pedig felismertem a fiatal párt, úgy néztek ki, mintha a nap huszonnégy órájából húsz órán át a panamai legelőkön szobroznának. Rézsűt szemben, az utca túloldalán…

Várjunk csak egy kicsit!

Megint Ray Kirschmannre néztem. Semmi kétség, ő az, a jó öreg Ray, de mi az ördögöt keres a mi kapualjunkban a házfelügyelőmmel társalogva?

Agyamban kezdett felszakadozni a pókhálók tömege. Nem józanodtam ki egyből, de nyilván úgy éreztem, mintha így történt volna. Egy pillanatig csöndesen álldogáltam, megpróbáltam kitalálni, mi történhet, aztán rájöttem, jobb, ha akkor tűnődöm ilyesmin, ha időm van rá. Most pedig nem volt. Visszafelé indultam a járdán, az árnyék oltalmában, visszapillantottam, hogy biztos legyek benne, Ray nem vett észre, majd keletnek fordultam a Hetvenegyedik utcán, szorosan a fal mellett maradtam, és még jó néhányszor visszapillantottam, nincs-e más zsaru is a közelben, aztán figyelmeztettem magam, hogy ez az örökös hátranézegetés gyanússá tehet, ám e felismerés ellenére továbbra is állandóan hátranézegettem, míg végül beleléptem valamibe, amit a peckesen ügető dán dog vagy valamelyik társa emlékül a járdán hagyott. Kimondtam a négybetűs szót, pontos leírását adva annak, amibe beleléptem. Letöröltem a lábam, és továbbmentem a Broadway felé, jött egy taxi, odaintettem.

– Hová?

– Nem tudom – mondtam. – Menjünk a belváros felé, majd eszembe jut.

A sofőr mondott valamit, de úgy éreztem, nem kell odafigyelnem, aztán előhalásztam atárcámat, és sikerült megtalálnom azt a kártyát, amit Julian adott.

– Előjegyzés Keithhez – mondtam. – De mire jó ez? Majdnem két héttel ezelőtt volt.

– Jól van, hapsikám? – kérdezte a pilóta.

– Nem – feleltem. Megfordítottam a kártyát, és rosszallóan néztem, mi van ráírva. – RH7-1802 – olvastam. – Próbáljuk meg, jó? Vigyen oda!

– Hapsikám! He?

– Ez egy telefonszám!

– Igazán?

– Rhinelander 7-et jelent. Az én telefonszámom csak számokból áll, de még mindig van betűből és számból álló telefonszám. Én is úgy gondolom, így előkelőbb.

– Egyetértünk.

– De én nem tudom magát elvinni egy telefonszámra.

– Itt van alatta a cím is – mondtam hunyorogva. – Pontosan alatta, – Nem tettem hozzá, hogy a betűk összevissza tekeregnek a szemem előtt.

– Fölolvasná nekem is? Rögtön – mondtam –, épp arra készülök.

Julian egy frissen tatarozott, téglahomlokzatú házban lakott, a Keleti Nyolcvannégyedig utcában, éppen másfél háznyira a folyótól. Megtaláltam a csengőt, csengettem, nem gondoltam, hogy történik valami, de mialatt arra készülődtem, hogy beeresszem magam,megkérdezte a kaputelefonon, hogy ki az. Megmondtam a nevem, mire a kapu berregve kinyílt. Három emeletet másztam meg, aztán láttam, hogy a lány az ajtóban vár, kék bársonyköntösben, szigorú tekintettel.

– Bernie? Jól van? – kérdezte.

– Nem.

– Úgy néz ki, mintha… Azt mondta, nincs jól? Mi a baj?

– Részeg vagyok – feleltem. Julian félrehúzódott, én meg bementem mellette a kis garzonlakásba. A dívány, amelyet ágynak használt, arról tanúskodott, hogy nyilván most kelt fel a csengetésre.

– Részeg?

– Részeg vagyok – ismertem el. – Ittam olívaolajat meg fehér bort, meg szódat meg skót whiskyt meg jeget. A szódavíztől keszonbetegséget kaptam, a jég pedig kikezdte a gyomromat.

– A jég…?

– Kikezdte a gyomromat. Az ereket is összehúzza, a vénákat meg az artériákat. A créme de menthe-től cukorbajt lehet kapni, de, a fenébe is, attól tartózkodtam. – Levettem a nyakkendőmet, összegöngyöltem, és a zsebembe tettem. Levettem a zakómat, és egy szék hátára tettem. – Azt nem tudom, hogy az olívaolaj mit okoz, de nem hinném, hogy jó ötlet volt.

– Mit csinál?

– Levetkőzöm – mondtam. – Mi mást csinálnék? Sok mindent megtudtam Crystalről. Remélem, reggel majd eszembe jut. Most biztosan nem tudnék visszaemlékezni.

– Leveszi a nadrágját?

– Hát persze. A franc egye meg, jobb lenne, ha először a cipőmet venném le. Általában be szoktam tartani a helyes sorrendet, de ma éjjel rohadt állapotban vagyok. A bor szőlőből készül, megmérgezi a vért. A konyakot lepárolják, attól megtisztul.

– Bernie, a cipője…

– Tudom – mondtam. – Egy zsarut láttam a házunk kapujában, és valami annál is rosszabbat a cipőmön. Tudok mindent.

– Bernie…

Lefeküdtem. Csak egy párna volt. Magamhoz húztam, rátettem a fejem, a fejemre húztam a takarót, becsuktam a szemem, és kizártam a külvilágot.

9

Hat-hét órai alvás, a negyedik aszpirin és a harmadik csésze kávé után kezdett felszakadozni és eloszlani a köd. Julianre pillantottam, a hintaszékben ült, egy csésze kávét egyensúlyozott a térdén.

– Bocsánatot kérek – mondtam, már nem első ízben.

– Felejtse el, Bernie.

– Így rátörtem magára az éjszaka közepén. Aztán ledobtam a ruháimat, bevetettem magam az ágyába. Mi ezen olyan mulatságos?

– Úgy mondja, mintha megerőszakolt volna. Túl sokat ivott, ennyi az egész. És szüksége volt egy helyre, ahol megpihenhet.

– Mehettem volna szállodába is. Ha lett volna annyi eszem, hogy gondolkodni tudjak.

– Valószínűleg nehezen talált volna olyan szállodát, ahol szobát adnak magának.

Lesütöttem a szememet.

– Undorító lehettem – mondtam.

– Hát nem volt éppen a legjobb formájában. Mellesleg kitisztítottam a cipőjét.

– Istenem, most megint bocsánatot kell kérnem. Miért tartanak kutyát ebben a városban?

– Hogy megvédjék lakásukat a betörőktől.

– Ez aztán az ördögi okfejtés. – Ittam még egy kis kávét, közben cigaretta után tapogattam a szivarzsebemben. Pár éve leszoktam, de időnként még mindig nyúlkálok a cigarettásdoboz után. Nehezen halnak ki a régi szokások. – Mondja, hm, maga hol aludt az éjjel?

– A székben.

– Borzasztóan sajnálom.

– Hagyja már abba, Bernie. – A lány mosolygott, meglepően friss volt ahhoz képest, hogy egy hintaszékben töltötte az éjszakát. Farmer volt rajta, meg kobaltkék szvetter, remekül nézett ki. Én a tegnapi szerelésemben voltam, nyakkendő és zakó nélkül. – Azt mondta, megtudott egyet-mást Crystalről. Az éjjel – szólalt meg némi szünet után.

– Á, igen.

– De úgy rémlett, nem emlékszik rá.

– Nem-e?

– Nem. Vagy talán túl kimerült volt ahhoz, hogy világosan gondolkodjék. Most már emlékszik?

Eltartott néhány percig. Hátra kellett dőlnöm, le kellett hunynom a szememet, meg kellett csipkednem az emlékezetemet, de végül összejött.

– Három férfi – mondtam. – A legtöbb információt egy Frankie nevű nőtől kaptam, aki meglehetősen jó ivócimborája volt Crystalnek. Frankie részeg volt, amikor találkoztunk. Nem is józanodott ki az este folyamán, de azt hiszem, azért tudta, mit beszél. Szerinte Crystal egyszerűen csak szeretett szórakozni. Nem akart egyebet, mint jókat inni, jókat nevetni, no meg az örök téma, igaz szerelmet is akart.

– Meg egymillió dollár értékű ékszert.

– Frankie nem említette az ékszereket. Crystal talán nem viselt ékszert, amikor a kocsmákban lófrált. Egyébként az volt a benyomásom, hogy Crystalnek nem volt szokása idegeneket felcsípni. Elsősorban az ital meg a fecsegés kedvéért járt a kocsmába. Ha túl sokat ivott, megesett, hogy új pasassal ment haza a végén, de általában beérte három fickóval.

– És valamelyikük megölte?

Vállat vontam. – Ésszerű feltevés. Mindenesetre ez a három férfi szerepelt az életében. – Felkaptam a Daily News reggeli számát, átfutottam a történetet, amit már elolvastunk egyszer. Az orvosszakértő nem mondott újat nekem. – Valakivel együtt volt aznap, amikor megölték. Vagy a gyilkossal, vagy valaki mással. De ez még kora este lehetett, így nem valószínű, hogy leitta magát, és egy idegent hurcolt volna haza.

– Nem tudom, Bernie. Craig szerint nagyobb kurva volt, mint ez a Frankie gondolja.

– Nos, Craig elfogult volt. Tartásdíjat fizetett.

– Ez igaz. Tudja, ki az a három férfi? Bólintottam. – Ez kényes pont. Nem volt egyszerű Frankie-t kérdezgetni, mert nem hagyhattam, hogy azt higgye, túlságosan is érdekel ez az ügy, és firtatni kezdje, miért. Az este előrehaladtával túlságosan eláztam ahhoz, hogy jól alakítsam az államügyész urat. Azt sem tudom biztosan, valójában mennyit tudott Frankie Crystal fiúiról. Azt hiszem, kettő közülük nős volt.

– Majdnem mindenki az.

– Tényleg? Én azt hittem, mindenki elvált. De Crystal hármasából kettő valóban nős volt. – Beleértve, gondoltam, azt is, akivel hentergett, míg én a szekrényben kornyadoztam, akinek sietnie kellett hogyishívják asszonyhoz. – Egyikük ügyvéd. Frankie csak Törvényböngészként emlegette, vagy éppen Szimatnak hívta. Azt hiszem, John a keresztneve.

– Azt hiszi?

– Azt. Frankie, amikor emlegette, Ed MacMahont utánozta: Mossst pedig, itt van Johnny! – Felteszem, hogy ez a neve.

– Egy nős ügyvéd, akit Johnnynak hívnak.

– Úgy van.

– Ez bizonyosan leszűkíti a kört.

– Ugye? A kettes számú nős férfi könnyebb. Festő, a neve Grabow.

– Ez a vezetékneve?

– Úgy vélem. Úgy vélem, tartozik hozzá keresztnév is. Hacsak nem annyira sznob, hogy magában használja ezt az ósdi nevet. Frankie elég bizonytalan volt a Grabow-kérdésben.

– Nekem úgy tűnik, elég bizonytalan volt mindenben.

– Nos, lehet, de nem hiszem, hogy valaha is találkozott Grabow-val. Legalábbis ez volt a benyomásom. A Törvényböngészt rengetegszer látta, mert Crystal vele járt inni a kocsmába. Azt hiszem, Frankie mulatságos fickónak találta, de nem tudom, vele nevetett-e vagy rajta. Érzésem szerint Grabow-ról viszont csak annyit tud, amennyit Crystal elmondott neki, ez pedig nem lehet túl sok.

– És mi van a harmadik férfival?

– Az könnyű eset. Talán azért, mert nem nős, legalábbis nem hinném, hogy az lenne, így hát nem kellett bujkálnia. Egyébként Frankie ismeri. Bütyök a neve, csapos a Pók Fogadóban. Oda is elmentem tegnap este.

– Tehát találkozott vele?

– Nem. Azért mentünk oda, hogy megkeressük, de műszakot cserélt Lloyddal.

– Ki az a Lloyd?

– Az a fickó, aki tegnap este kiszolgált a Pók Fogadóban. Bütyök vezetéknevét nem tudom. Ha már itt tartunk, Frankie vezetéknevét sem tudom, sem a többiekét. Senkinek sincs vezetékneve azok közül, akikkel tegnap este találkoztam. De azt hiszem, ha Bütyök ragaszkodik az állásához, nem lesz nehéz megtalálni.

– Vajon miért nem dolgozott tegnap este?

– Megelőzött a kérdéssel. Azt hiszem, a csaposok állandóan cserélgetnek egymással. Talán a tévében volt valami, amit Bütyök nem akart elmulasztani. Talán azzal töltötte az estét, hogy kimosta Crystal vérét a Pók Fogadó egyentrikójából. Ezt persze nem komolyan mondom, hiszen nem lehet vérről beszélni.

– Maga honnan tudja ezt, Bernie? Pompás. – A szívébe szúrtak – mondtam –, így nemigen vérezhetett.

– Ó!

– Nos, mindössze ennyit tudunk – mondtam, visszakanyarodva a témához. – A Törvényböngész, aztán Grabow, a művész, és végül Bütyök, a csapos. Azt hiszem, erre a háromra kell összpontosítanunk.

– Hogyan?

– Nos, először is meg kell tudnunk, kik ezek.

– És azután?

Azután meg kell tudnom, kinél vannak az ékszerek, de ezt nem mondhattam meg Juliannek. Semmit sem tudott az én kétszeresen lopott ékszerekkel teli szarvasbőr diplomatatáskámról, mint ahogy arról sem, hogy G. B. Rhodenbarr a tetthelyen tartózkodott, amikor Crystal megkapta a magáét.

– Aztán pedig – szólaltam meg – megtudjuk, volt-e valamelyiküknek indítéka, hogy megölje Crystalt, volt-e kapcsolatuk Craiggel, nem valószínű ugyanis, hogy a gyilkos csak azért jelent volna meg fogorvosi szikével, mert a helyi vaskereskedésben történetesen kifogyott a tőrkés. Ha kiderül, hogy Craig csinálta Grabow műfogsorát, vagy… Istenem, de ostoba vagyok ma! Tényleg a legrosszabb formámban lát, Julian. Tegnap részegen, ma másnaposan. Azért van nekem eszem is, becsületszavamra mondom. Nem valami sok, de jó hasznát vettem az évek során… – Miről beszél?

– A nyilvántartó lapjairól. Jobban mondva, Craig nyilvántartó lapjairól. Bütyök, Grabow és a Böngész. Craig mindenkiről kiállít egy lapot, akit hivatalosan fogad, nem? Ha Grabow valaha a betege volt, biztos fogás, feltéve, hogy Frankie jól adta meg a nevét. Bütyök már keményebb dió, míg meg nem tudom a törvényes nevét, de ehhez nem kell sok idő. Akkor maga kideríthetné, van-e kapcsolata Craiggel. Ami az ügyvéd Johnnyt illeti, nos, ez nehéz kérdés. Nem hinném, hogy foglalkozás szerint is nyilvántartják a betegeiket.

A lány megrázta a fejét. – A kartotéklapon van egy rovat a munkahelyi cím és a munkáltató számára, de aki önálló, általában nem tünteti fel a munkáltatót. De azért tudom, mit tehetnénk.

– Mit?

– Átnézem az egészet, kiveszem az összes Johnt, majd akinél nem lehet egyértelműen eldönteni, hogy nem ügyvéd, azt megnézem a Sárga könyvben felsorolt ügyvédek névsorában. Természetesen nem minden ügyvédet tartanak nyilván. Azt hiszem, a többséget nem. Mi a véleménye – kérdezte –, érdemes egyáltalán foglalkozni ezzel?

– Első hallásra olyan, mint egy távoli lövés. És hosszú, kemény munka.

– Tudom.

– Hébe-hóba megtörténik, hogy valaki átkutat egy szénakazlat, és a végén tényleg megtalálja a gombostűt. Ha nem sajnálja rá az időt…

– Nincs más dolgom. Legalább úgy érzem, olyasmit csinálok, ami hasznos lehet.

– Befogadott egy szökevényt – mondtam. – Ez is valami.

– Tényleg szökevénynek tartja magát? Mert meglátott egy rendőrt a kapualjban? Ez még nem jelenti azt, hogy magára várt. Talán valamelyik bérlőt ellenőrizte.

– Mondjuk, Heschnét. Talán azért jött, hogy letartóztassa, mert sokat dohányzik a liftben.

– Hiszen nem is az a zsaru volt, aki a rendelőben járt, Bernie. Miért éppen ez keresné magát? Érteném, ha azok lettek volna… elfelejtettem a nevüket.

– Todras és Nyswander. Todras volt a vészjóslóan mosolygó gránittömb, Nyswander pedig Wilbur, a menyét.

– Nos, ha ők vártak volna magára, nyugtalankodhatna. De nem hiszem… hát ez ki lehet?

Épp a végszóra, ismét megszólalt a kaputelefon. Gyorsan kioktattam a lányt:

– Éjjel egy óra körül jöttem ide. Körülbelül egy órája mentem el. Semmit sem tud arról, hogy betörő vagyok. Tényleg nem szoktam a munkámról beszélni, nem is járunk együtt olyan régóta. Mellettem van egy másik fiúja is, igen, bár nekem még nem vallotta be.

– Bernie, én…

– Figyeljen. Mindjárt felveheti. Lent vannak, és nem akarják berúgni az ajtót. Maga Craig barátnője, legjobb lenne, ha ezt magától bevallaná, de szeret játszani a férfiakkal, egyikünk sem tud a másikról. Most jobban tenné, ha felvenné a kaputelefont. Van még annyi idő, hogy kijussak, mielőtt bármelyik New York-i zsaru felvonszolná az ostoba fejét a harmadik emeletre.

Julian odament a falhoz, benyomta a gombot, hogy bekapcsolja a kaputelefont.

– Igen – mondta. – Ki az?

– Rendőrség.

Rám nézett. Bólintottam, erre megnyomta a berregőt, hogy beeressze őket. Az ajtóhoz léptem, kinyitottam, egyik lábam még az ajtónyílásban volt.

– Az tény – mondtam –, hogy maga egy szökevényt rejtegetett, de nem tudta, tehát maga nem bűnös. Egyébként senki sem mondta, hogy szökevény vagyok. Hazudtam ugyan a zsaruknak a foglalkozásom kérdésében, de csak azért, hogy maga meg ne tudja az igazságot. Azt hiszem, mindketten rendben leszünk. Később megkeresem magát, vagy itt, vagy a rendelőben. Ne feledje el átnézni a nyilvántartó lapokat.

– Bernie…

– Most nincs idő – mondtam, csókot dobtam neki, és eliramodtam.

Bőven volt még idő, hogy felmenjek a negyedikre, mialatt Todras és Nyswander felmászik a harmadikra. A legfelső lépcsőn ácsorogtam, figyeltem, amint a lépések Julian ajtajához közelednek. Kopogtak. Kinyílt az ajtó. Adtam még egy percet, míg kényelmesen besétálnak, aztán leereszkedtem a harmadikra, és az ajtó elé álltam, hogy hallgatózzam. Hangokat hallottam, de semmit nem értettem. Hallottam, hogy ketten vannak, különben is, két pár láb jött fel a lépcsőn, de nem akartam ott őgyelegni addig, míg az egyik sugallatot kap, és feltépi az ajtót. Lementem a lépcsőn, kivettem a zsebemből a nyakkendőmet, de amikor láttam, milyen gyűrött, nyomban vissza is tettem.

A nap fényesebben sütött, mint szerettem volna. Hunyorogtam, átmenetileg bizonytalanul, amikor megszólított egy hang:

– Kutya legyek, ha ez nem az én jó öreg Bernie barátom.

Ray Kirschmann állt ott, a legjobb zsaru, akit meg lehet vesztegetni, terjedelmes hátsó felét egy rendőrautó sárhányójának döntötte. Széles arcán lusta mosoly játszott. Elviselhetetlenül önelégült volt ez a mosoly.

– Az ördögbe is, Ray – mondtam. – Régen láttam.

– Ezer éve, ugye? – Kinyitotta a hátsó ajtót, és az ülésre mutatott. – Bújjon bemondta. – Kocsikázunk egy kicsit ezen a gyönyörű délelőttön. Ilyen szép napon vétek bent lenni, mondjuk egy cellában vagy hasonlóban. Bújjon be, Bernie.

Bebújtam.

10

New Yorkban minden háztömbön több tűzcsap is hivalkodik, egyenlő távolságra egymástól, a járda mentén. Azért helyezték oda őket, hogy a rendőrségnek ne kelljen parkolóhelyet keresve körözni a házak között. Ray eltolta az egyiket, és azt mondta, épp elkerültem a barátait.

– Két civil ruhás fickó – mondta. – Én a magam részéről boldogan viselem az egyenruhát. Csak egy hajszállal kerülhette el azt a kettőt. Talán a liftben voltak, maga meg a lépcsőn.

– Nincs lift.

– Igazán? Micsoda pech, hogy nem futott össze velük. De azt hiszem, tegnap már megismerkedtek. Most elszalasztottak magát, aztán lejönnek a lépcsőn, és rájönnek, hogy én is köddé váltam. Nem mintha elszomorodnának, látva, hogy elmentem, ők a maguk útját járják, tudja, a saját kék-fehérjükön, én pedig követtem őket, de folyton úgy éreztem, meg akarnak kérni, hogy maradjak le. Vegyünk egy zsarut, adjunk rá civil ruhát, mindjárt kialakít egy magatartásformát, ugye érti, mire gondolok? Hirtelen ráébred, hogy ő is tagja az emberi fajnak, nem csak egy közönséges zsernyák. Akar egy cigarettát, Bernie?

– Pár éve leszoktam.

– Jó magának. Ez aztán a szilárd jellem, úgy ám. Magam is leszoknék, ha lenne akaraterőm. Mi volt az a maszlag a nénikéjéről, aki Bronxban tanított?

– Nos, tudja, hogy van ez, Ray.

– Hát persze. Tudom, hogy van ez.

– Megpróbáltam jó hatást kelteni ebben a lányban. Nemrég ismerkedtem meg vele, az egyik zsaru biztosan ráismert a nevemre, én pedig nem akartam, hogy a lány tudomást szerezzen a büntetett előéletemről.

– A büntetett előéletéről.

– Úgy van.

– De ez már a múlté, mármint a büntetett előélete. Maga most olyan ártatlan, mint a ma született bárány.

– Úgy van.

– Hm-hm. – Cigarettára gyújtott. Letekertem az ablakot, hogy kieresszem a füstöt, és beengedjek némi New York-i levegőt, bár ennek a cserének nincs sok értelme. – Milyen kapcsolatban áll ezzel a Sheldrake fiúval? – kérdezte aztán.

– A fogorvosom.

– Nekem is van fogorvosom. Azt mondják, évente kétszer kell fogorvoshoz menni, de nekem még az is sok. Nem szoktam a rendelőjében ücsörögni, nem próbálom elcsábítani az asszisztensnőjét.

– A higiénikusát.

– Akármijét. Ugye, maga nagy bokszrajongó, Bernie?

– Amikor csak tudok, elmegyek a Madison Square Gardenbe.

– Valamikor igazi fellegvára volt itt a boksznak. Emlékszik a szerdai belépőkre, a Szent Miklós Arénában? Aztán kint is rendeztek bokszmeccseket, Queensben, a Napfény Csarnokban. Oda is ki szokott járni?

– Azt hiszem, kétszer vagy háromszor voltam ott. Jó pár éve már, nem?

– Ó, az évek, az évek – mondta. – Bírom, hogy megmutatta a jegyet Todrasnak és Nyswandernek. Véletlenül éppen magánál volt. Jézusom, ez igazán tetszik nekem.

– Ugyanez a zakó volt rajtam.

– Tudom. Ha nekem kellene alibit gyártanom, másik zakóban lenne a jegy, elvinném őket a lakásomra, feltúrnám az egész szekrényt, míg végre előkerülne, így jobban festene a dolog. Nem lenne olyan nyilvánvaló, tudja?

– Nos, én nem gyártottam alibit, Ray. Történetesen tényleg kint voltam a bokszmeccsen tegnap este.

– Hm-hm. De mi van akkor, ha útban hazafelé megállt, hogy felszedjen egy jegyet, amit valaki véletlenül eldobott, nos, ez így érdekesebb, nem? Ez azt jelentené, hogy megpróbált alibit gyártani, mielőtt a nagyközönség egyáltalán tudta volna, hogy alibire van szüksége valami miatt. Lehet, hogy maga már akkor tudta, hogy Sheldrake feleségét eltették láb alól, amikor még ki sem hűlt, ez lenne igazán érdekes, tudja?

– Gyönyörű – mondtam.– Annál, hogy nincs alibije az embernek, csak az lehet rosszabb, ha van.

– Ördögi dolog ez, én aztán tudom, Bernie. Gyanakvóvá válik az ember, ha már eltöltött pár évet a szolgálatban. Elfelejtkezik arról, hogyan kell szó szerint érteni a dolgokat. Mint én most. Maga nem tett egyebet, csupán magához vett egy jegyet, ami a bokszmeccsre szólt, én meg mintha bele akarnám rántani egy bűnügybe.

– Azt hittem, az ügy világos, és lezárták. Azt hittem, úgy képzelik, hogy a férj követte el.

– Mit, a gyilkosságot? Igen, úgy tűnik, mintha ezt sütötték volna ki. Valaki megöli a volt feleségét, és a mellében hagyja a saját szikéjét, ez felér egy aláírással, nem? Ha az enyém lenne az ügy, esetleg úgy vélném, túl jó ez így, a jegy is túl jó volt a zsebében, de hát nem az enyém az ügy, és mit ért a magamfajta jámbor, kék egyenruhás igavonó olyan különleges dolgokhoz, mint az emberölés? Az embernek háromrészes öltönyben kell járnia ahhoz, hogy értsen az ilyen kényes dolgokhoz, ezért én nem ütöm bele az orromat, hagyom, hadd foglalkozzanak az emberöléssel az öltönyös-nyakkendős fiúk.

– És mi a maga dolga, Ray?

– Nos, megint egy jó kérdés. – Váltott a lámpa, Ray kanyart vett jobbra, húsos kezével a kormányt simogatta. – Megmondom magának – mondta. – Oka van annak, hogy ennyi év után még mindig egyenruhát hordok, mégpedig az az oka, hogy nem vagyok elég ravasz fiú. Az a baj velem, hogy először és leginkább a nyilvánvaló dolgokat veszem észre. Látom, hogy egy jegy lapul valakinek a zsebében, és erről rögtön eszembe jut, hogy kitervelt alibi is létezik. Ránézek a kérdéses pasasra, a fickó egész életét azzal töltötte, hogy elemelt egyet-mást mások lakásából, és erről rögtön eszembe jut a betörés. Van tehát egy betörőnk, aki nem volt rest, és alibit gyártott magának, másnap reggel pedig ott találjuk annak a fogorvosnak a rendelőjében, aki épp átsegítette a feleségét a másvilágra, harmadnap reggel pedig a fogorvos asszisztensnőjének a hálószobájából lopakodik elő. Nem tudom, hogy a furfangos civil ruhások mit sütnének ki mindebből, de az öreg Ray rögtön a lényegre tapint.

Egy teherautó feltartóztatta előttünk a forgalmat. Néhány vezető tülkölt, hogy levezesse az érzelmeit, Ray azonban nem sietett.

– Nem látom tisztán, mire céloz – mondtam.

– Az ördögbe is, Bernie. Itt vagyunk, maga meg én, egy közlekedési dugóban, térjünk már rá a lényegre. Én úgy képzelem, maga azt hitte, hogy az a Sheldrake hölgy könnyű játszma lesz. Talán nyitva tartotta a fülét, mialatt a fogát fúrták, talán az asszisztensnő bolondította be, akár így, akár úgy, maga elhatározta, hogy beugrik a Gramercybe, kinyit néhány zárat, megnézi, mit lehet elvinni. Talán végzett már, mire Sheldrake megjelent, de akkor honnan tudhatta volna, hogy alibire lesz szüksége. Nem, most elmondom, hogy képzelem én. Odament, kinyitotta az ajtót, ott találta a nőt, de már nem dobogott a szíve. Csak egy percet töltött ott, míg telerakta a zsebeit a csinos kis holmikkal, aztán elhúzta a csíkot. Útközben hazafelé megállt a Csarnoknál, felszedett a földről egy jegyet. Másnap reggel első dolga volt, hogy átugorjon Sheldrake rendelőjébe, hogy lássa, mi a helyzet, meg hogy biztos lehessen benne, nem a maga nyaka körül szorul a hurok.

– Miből gondolja, hogy elloptak valamit?

– A halott nőnek több ékszere volt, mint Cartier özvegyének. A lakásban pedig nincs egyéb, mint néhány süteményes doboz meg sorsjegyek. Nem hiszem, hogy maguktól sétáltak el az ékszerek.

– Talán egy bank páncéltermében tartotta őket.

– Senki sem tart mindent a páncélteremben.

– Talán Sheldrake vitte el.

– No persze. Arra volt gondja, hogy mindent felforgasson, és elvigye az összes ékszert, aztán olyan szórakozott lett, hogy a hogyishívjákját, a szikéjét a nő szívében hagyta. Ezt azért nem hinném.

– Talán a zsaruk vitték el.

– A nyomozótisztek? – Úgy látszik, Ray rajtam akarta köszörülni a nyelvét. – Bernie, csodálkozom magán. Gondolja, hogy a gyilkossági ügyben nyomozó fiúk fogják magukat és kirabolják a hullát?

– Történt már ilyesmi.

– Becsületszavára? Ördögi dolognak tartanám. De ezúttal nem történt ilyesmi, mert épp kéznél volt az alsó szomszéd, mikor feltörték a Sheldrake lakás ajtaját. Senki sem lop, ha figyelik. Meglep, hogy ezt nem tudja.

– Nos, senki sem megy tovább, hogy betörést kövessen el, ha egy hullán kell átlépnie, hogy hozzáférjen az ékszerekhez. Engem is meglep, hogy maga meg ezt nem tudja.

– Lehetséges.

– Több, mint lehetséges. Ray makacsul rázta a fejét.

– Azt már nem – mondta. – A lehetségesnél nem megyek tovább ebben a kérdésben. Mert tudja-e, Bernie, micsoda maga? Maga ízig-vérig betörő, Bernie. Emlékszem, milyen nyugodt volt, mikor én meg az a faragatlan Loren Kramer magára nyitottunk a Keleti Hatvanas utcák valamelyikében, a hálószobában volt egy hulla, de maga úgy tevékenykedett, mintha üres lenne a lakás.

– Csakhogy én nem tudtam, hogy hulla van a hálószobában. Emlékszik?

Ray vállat vont. – Mi a különbség? Maga ízig-vérig betörő, semmi más nem számít. Mi másért kerített volna alibit magának?

– Talán csakugyan elmentem a bokszmeccsre, Ray. Erre nem gondolt?

– Nem sokáig.

– Hátha azért kerítettem alibit… bár ez nem igaz… mert csakugyan ott voltam a meccsen…

– Persze, persze.

– … mert más munkán dolgoztam. Nem vagyok annyira oda az ékszerekért. Egyre nehezebb eladni őket, egyre elvetemültebbek az orgazdák, ezt maga is tudja. Talán elmentem, hogy elemeljem valakinek az érmegyűjteményét, és csak megszokásból kerítettem alibit, mert tudom, hogy maguk mindig az én ajtómon kopogtatnak először, ha egy érmegyűjtemény kisétál a tulajdonos házából.

– Nem hallottam róla, hogy az éjjel érmegyűjteményt loptak volna.

– Lehet, hogy a tulajdonos nincs a városban. Talán még észre sem vette, hogy nincs meg.

– Talán egy kiskölyöktől rabolta el a malacperselyét, az meg a sírástól nem tudott még szólni a zsaruknak.

– Lehetséges.

– Lehetséges, hogy a szar se büdös, Bernie. Azt hiszem, maga szerezte meg Sheldrake-né ékszereit.

– Én ugyan nem.

– Nos, magának ezt kell mondania. Ez persze nem jelenti azt, hogy nekem el is kell hinnem.

– Pedig ez az igazság.

– No persze, biztosan. Az éjszakát Sheldrake asszisztensnőjénél töltötte, mert nem talált jobb menedéket. Én elhiszek mindent, amit mond, Bernie. Ezért vagyok még mindig kék egyenruhában.

Nem válaszoltam, ő sem mondott többet. Autóztunk még egy darabig. A teherautó már régen elkanyarodott, mi pedig sodródtunk a járműáradattal, időnként bekanyarodtunk, sétakocsikáztunk Manhattan belvárosi utcáin. Ha csak az időjárást nézné az ember, azt hihetne, hogy szép őszi nap volt. Egy idő múltán megszólaltam:

– Ray?

– Mi van, Bernie. Akar valamit?

– En mindig akarok valamit. Itt van például ez a könyv, amit a Postban közölnek. “Vigyázz az egyes számra!” Az egész könyv arról szól, hogy önzőnek kell lenni, törődjék mindenki csak a maga dolgával. El tudja képzelni, hogy van valaki, akinek könyvből kell megtanulnia azt, amit kölyökkorunk óta tudunk?

– Mit akar, Ray?

– Nem kér egy szippantást, Bernie? A fenébe is, hiszen mondta már, hogy leszokott. Nem zavarja, ha rágyújtok?

– Kibírom. Rágyújtott.

– Az ékszereket – mondta. – Sheldrake-né ékszereit, amiket elvitt a lakásból.

– Nincsenek nálam.

– Nos, tegyük fel, hogy magánál vannak, jó?

– Jó.

– Nos – mondta –, én sohasem voltam telhetetlen, Bernie. A felét akarom mindössze.

11

A Pók Fogadó sötét volt és néptelen. A székeket felrakták az asztalok tetejére. A bárszékeket ráfordították a bárpultra. Az ablakban lévő étlap szerint hétköznap ebédidőben nyitnak, de aznap vasárnap volt, és tudtam, hogy aligha gyújtanak villanyt késő délutánig. Azért a Lexingtonon maradtam, kifelé mentem az első vagy a második sarokig, odamentem egy, az utcán át árusító ablakhoz. Az eladó állandóan hülyéskedett, kacsingatott, a női kuncsaftokat kedvesemnek, drágámnak vagy édesemnek nevezte. Bevették. Én pedig vettem egy szendvicset, krémsajtos datolyakenyér volt, és ittam két csésze közepes aromájú kávét.

Grabow, Grabow, Grabow. Az egyik szálloda halljában átfutottam a manhattani telefonkönyvet, nyolc Grabow-t találtam, plusz még kettőt, de azok w betű nélkül írták a nevüket. Vettem néhány érmét a pénztárosnőtől, és megpróbálkoztam mind a tíz számmal. Hat nem jelentkezett. A másik négy semmit sem tudott az én Grabow nevezetű festőmről. Egy nő azt mondta, hogy a férjének a fivére homlokzat– és szobafestő, de északon él, Orchard Parkban. – Buffalo egyik külvárosában – mondta. – Egyébként ő nem változtatta meg a nevét, még mindig Grabowskinak hívják. Nem hinném, hogy tudna segíteni magának.

Erre azt mondtam, hogy én sem, de mindenesetre megköszöntem. Már kifelé indultam a szállodából, amikor motoszkálni kezdett valami az agyamban, visszamentem a telefonkönyvhöz, és hívni kezdtem a Grabowskikat. Remek ötlet lett volna, ha beválik. Természetesen nem vált be, jó pár érmémbe került, míg felhívtam mind a tizenhét Grabowskit, nem is tudom, hányat sikerült elérnem, tizennégyet vagy tizenötöt, de természetesen egyikük sem festett semmit, se képet, se szobát, se homlokzatot, még kifestőkönyvet vagy számos kifestőt sem, ezzel végére értem a vakvágánynak.

A legközelebbi bank a Harmadik sugárúton volt, innen egy háztömbnyire keletre. Vettem egy rúd érmét – még mindig ötvenet adnak öt dollárért, a telefonérme egyike a kisszámú változatlan árú cikknek –, és mind az ötvenet átvittem egy másik szálloda halljába. Elmentem közben néhány utcai telefonfülke mellett, de egyikben sem volt már telefonkönyv. Nem tudom, miért. Felhívtam a Pók Fogadót, hogy meggyőződjem róla, zárva van-e. Még zárva volt. Aztán a sárga lapoknál nyitottam ki a könyvet, kikerestem az ügyvédeket. Lásd: jogászok címszó alatt, mondta a könyv. Fellapoztam a jogászokat. Nem tudom, mit reméltem, mit akartam találni. Tizennyolc oldalt töltöttek meg az ügyvédek, rengeteg volt köztük a John. Na és? Nem láttam értelmét, hogy valamelyiküket is felhívjam. Épp csak átfutottam a jegyzéket, reméltem, hogy rábukkanok valakire, míg egy Carson, Kiddler & Diehl nevű cég arra késztetett, hogy a V betűsökhöz ugorjam. Felhívtam Carson Verrillt, Craig ügyvédjét, és sikerült is megtalálnom. Nem hallott semmit, mióta Craiget Blankeshiphez irányította, de tudni akarta, ki vagyok, és mit akarok. Azt mondtam, magam is fogorvos vagyok, Craig barátja. Nem törtem magam, hogy kitaláljak egy nevet, ő meg nem firtatta tovább.

Felhívtam Blankenshipet. Házon kívül van, mondták, hagyjam meg a nevem és a számom.

Grabow, Grabow, Grabow. A festők névjegyzéke jó pár oldalt megtöltött. Grabow nem volt köztük. Megnéztem a galériákat is, nincs-e véletlenül saját kiállítóterme. Ha volt is, nem Grabow volt a neve.

Feláldoztam még egy érmét, felhívtam egy kiállítótermet a So-Hoban, a Nyugati Broadwayn, Keskenyhátú Galéria volt a neve. Kissé érdes hangú nő vette fel a telefont, épp mikor le akartam tenni, hogy mással próbálkozzam, így szóltam:

– Talán tudna segíteni. Körülbelül egy hónappal ezelőtt láttam egy képet, és azóta sem tudom kiverni a fejemből. Az a bökkenő, hogy semmit sem tudok a festőjéről.

– Értem. Hadd gyújtsak rá egy cigarettára. Úgy. Nos, nézzük csak, itt látta a képet a mi galériánkban?

– Nem.

– Nem! Hol látta?

Valóban hol? – Egy lakásban. Egy barátom barátjánál, úgy rémlik, tavaly vagy tavalyelőtt vették a Washington Square-en, a Szabadtéri képkiállításon. Elég homályos az egész.

– Értem.

Tényleg? Figyelemre méltó. – Az egyetlen, amit tudok, a festő neve – mondtam. – Grabow.

– Grabow.

– Grabow – helyeseltem és betűztem

– Ez a vezetékneve vagy a keresztneve?

– Ez volt a szignója – mondtam. – Tőlem akár a macskája neve is lehet, de mégis azt hiszem, ez a vezetékneve.

– És most meg akarja keresni?

– Pontosan. Semmit sem tudok a művészetről…

– De azt csak tudja, hogy mi tetszik magának?

– Nem túl sok festmény tetszik nekem, de ez az egy tetszett, annyira, hogy nem is tudom kiverni a fejemből. A tulajdonos azt mondja, nem akarják eladni, és most eszembe jutott, hogy megkereshetném a festőt, megnézhetném, mit festett ezen kívül, de hogyan kezdjek hozzá? Grabow néven nincs a telefonkönyvben, és nem tudom, hol érhetném el.

– Tehát felhívott minket.

– Pontosan.

– Bárcsak egy kicsit későbbre halasztotta volna. Nem, ne mentegetőzzék, egyébként is fent kellene már lennem. Most végignézi a könyvet, és felhív minden galériát, amit talál? Bizonyára részvényes a telefontársaságnál.

– Nem, dehogy…

– Akkor talán nagyon gazdag. Gazdag?

– Nem különösebben.

– Mert, ha nagyon gazdag, vagy legalább valamennyire gazdag, számtalan szemre való képet mutathatnék magának, ha nem is Mr. Grabow festette őket. Miért nem jön be, hogy megnézze, mink van?

– Hm.

– Bár, attól tartok, Grabow-unk nincs raktáron. Óriási választékunk van Denise Raphaelson-olaj festményekből és akvarellekből. Rajzai is vannak. De maga talán még nem is hallott róla.

– Nos. én…

– Mellesleg, vele beszél éppen. Lenyűgöző, nem?

– Természetesen.

– Valóban? Nem tudom – elképzelni, miért. Nem hinném, hogy valaha is hallottam volna Grabow nevű festőről. Van magának arról fogalma, hány millió festő él ebben a városban? Ha nincs is – egymillió, de rengeteg. Felhívja az összes galériát?

– Nem – mondtam, s mivel elfelejtett a szavamba vágni, hozzátettem: – Valójában maga az első, akit felhívtam.

– Becsületszavára? Minek köszönhetem ezt a megtiszteltetést?

– Valahogy megtetszett a név. Keskenyhátú Galéria.

– Azért választottam ezt a nevet, mert olyan bizarr alakja van ennek a padlásnak. Ahogy megy az ember hátrafelé, egyre keskenyebb lesz. Már épp bánni kezdtem, hogy nem Denise Raphaelson Galériának neveztem, a fenébe is, az olyan lenne, mint egy díjtalan hirdetés, meg minden, de végül is kifizetődött a Keskenyhátú név. Szereztem magamnak egy telefonálót. Mondja, mit fest ez a Grabow?

– Honnan a fenéből tudnám? Olyan moderneket – mondtam.

– Ez meglepő. – Azt hittem. XVII. századi flamand festő.

– Nos, hát absztraktot – mondtam. – Olyan geometrikusát.

– Kemény vonalasat?

Ez meg mit jelenthet? – gondoltam. Azután azt mondtam: – Pontosan.

– Jézusom, mindenki ezt csinálja. Ne kérdezze, miért. Tényleg tetszik magának? Úgy értem, mi marad meg magában azon túl, hogy érdekesek a színek meg a formák. Ami engem illet, szerintem az olyan várótermi festészet. Tudja, hogy értem?

– Nem – mondtam, megtévesztőleg.

– Úgy értem, egy ilyen képet felakaszthat a váróteremben vagy az előcsarnokban, jó nagy, nem bánt senkit, meg illik is a díszletekhez, mindenki boldog lesz vele, de mi ez? Nem azért kérdem, mert nem ábrázol semmit, művészi szempontból kérdem, mi a szar ez? Úgy értem, ha egy fogorvosi rendelőben akarja felakasztani, akkor klassz, talán maga is fogorvos, akkor éppen jónak mondom. Fogorvos?

– Krisztusom, dehogy!

– Ahogy hallom, éppen ellentéte a fogorvosoknak, de ettől még akármi lehet. Talán bizony kiveri az emberek fogát. Egy kicsit gyűrött vagyok ma délelőtt, vagy már délután van? Jézusom, már délután van?

– Éppen csak.

– GAG.

– Tessék?

– Megmondom, hogyan találhatja meg a Grabow-ját. Bár ami azt illeti, nem hinném, hogy megéri a fáradságot. Szerintem inkább az egyetlen és páratlan Denise Raphaelsontól kellene vennie valami szépet, de ha mégsem, megpróbálkozhat a GAG-gel. Ez egy rövidítés, G-A-G, annyi, mint Gotham Artists’ Guild, azaz New York Város Művészegyesülete.

– Azt hiszem, imádom magát.

– Komolyan? Ez kicsit hirtelen jött, uram. Csak annyit tudok magáról, hogy nem fogorvos, ezért egy jó pont jár magának, az igazat megvallva. Lefogadom, hogy nős.

– Lefogadom, hogy téved.

– Igazán? Együtt él valakivel? Mi?

– Á, dehogy!

– Akkor 150 kiló, 120 centi és tele van bibircsókkal.

– A bibircsók nem stimmel.

– Akkor jó, mert úgy utálom a bibircsókot, mint a varangyos békát. Hogy hívják?

Van rá esély, hogy a zsaruk kikérdezik ezt a hölgyet? Nincs.

– Bernie – mondtam. – Bernie Rhodenbarr.

– Úristen, ha magához mennék feleségül, ugyanaz maradna a monogramom. Továbbra is hordhatnám a monogramos blúzaimat. És mi ketten mégsem fogunk találkozni. Megosztottunk egymással egy csodás pillanatot telefonon át, de sohasem fogunk szemtől szembe állni egymással. Szomorú, de így van rendjén. Azt mondta, imád, és ez többet ér az egész tegnapi napomnál. Gotham Artists’ Guild. Megjegyezte?

– Meg. Viszlát, Denise.

– Viszlát, Bernie. Tartsuk a kapcsolatot, szerelmem.

A Gotham Artists’ Guild a Keleti Negyvennegyedik utcában volt, a Park és a Madison között. Azt mondták a telefonba, hogy menjek be személyesen, ezért buszra szálltam, és elmentem az irodáig. Egy japán étterem felett volt, a második emeleten.

Az előbb, amikor ki kellett találnom egy történetet, szárnyakat adott nekem Denise Raphaelson, most viszont fekészültem, és habozás nélkül előadtam egy mesét a bagolyszemű fiatalembernek. Hozott nekem egy fél tucat Kodachrome diát meg egy dianézőt.

– Ez az egy Grabow-unk van – mondta. – Nézze meg, hasonlít-e arra a képre, amire emlékszik.

Egyáltalán nem olyan volt, mint az a kép, amit Denise Raphaelsonnak leírtam, ezt majdnem ki is mondtam, de aztán eszembe jutott, hogy az a festmény, amiről beszéltem, sohasem létezett. Grabow műve arról tanúskodott, hogy merész, amorf színfoltokkal dolgozik, bizonyos séma alapján, ez kétségkívül komoly művészi érzékre vallott. Általában nem szeretem az ilyesmit, de kicsinyítésben láttam, talán lángra gyújtaná a képzeletemet, ha eredeti nagyságban láthatnám.

Nem mintha számítana. – Grabow – mondtam határozottan. – A festmény, amit láttam, ugyanilyen típusú volt, mint ez, pontosan ilyen. Határozottan ugyanaz a művész festette.

Címet vagy telefonszámot nem tudtam szerezni. Ha a festő kiállítóteremben képviselteti magát, csak annak a nevét tudják megadni. Walter Ignatius Grabow-t a Koltnow Galéria képviseli, a Green Streeten. Ez is a So-Ho-ban van, könnyen lehet, hogy csak egy kőhajításnyira Denise Raphaelsontól. Az is lehet, hogy sokkal messzebb van, a belvárostól délre elég hiányosak a földrajzi ismereteim.

Találtam egy pénzes telefont – a Wedgeworth-szállóban, a Park keleti oldalán. Felhívtam a Koltnow Galériát, de nem jelentkezett. Felhívtam Julian lakását, nem jelentkezett. Felhívtam Craig rendelőjét, az sem jelentkezett. Felhívtam a 411-et, megkérdeztem a tudakozótól, szerepel-e Walter Ignatius Grabow a manhattani címjegyzékben. Azt mondta, nem. Megköszöntem, a nő azt mondta, szívesen. Arra gondoltam, visszahívom Denise-t. és megmondom neki, sikerült utat találnom Grabow-hoz, hála a jó tanácsnak, de leállítottam magam. Megint felhívtam a Koltnow Galériát, Juliant, Craig rendelőjét, megint semmi. Senki nem vette fel. Feltárcsáztam a saját számomat, és megállapítottam, hogy én sem vagyok otthon. Ebédel az egész világ.

Ray Kirschmann közölte velem, hogy igényt tart Crystal ékszereinek a felére, én meg még el sem loptam őket. Rosszul számított, de ijesztően közel járt az igazsághoz. Todras és Nyswander tudta, hogy a nénikémről szóló mese maszlag, én pedig betörő vagyok. Fogalmam sem volt, tudják-e, hogy egy csomó ékszer is szerepel az ügyben, de nem firtattam, mit mondtak Juliannek, illetve mit mondott Julian nekik. Craig helyzetéről nem sokat tudtam. Valószínűleg börtönben volt még, és ha Blalkenship értette valamennyire a dolgát, megmondta az ügyfelének, hogy tegyen lakatot a szájára, de ugyan hány ügyvéd érti a dolgát? Craig bármelyik pillanatban úgy dönthet, hogy dalolni kezd Bernie-ről, a betörőről. Mi lesz akkor velem? Mindössze egy jegy áll köztem és a gyilkosság vádja között, nem tudtam elhitetni magammal, hogy ez a jegy áthatolhatatlan védőpajzsot jelent.

Sétáltam egy kicsit. Közepesen szép, őszi nap volt. A köd egy kicsit elhomályosította a napot, de azért kellemes, napfényes idő volt. Csak akkor tanulja meg az ember értékelni az ilyen napokat, amikor csupán a gyakorlópályán juthat friss levegőhöz.

Az ördögbe is, de hát ki ölte meg azt a nőt? W. L Grabow? Bütyök? Az ügyvéd John? Ugyanaz volt a gyilkos és a szerető? Vagy azért ölte meg a gyilkos, mert féltékeny volt a szeretőre? Netán egészen más volt az indíték? És mi köze mindehhez az ékszereknek? Mi köze mindehhez Craignek? És, a fene enné meg az egészet, mi közöm nekem hozzá?

Továbbra is jártam a telefonfülkéket. Mikor legközelebb próbálkoztam a Koltnow Galériával, a második csengetés után egy nő jelentkezett. Idősebb lehetett, mint Denise Raphaelson, nem volt olyan játékos a beszéde. Azt mondtam, úgy tudom, ő képviseli Walter Grabow-t, én régi barátja vagyok, fel akarom keresni.

– Igen, volt néhány képünk tőle, bár nem emlékszem, hogy egyet is eladtunk volna. Megpróbált annyi A-kategóriájú anyagot összeszedni, hogy kiállítást rendezhessünk, de sohasem tudta megvalósítani. Hogy jutott eszébe, hogy felhívjon bennünket?

– Gotham Artists’ Guild.

– Nahát, a GAG – mondta. – Még mindig nyilvántartanak mint Wally kiállítóit? Hát ez meglep. Igazán sohasem volt sikere senkinél, tudja, aztán abbahagyta a festést, szerintem őrültség volt, hiszen a színérzéke volt az erőssége. És magára vette a részletrajzok kényszerzubbonyát. Maga is festő?

– Csak régi barátja vagyok.

– Akkor nyilván nem akarja mindezt végighallgatni. Csak azt akarja tudni, merre van most, ahogy a gyerekek mondják. Tartsa egy percig.

Tartottam. Kis idő múlva azt mondta a telefonosnő, hogy dobjak be még egy ötcentest. Bedobtam egy érmét a nyílásba, és azt mondtam neki, hogy tartsa meg az aprót. Meg se köszönte. Aztán a Koltnow galériás nő beolvasott egy King streeti számot. Nem emlékeztem, merre van a King Street, ahogy a gyerekek mondják.

– King Street.

– Ó, lefogadom, hogy maga külvárosi! Ugye, az?

– Úgy van.

– Nos, a King Street a So-Hoban van, de éppen csak, hogy ott van. Egy So a Hóban, – Gépiesen nevetett, mint aki gyakran elmondja ezt a kis szójátékot, és már rettenetesen unja. – Vagyis Houstontól délre.

– Aha – mondtam. Most már emlékeztem rá, hogy hol van a King Street, de ő azért csak magyarázott tovább, hogy melyik metróval kell odamenni, elmondta mindazt a sületlenséget, amit egyáltalán nem volt szükséges hallanom.

– Ez a legutolsó címe nálunk – mondta, – Nem esküdnék meg rá, hogy még mindig ott lakik, csak azért hagytuk rajta a címlistánkon, hogy meghívót küldhessünk neki a kiállítások megnyitására. A posta nem szokott visszajönni, tehát, ha ír neki, a posta kézbesíteni fogja, de…

És így tovább és így tovább. Telefonszám nincs, de megnézhetem a telefonkönyvben, természetesen csak akkor, ha még nem tettem volna meg, lehet, hogy titkos a száma, de el is mehetek a King Streetre, ha nincs ott, még mindig megtehetem, hogy a rendőrséghez fordulok, néha segítenek – és adta a többi ostoba tanácsot, amit bármelyik kisiskolás magától is kitalált volna.

Megint közbeszólt a telefonos, hogy pénzt kérjen. Semmi sem elég nekik. Már hozzáfogtam, hogy bedobjak még egy érmét a nyílásba, aztán hirtelen észhez tértem, és letettem a kagylót.

Még mindig a kezemben tartottam az érmét. Már majdnem visszatettem a zsebembe, de aztán, minden hátsó gondolat nélkül inkább telefonálni kezdtem. Julian lakását tárcsáztam, de mikor egy férfihang beleszólt, azt mondtam: – Bocsánat, téves – és letettem. Homlokomat ráncoltam, ellenőriztem a számot a tárcámban lévő kártyán, megint a homlokomat ráncoltam, előhalásztam egy másik érmét – még mindig bőséges készletem volt –, és még egyszer tárcsáztam.

– Halló?

Ugyanaz a hang. Ezt a hangot gyakran hallottam az évek során, csak nem hallózni szokott, hanem azt szokta mondani: “Legyen szíves, tátsa nagyobbra a száját.”

Craig Sheldrake hangja volt.

– Halló, van ott valaki?

Senki, csak mi, betörők, gondoltam. Hanem te mit keresel ott?

12

A King Street a Greenwich Village déli sarka mellett húzódik nyugatról, a Macdougal Streettől a Hudson felé. A So-Ho üzleti negyed, de lassan művésznegyeddé alakul, az a része azonban, ahol Grabow lakott, a King Street, elsősorban mindig lakónegyed volt. A háztömb legnagyobb részét csinos, barna téglás épületek alkották. Itt-ott egy öreg, de nemrégiben műteremlakássá alakított üzletház emlékeztetett arra, hogy délre vagyunk a Houston Streettől.

Az a ház, amelyben Grabow lakott, szintén ilyen volt. Kocka alakú, fakóvörös téglaépület, néhány háznyira a Hatodik sugárúttól. Négyemeletes, de a magas mennyezetek miatt a teteje egy szinten volt a két szomszédos, barna téglás házzal. Az épületnek mind a négy emeletén padlótól plafonig érő kirakatablakok hivalkodtak, elfoglalták a ház teljes frontját, ez vitathatatlanul előnyös volt a művészek és kiállítók számára.

És ugyanennyire előnyös a második emeleten levő dzsungel számára, valóban káprázatos volt az a trópusi növényfal. A növények szomjasan itták a délutáni napfényt. Az épület az utca külváros felé eső oldalán állt, így délre néztek az ablakok, ez bizonyosan remek volt a növények szempontjából, de kevésbé kívánatos a művészeknek, ők ugyanis jobban kedvelik az északi fényt. Az első, – a harmadik és a legfelső szinten sötétítő függönyök próbálták megakadályozni, hogy a déli fény kárt tegyen a remekművekben. De az is lehet, hogy éppen aludtak a lakók, vagy nem voltak otthon, vagy éppen házimozit néztek.

Kinyitottam a kaput, egy kis folyosón találtam magam, szemben velem egy másik ajtó, de ez be volt zárva. A zár egész tisztességesnek látszott. Az ajtó üvegén át – az üvegben acélháló volt, nem tréfálnak errefelé – a lépcsőt láttam meg egy nagy hívóliftet és egy másik ajtót, amely feltehetőleg a földszinti lakásba vezetett. Ez az ajtó valószínűleg biztonsági szempontokat szolgált, hiszen a földszinti lakásnak külön bejárata volt, még abból az időből, amikor raktárnak használták. Az alsó lakó a bejárati ajtón levő nyíláson át kapta a postáját, mivel a kapualjban, ahol álltam, csak három levélszekrény volt, mindegyik alatt kaputelefon-csengő, a Grabow név a középsőn volt. Semmi különös, csak egy darab csomagolópapír, fekete ceruzával írták rá a nevét, de azért el lehetett olvasni.

Úgy látszott, a három közül a középső az ő barlangja, tehát a második emeleten lakik. A csengőgombhoz nyúltam, de tétováztam, és azt kívántam, bárcsak tudnám a telefonszámát. Hiszen tele volt a zsebem telefonérmével. Ha felhívhatnám, megtudnám, kinyissam-e az ajtaját vagy sem. Az ördögbe is, akármi előfordulhatna, ha felhívhatnám. Lehet, hogy a felesége venné fel a kagylót. Lehet, hogy Craig Sheldrake. Annyi telefont felvett már ma.

De nem akartam erre gondolni. Azért taxiztam be a városba, hogy megpróbáljam elhessegetni a Craig Sheldrake-kel és a Julian lakásában való meglepő felbukkanásával kapcsolatos gondolataimat. Ha elkezdenék ezen tépelődöm, először is azon kellene eltűnődnöm, miért ott van, és miért nem a börtönben, továbbá, hogy mióta engedik az emberöléssel vádolt személyeket óvadék ellenében szabadlábon sétálni. Azon is morfondírozhatnék, mivel vette rá a zsarukat, hogy elejtsék ellene a vádat, meg hogy kit keresnek most helyette.

Istenem, de miért kellene bárkinek is ezen töprengeni?

Megnyomtam Grabow gombját. Semmi sem történt. Megnyomtam még egyszer. Megint nem történt semmi. Gondterhelten bámultam a zárat, és megtapogattam a nadrágzsebemben levő karikán a ravasz kis szerszámokat. Nem a zártól ijedtem meg, de honnan tudjam, hogy senki sincs odafent? Grabow festő volt. Először is: a festőknek furcsa az időbeosztása. Másodszor: nincs a fickónak nyilvántartott telefonszáma, talán egyáltalán nincs is telefonja, talán szeszélyes vadállat, és ha alszik vagy dolgozik, talán hagyja, hogy szóljon a csengő, ott egye meg a fene, ha betoppannék a lakásába, lehet, hogy olyan ideges lenne, mint a téli álmát alvó medve, ha megzavarják.

– Segíthetek?

Még azt sem hallottam, hogy kinyílt mögöttem az ajtó. Mély lélegzetet vettem, megfordultam, bájos mosolyra akartam igazítani a számat.

– Csak keresek valakit – mondtam.

– Kit?

– De úgy látszik, nincs otthon, így hát…

– Kit keres?

Miért is nem jegyeztem meg a többi lakó nevét? Valahogyan tudtam, ki ez az ember. Semmi ésszerű okom nem volt rá, hogy azt higgyem, maga Walter Ignatius az előttem álló jelenség, de lefogadtam volna az összes érmémbe. Valóban kísérteties jelenség volt. Rettentő magas, legalább hat láb hat inch, ezzel igen jó védőjátékos lehetne a profi kosárlabdázók között, de az életben minden bizonnyal csak meggörnyedt harcos volt. A fejre tett bili stílusában nyírt, egyenes szálú, kócos szőke haj alatt széles homlok húzódott. Pofacsontja kiállt, arca beesett volt. Orrát valamikor betörték, sajnáltam a fickót, aki tette, mert Grabow olyan embernek látszott, aki tudja, hogyan fizessen meg érte.

– Hm, Mr. Grabow-t. – mondtam. – Egy bizonyos Mr. Grabow-t keresek.

– Igen, rendben. Én vagyok az.

Magam elé képzeltem, amint megostromolja a vásznat, vastag ecsetjét literes bödönbe mártogatja. Óriási keze volt, eltűnt volna benne a kis orvosi szike. Ha ez az ember meg akarta volna ölni Crystalt, gyilkosabb fegyver lett volna a puszta keze, mint bármi más.

– Különös. Idősebbnek képzeltem – mondtam.

– Idősebb vagyok, mint amilyennek látszom. Mi a baj?

– Maga Mr. William C. Grabow? Fejrázás. – Walter. Walter I. Grabow.

– Különös – mondtam. Szükségem lett volna egy noteszre vagy egy darab papírra, valamire, amibe belenézhetek. Előhúztam a tárcámat, kihorgásztam Julian kozmetikuskártyáját, úgy tartottam, hogy Grabow ne lássa. – William C. Grabow – mondtam. – Talán tévedtek.

A pasas hallgatott.

– Biztos, hogy tévedés – mondtam, és ismét a kártyára böktem. – önnek van egy nővére. Igaz, Mr. Grabow?

– Van nővérem. Két nővérem is van.

– A nővére Clara Grabow Ullrich, aki Worcesterben, Massachusetts államban lakott, és…

– Nem.

– Tessék?

– Teljesen rossz nyomon van. Nekem két nővérem van, Rita és Florence; Rita apáca, Flo pedig Californiában él. Ki az a Clara?

– Nos, Clara Grabow Ullrich már nem létezik, néhány hónapja meghalt, és…

Széles mozdulattal legyintett, örökre elbocsátotta Clara Grabow Ullrichot. – Ez nem tartozik rám – mondta. Rossz nyomon van. Én Walter I. vagyok. Maga pedig Williamet keresi.

– William C.-t.

– Jó, mindegy.

– Nos, elnézést a zavarásért, Mr. Grabow. – Az ajtó felé léptem. Grabow félrehúzódott, hogy kiengedjen, aztán rátette a kezét az ajtógombra, mintha csak pihentetni akarná.

– Várjon egy percet – mondta.

– Valami baj van? – kérdeztem. Csak nem jutott eszébe a nagy méláknak egy rég elveszett nővér? Atyaúristen, ez elhatározta, hogy megkaparintja a nem létező örökséget?

– Honnan szerezte? – mondta.

– Tessék?

– Honnan szerezte ezt a címet?

– A cégemtől kaptam.

– A cégétől? Miféle cégtől?

– Carson, Kidder és Diehl.

– Mi az?

– Jogi társaság.

– Maga ügyvéd? Nem, maga nem ügyvéd.

– Nem, jogvizsgáló vagyok. Az ügyvédeknek dolgozom.

– Ezt a címet sehol sem tartják nyilván. Honnan szerezte?

– Városi címtárak is vannak, Mr. Grabow. Még ha nincs is telefonja minden lakó…

– Albérlő vagyok itt. Nem szerepelek a lakónyilvántartásban, sem más címjegyzékben. – Nyakát előrenyújtotta, szeme perzselt.

– GAG – mondtam.

– Mi?

– Gotham Artists’ Guild.

– Ők adták meg a címet?

– Így jutott hozzá a cégem. Most jutott eszembe. A GAG nyilvántartja önt.

– Az évekkel ezelőtt volt – mondta, és szeme tágra nyílt a csodálkozástól. – Még mikor festettem. Színes képeket csináltam, nagy vásznakat, volt terem, művészi látásmódom… – Abbahagyta az ábrándozást. – Szóval egy jogi társaságnál dolgozik, és vasárnap jön ide?

– Kötetlen munkaidőben dolgozom, Mr. Grabow. Nem a kilenctől ötig tartó norma szerint.

– Ez igaz?

– Nos, bocsásson meg, most már nem tartom fel tovább.

Egy lépést akartam tenni az ajtó felé. A keze még mindig rajta volt a gombon.

– Mr. Grabow…

– Ki a szar maga?

Istenem, hogy kerültem ebbe a kutyaszorítóba? És hogy keveredjek ki belőle? Feltettem megint ugyanazt a lemezt, eldaráltam, hogy jogvizsgáló vagyok, megismételtem a cégem nevét, de minden csak lebegett a levegőben, mint a köd. Kitaláltam egy nevet is magamnak, John Doe vagy ilyesmi, de nem volt ennyire eredeti, aztán ismét ránéztem a kozmetikuskártyámra, mintha valami ösztönzést vártam volna tőle, Grabow pedig kinyújtotta a kezét.

– Hadd lássam – mondta.

Semmi sem volt rajta abból, amit összehordtam. Csak Julian száma és címe volt az egyik oldalon, a másikon pedig egy előjegyzés Keithhez. Meg Grabow nagy, kinyújtott mancsa.

Már készültem, hogy átnyújtsam neki a kártyát. Aztán megálltam, szörnyű horgast hallattam, kezemet kártyástul, mindenestül a mellemre szorítottam.

– Mi a…

– Levegőt! – hápogtam. – Levegőt! Meghalok!

– Mi az ördög…

– A szívem!

– Nézze…

– A gyógyszerem!

– A gyógyszere? Ennem…

– Levegőt!

Grabow kitárta az ajtót. Kiléptem, meggörnyedtem, köhögtem, aztán tettem még egy lépést, majd felegyenesedtem, és rohanni kezdtem, mintha puskából lőttek volna ki.

13

Szerencsére Walter Ignatius Grabow nem szokta a Gramercy Park körüli futkározással tölteni az estéit. Ha egy hosszútávfutó üldözött volna, nem lett volna esélyem. Ami Grabow-t illeti, azt hiszem, egy lépést sem tett. Volt pár lépésnyi előnyöm, és alaposan meg is lepődhetett, de nem álltam meg, hogy lássam, döngeti-e mögöttem a járdát, a kiáltozását azonban hallottam: – Hé! – meg: Mi a fene? – meg: – Hová a francba megy? – Kiáltásai elég élesen úsztak utánam a levegőben, feltételezem tehát, hogy egy helyben állt, és úgy ordítozott, miközben én olyasféleképpen futottam, mint a tolvaj a tett színhelyéről.

Sajnos én sem szoktam kocogni, úgyhogy mire sikerült néhány saroknyira elszaladnom, a merőben gyávaság kiváltotta valódi adrenalin miatt most már komolyan szorítottam a mellemre a kezem, miközben a másik kezemmel egy lámpaoszlopnak támaszkodtam. Határozottan hevesen vert a szívem, a lélegzetvételemet sem tudtam szabályozni, de az öreg festőművészt sehol se láttam, ez pedig azt jelentette, hogy biztonságban vagyok. Két zsaru gyilkosságot akart a nyakamba varrni, egy másik a felét akarta az ékszereknek, amiket el se loptam, de legalább az őrült festő nem tudott agyonütni. Ez is valami.

Mikor ismét normálisan vettem a levegőt, egy Spring streeti kocsma felé indultam. Sem a hely, sem a féldecijüket és sörüket iszogató vászonsapkás öregek nem voltak művész formájúak. Már jóval a So-Ho megfiatalodása előtt üzemelt ez a kocsma, az évek során meghitt hangulatot, romlott sör, szivárgó gáz és ázott kutya szagát egyenlő arányban tartalmazó, otthonos illatot árasztott. Rendeltem egy pohár sört, sokáig szürcsölgettem. Néhány székkel odébb két úriember felidézte, hogyan nyerte meg 1951-ben a zászlót a Giants – Bobby Thompson hazaadásával. Akkor még New York Giants volt a csapat neve, de ami ivócimboráimat illeti, ők úgy beszélték, mintha csak tegnapelőtt lett volna a mérkőzés.

– Az Ralph Branca dobása volt. Bobby Thompson, ő aztán rengetegszer eltalálta. Mindig kíváncsi voltam, mit érezhet Ralph Branca.

– Bobby Thompson halhatatlanná tette magát – mondta a másik. – Ralph Brancára csak a beadása miatt emlékszik.

– Ugyan már!

– De bizony!

– Hogy én elfelejthetném Ralph Brancát? Menjen már!

Mikor elfogyott a söröm, hátramentem a telefonhoz, és megpróbálkoztam Julian számával. Miközben a vonal másik végén csengett a telefon, kigondoltam, mit mondjak Craignek, ha felveszi, de nem vette fel sem ő, sem más. Nyolc vagy tíz csengetés után visszavettem az érmémet, és megszereztem a tudakozótól Craig lakásának telefonszámát. Három csengetés után felvette.

– Halló! – mondtam. – Fáj a fogam. Nem beszélhetnék Juliannel?

Hosszú, gondterhes csend következett. Mondhatnám azt is, hogy töprengő csend. Azután megszólalt:

– Pszt, Bernie, maga aztán igazán hidegvérű.

– Mint egy hazátlan csiga.

– Mint valami egészen más, Bern. Honnan beszél? Nem, ne mondja meg. Nem akarom tudni.

– Nem akarja megtudni ezt az információt?

– Mégis mit képzel, ki maga?

– Peter Lorre. Tudom, hogy nem vagyok túl jó. Bogartnak igen jó lennék, drágaságom, de Peter Lorreként szigorúan amatőr vagyok. Hadd beszéljek Juliannel.

– Nincs itt.

– Hol van?

– Gondolom, otthon. Honnan tudjam?

– Nemrég még nála volt.

– Honnan… Na persze, maga volt a téves hívás. Figyeljen csak, Bernie. Nem hinném, hogy okos dolog társalognunk.

– Azt hiszi, lehallgatják a vonalat, mi, drágaságom?

– Jézusom, hagyja már abba!

– Ez nem is volt rossz Bogart-imitáció.

– Hagyja már abba az egészet, jó? Börtönben voltam, nyaggattak a zsaruk, azok a kibaszott újságok kiteregetik az egész életemet, a volt feleségem halott, és…

– Nos, valami bűzlik, igaz-e?

– Micsoda?

– Maga azon imádkozott, hogy bárcsak meghalna Crystal, és most…

– Jézusom, hogy beszélhet így?

– Ízig-vérig betörő vagyok. Egyébként mikor engedték ki?

– Néhány órával ezelőtt.

– Hogy tudta elintézni Blankenship?

– Blankenship nem tudta elintézni a vérszomjas medvéket. Blankenship csak azt akarta, üljek a fenekemen. Ültem a fenekemen, és egész addig ülhettem volna rajta, míg le nem borotválják a fejemet, és rá nem teszik az elektródákat. Aztán bekapcsolják az áramot, és akkor ülhetnék csak rajta igazán.

– Ma már nem így csinálják.

– Amilyen szerencsém van, még divatba jöhet. Sikerült megszabadulnom Blankenshiptől. Nem akarta elhinni a nyavalyás, hogy ártatlan vagyok. Mi jó sülhet ki abból, ha azt hiszi, hogy bűnös vagyok?

– Az én ügyvédem tömérdek jó dolgot sütött ki az évek során – mondtam –, pedig mindig tudta, hogy bűnös vagyok.

– De maga mindig az is volt, ugye?

– Micsoda?

– Nos, én ártatlan vagyok, Bern. Kirúgtam Blankenshipet, és magam mellé veszem a saját ügyvédemet. Nem bűnügyes, de ismer, és a nyomáról megismeri a szamarat. Mindent elmondtam neki, ő meg azt tanácsolta, hogy tárulkozzam ki egy kicsit a zsaruknak, mire ma reggel tíz órakor kinyitották a cellám ajtaját, és megint emberi lényként bánnak velem. Mondhatom, kellemes változás. Szerintem nem túl szórakoztató, ha bezárják az embert.

– Mondja, mit adott el nekik?

– Kiknek?

– A zsaruknak. Mit mondott, ami arra késztette őket, hogy kieresszék a hurokból?

– Semmi különöset. Csak elirányítottam őket egy kicsit, ennyi volt az egész.

– Merre irányította őket?

Újabb szünet, de nem olyan hosszú, mint az első. Ezúttal inkább köntörfalázó, töprengő. Aztán: – Julian azt mondja, magának van alibije. A bokszmeccsen volt.

– Craig, maga gazember.

– Csak meséltem nekik az ékszerekről, ennyi az egész. Meg a kettőnk beszélgetéséről.

– Megmondta nekik, hogy rá akart beszélni, hogy kerítsem kézre az ékszereket?

– Nem így volt, Bernie. – Óvatosan beszélt, talán a lehallgatók miatt. – Én meséltem magának Crystal ékszereiről, az igaz, hogy káromkodtam is egy kicsit, úgy látszott, érdekli magát a dolog, természetesen akkor még fogalmam sem volt róla, hogy maga betörő, és…

– Craig, maga tényleg aljas gazember.

– Most nagyon dühös, ugye? Pszt, Bern, hát nincs alibije? Várjon egy percet! Várjon! Egy percet!

– Craig…

– És maga meg is tette – mondta. Lehet, hogy hitte is, amit mond, lehet, hogy még mindig a lehallgató készüléknek beszélt, lehet, hogy csak meg akarta indokolni, miért kottyantotta ki a nevemet az igazságszolgáltatásnak. – Csütörtök éjjel odament. Crystal megzavarta, maga pánikba esett, és leszúrta.

– Craig, magának elment az esze.

– De miért használta a szikémet? Hogy lehet, hogy éppen volt egy szike a zsebében? – Miközben beszélt, gondolkodott, és azt hiszem, ez nem volt megszokott folyamat számára. – Várjon! Egy percet! Előre kitervelte az egészet, a betörést meg a gyilkosságot együtt, és az én nyakamba akarta varrni. Biztosan viszonya volt Juliannel, és el akart távolítani az útból, hogy tiszta legyen a terep. Ez az.

– Nem hiszem, hogy jól hallom.

– Nos, jobban tenné, ha el is hinné. Jézusom, Bernie! És akkor még felhív, megkérdezi, beszélhet-e vele. Hihetetlen, csak ennyit mondhatok.

– Én ízig-vérig betörő vagyok.

– Mondja még egyszer!

– Nem mondhatnám, hogy szeretném megismételni. Craig, én…

– Nem hiszem, hogy helyes, ha folytatjuk a beszélgetést.

– Ugyan, ne gyerekeskedjen, Craig. Azt akarom… – Katt! Letette. Először kiszolgáltatott a zsaruknak, most meg fogta magát és letette. Ott álltam, kezemben a néma telefonnal, fejemet csóváltam az emberek embertelenségén. Aztán betápláltam még egy érmét, megpróbáltam felhívni még egyszer. Nyolc csengetést megvártam, nem jelentkezett. Helyére akasztottam a hallgatót, kivettem az érmét, majd ismét bedobtam, és tárcsáztam. Mással beszélt jelzett.

Mikor a második kísérletre sem jelentkezett Julian száma, azt hittem, rosszul tárcsáztam. Átnéztem a tárcámat, de a kártyát, amit adott, természetesen nem tettem vissza a Grabow-féle cirkusz után. Megnéztem a zsebeimben. Nem volt szerencsém – elveszett. Azt mondta, titkos a szám. Felhívtam a tudakozót, most már biztosan tudtam, hogy titkos a száma. Megint tárcsáztam a számát, úgy, ahogy emlékeztem rá, de nem jelenetkezett. Ekkor kikerestem és tárcsáztam Craig rendelőjének a számát. Mialatt csengetett, fölmerült bennem a kérdés, minek vesztegetem az időt, de mielőtt válaszolhattam volna magamnak, Julian felvette a telefont.

– Na hála Istennek! Órák óta hívom a lakását – mondtam.

– Nem voltam otthon.

– Tudom. Figyeljen, minden összezavarodott. Craig kijött a börtönből. Kiengedték.

– Tudom.

– Azért, mert megadta nekik a maga nevét, és elmondta, hogy valószínűleg maga vitte el Crystal ékszereit vagy ilyesmi. Eléggé elferdítette, amit mondott.

– Azt elhiszem.

– Ezért jöttek ide ma reggel a nyomozók. Akkor már tudták, hogy ki fogják engedni, de előbb beszélni akartak velem. Azt hiszem. Meg magát is keresték. Elmondtam nekik, amit maga mondott, legalábbis megpróbáltam, de nagyon ideges voltam.

– El tudom képzelni.

– Még jó, hogy a bokszmeccsen volt, és bizonyítéka is van rá. Azt hiszem, magát akarják gyanúsítani a gyilkossággal.

Ásítottam. – Igen – mondtam. – Szerencsére van alibim.

– Craig azt mondja, most majd tanúkat fognak keresni, akik látták magát Crystal lakása környékén, aznap este, amikor megölték. De hogyan találnának tanút, ha maga nem volt ott? Mondtam neki, hogy gyalázatos dolgot művelt, de azt felelte, az ügyvédje mondta, hogy csak így szabadulhat ki a börtönből.

– Carson Verrill.

– Igen, azt mondta, a másik semmit sem ért.

– Nos, az Isten áldja meg érte az öreg Carson Verrillt.

– Nem öreg. Az igazat megvallva, én nem nagyon áldom.

– Én sem, Julian.

– Mert azt hiszem, elejétől kezdve rohadt ügy ez az egész. Úgy értem, maga szívességet akart tenni neki, és most láthatja, hogyan viszonozta. Megpróbáltam megmagyarázni neki, hogy maga az igazi gyilkos nyomában van, de nem hiszem, hogy egyáltalán figyelt arra, amit mondok, Feljött a lakásomra, veszekedtünk, aztán dühösen elrohant. Igazából nem magától rohant el. Igazából én küldtem el.

– Értem.

– Mert szerintem szar ez az egész, Bernie.

– Szerintem is.

– Idejöttem, hogy megnézzem a nyilvántartást, de eddig csak az időt vesztegettem. A betegek közt nincs Grabow nevű.

– Nos, én megtaláltam Grabow-t. Lehet, hogy átkozottul jó festő, de szaladni egy fikarcnyit sem tud.

– Ha megtudja Bütyök igazi nevét, rögtön kikeresem. Még véletlenül se láttam senkit, aki a PókFogadót tüntette volna fel a munkahelyrovatban. Ez a neve, ugye?

– Aha.

– De még nem néztem át az összes lapot. Kikerestem a John nevűeket is,aztán megnéztem, nem ügyvéd-e valamelyik, de csakugyan kezd reménytelennek látszani az egész.

– Felejtse el – mondtam. – Egyébként sem lehet így megoldani a dolgot. Tudja, meg kell keresnem Bütyököt, meg van egy csomó dolog, amit el kell intéznem. Hol lesz ma este?

– Azt hiszem, a lakásomon. Miért? – Egyedül lesz?

– Tudomásom szerint igen. Craig nem jön fel, ha erre kíváncsi. De nem ám, erről gondoskodom.

– Mit szólna hozzá, ha felmennék?

Csönd, de ez a csönd nem volt sem gondterhes, sem tűnődő. Inkább kihívó volt. – Jól hangzik – mondta. – Mikor?

– Nem tudom.

– Nem lesz, hm…?

– Részeg? Ma este mellőzöm az olívaolajat.

– Azt hiszem, inkább Frankie-t kéne mellőznie.

– Jó ötletnek hangzik. Nem tudom, mikor érek oda, mert nem tudom, mennyi időt vesznek igénybe az egyéb dolgaim. Hívjam fel előbb? Jó, előbb majd felhívom. Elvesztettem a kártyát, amin a száma volt. Hadd keressek egy tollat. Megvan. Mi a száma?

– Rhinelander hét, tizennyolc– nulla kettő.

– Egy évvel előbb, mint a louisianai vásár. Ezt tárcsáztam, de nem jelentkezett. Ó, hát persze, hiszen a rendelőben volt. Ugye, még most is ott van?

– Bernie…

– Kicsit bolond vagyok, de azt mondják, acélból vannak az idegeim, és ez is valami. Úgy érzem, szükségem is lesz rájuk. Akkor majd felhívom.

– Bernie? Legyen óvatos!

14

– Nahát, kutya legyek, ha ez nem az én öreg cimborám! – mondta Dennis. – Szombat este van, látja, ugye, micsoda tömegnyomor van itt! Hétköznap remek ez a hely, de hétvégén mindenki otthon van a feleségénél meg a kölykeinél. Nem kell dolgozni, nem kell kikapcsolódni a munka után, ugye érti? De a parkolóházban nem az ötnapos munkahét megy. Ha az embernek parkolója van, éjjelnappal ugráltatják, különben is, ki a fenének van kedve a feleségére meg a kölykeire pazarolni a szombat estéjét? Persze, maga nem a parkolószakmában dolgozik. Megmondta ugyan már a foglalkozását, de kiment az eszemből.

Mit mondhattam neki? Azt elmondtam, hogy betörő vagyok, de mi mást mondtam még? – Részvények – mondtam.

– Igaz. Nahát, akár hiszi, akár nem, a nevére sem emlékszem. De itt van a nyelvem hegyén.

– Ken. Ken Harris.

– Hát persze. Épp ezt akartam mondani. Az enyém Dennis, a parkolóházban dolgozom. Mégis emlékszem valamire, lefogadom, tudom, hogy mit iszik. Hé, Bütyök, tolasson csak ide! Keverjen nekem még egy ilyet, Kenny barátomnak meg hozzon egy Cutty Sarkét jéggel. Igazam van vagy nincs igazam, Ken?

– Igaza van, Dennis, illetve még sincs igaza.

– Hogyhogy? – Odaszóltam Bütyöknek: – Legyen most inkább csak egy feketekávé. Ki kell józanodnom, mielőtt megint berúgok.

Nem kellett kijózanodnom. Semmi szeszt nem ittam, kivéve azt az egyetlen pohár sört a Spring Streeten, de azóta már eltelt pár óra. Inkább józannak kellett maradnom, mert amikor dolgozom, mindig józan vagyok, aznap este pedig dolgozni akartam. A Pók Fogadó pultjánál álltam öreg cimborámmal, Dennisszel, a jó öreg Bütyök az italokat mérte, most éppen a kávéval foglalkozott, amit a betörő rendelt.

– Gondolom, körüljárt már mindent, mi, Kenny?

Ki ez a Kenny? Persze, ez én vagyok. – Benéztem pár helyre, Dennis.

– Frankie-t nem látta valahol?

– Nem. Ma este nem.

– Úgy volt, hogy vacsora után benéz ide. Néha le szokott gyökerezni Joan kricsmijében vagy az egyik ginkazánban, de általában elég megbízható, érti, amit mondok. De nincs otthon. Pár perccel ezelőtt felhívtam, de nem vette fel.

– Mindjárt itt lesz – mondta Bütyök. Biztosan a fejéről kapta a nevét. Fiatal volt, a harmincas éveit taposta, de kopasz feje búbja miatt első pillantásra idősebbnek látszott. Nagy, sima bőrű fején körben volt egy kis sötétbarna haj. Szemöldöke vastag és bozontos, állkapcsa megereszkedett, orra gomb, szeme nedves, melegbarna. Szikár, izmos teste volt, jót mutatott a Pók Fogadó egyentrikójában. Az élénkpiros trikón selyemmel átszőtt fekete rajz volt, egy pókháló, egyik sarkában ott kacsingat a pók, karját ölelésre tárja egy tétovázó légylány felé.

– Biztosan tesz egy kört az öreg Frances – mondta. – Maradjon itt, és még látni fogja, mielőtt véget ér az este. – Elindult befelé.

– Akár jön, akár nem – szólalt meg Dennis –, maga legalább itt van, egy ivócimbora mindenképpen kell. Utálok egyedül inni. Csak az iszákos iszik egyedül, érti, amit mondok. Nekem mindegy, hogy iszom-e vagy nem, én a társaság kedvéért járok ide.

– Értem, amit mond – feleltem. – Azt hiszem, Frankie-nek van miért innia mostanában.

– Azt a hogyishívjákot gondolja? Akit megöltek?

– Pontosan.

– Hát az ronda ügy. Mikor pár órája beszéltem vele, úgy hallottam, nincs jól.

– Levert volt?

Dennis alaposan meggondolta a választ:

– Inkább zavart – mondta. – Elmondta, hogy kiengedték a férjét, azt az állatorvost vagy micsodát.

– Azt hiszem, fogorvos.

– Nos, egykutya. Azt mondta, tennie kellene valamit. Lehet, hogy volt már benne egy kis gőz. Tudja, hogy van ez.

– No persze.

– A nők nem tudják leállítani magukat, mint maga vagy én. Ez fizikai kérdés, Ken.

Célzás volt-e vagy sem, mindenesetre vettem a lapot, intettem Bütyöknek, elszalasztottam, hogy hozzon Dennisnek egy italt, nekem meg egy kávét. Amikor a csapos elment, így szóltam:

– Bütyök Francesnek nevezte az előbb.

– Na igen, Ken, ez a neve. Frances Ackerrmann.

– Mindenki csak Frankie-nek hívja. – Igazán?

– Tudja, csak hangosan gondolkodtam. – Karommal bizonytalan kört rajzoltam a levegőbe. – Nem tudja véletlenül, Bütyöknek mi a rendes neve?

– A kurva anyját, hadd gondolkozzam. Valamikor tudtam. Igen, azt hiszem, tudtam valamikor.

– Hacsak nem a szülei nevezték el Bütyöknek, de miféle név ez egy kisgyereknek?

– Nem, ilyen nevet senki sem adna a gyerekének. Akkor biztosan volt még haja. Bizti, hogy több haja volt, amikor az anyja kipottyantotta, mint most.

– Látja, Dennis, csak rendeljük nála az italt, de egyikünk se tudja, hogy hívják a fickót.

– Furcsa, hogy így fogja fel, Ken. – Fölemelte a poharát, kihörpintette, ami benne volt. – Az ördögbe is – mondta –, ezt megisszuk, rendelünk még egy rundot, és megkérdezzük, hogy a francba hívják. Legalábbis, hogy ő minek gondolja magát, a franc egye meg.

Többe került egy rundónál. Sok rundóba került, már koffeinmérgezésem volt, mire megállapítottuk, hogy Bütyöknek Thomas a keresztneve, a vezetékneve Corcoran, és itt lakik a szomszédban. Egy férfivécébeli kirándulásom során megálltam, hogy kikeressem Bütyök nevét a telefonkönyvben. A Keleti Huszonnyolcadik utcában volt egy Thomas Corcoran, a 12. szám alatt. Megpróbálkoztam a számmal, épp egy tucatszor csengettem, de senki sem vette fel. Átnéztem a vállam fölött, hogy lássam, nem figyel-e valaki, és a jövőre gondolva, kitéptem a lapot a könyvből.

Dennis a bárpultnál állt.

– Van neki barátja? – kérdezte.

– Mii?

– Azt hittem, egy tyúknak telefonál, ezért kérdeztem, hogy van-e neki barátja.

– Aha. Nos, azt hiszem, ellensége nincsen.

– Héj, ez aztán jó, Ken! Lefogadom, hogy kölyökkorában Corkynak hívták.

– Kit?

– Bütyköt. Corcoran a vezetékneve, Corkynak fogjuk hívni, jó?

– Azt hiszem.

– A francba – mondta Dennis. – Ezt megisszuk, és megkérdezzük a csavargót. Hé, Corky! Gyere ide, te csavargó!

Dennis vállára tettem a kezem. – Most elmegyek – mondtam, és pár bankjegyet csúsztattam a pultra Bütyöknek. – Utána kell néznem valaminek.

– Hm. Még hogy nincs neki ellensége! Nos, ha fiúja van, hozza ide később, jó? Énmég itt leszek egy darabig. Lehet, hogy Frances is becsöppen, és iszunk egy kicsit, de mindenképpen őrizni fogom a várat.

– Akkor lehet, hogy később találkozunk, Dennis.

– Az szentség, hogy itt leszek – mondta. – Hová mehetnék?

15

A ház, amelyben Corcoran Bütyök lakott, tizenkét emeletes, háború előtti építmény volt, kidekorált lépcsőházzal és egy magát Szent Péternek képzelő portással. Átlopakodtam az úton, közben a portást figyeltem, meg akartam győzni róla, hogy minden bebocsátást kérőt vár egy jóhiszemű lakó, és én is szívesen látott vendége vagyok valamelyiknek. Arra is gondoltam, olyan lakónak adom ki magam, akit nem ismer, de a magatartása azt sugallta, hogy nem tudnám rászedni, és arról sem voltam meggyőződve, hogy elég magabiztos vagyok-e az ő rutinjához képest.

Jobbra egy ötemeletes barna téglás épület állt. Balra viszont egy tizennégy emeletes, de – hála a furcsa New York-i ingatlanoknak, csak egy emelettel volt magasabb a Bütyökféle háznál. Itt is volt portás, de az nem járta ki az önbizalom magasiskoláját, mint a másik. Még a rabok csíkos egyenruhájában is feltűnés nélkül besétálhattam volna mellette.

Előbb azonban meg kellett tudnom Bütyök lakásának a számát. Ezt úgy értem el, hogy a látogatójának adtam ki magam, közben figyeltem, melyik kaputelefon-csengőt nyomja meg a portás. Nem jött válasz, így két dolgot már biztosan tudtam: Bütyök a 8-H-ban lakik, és nincs otthon senki. Elsétáltam a sarokig, aztán visszamentem, majd egy bólintás, egy mosoly, és egy – Szép esténk van, mi? – kíséretében bemasíroztam a szomszéd ház portása mellett. Bólintott, föl se nézett az újságjából.

Lifttel felmentem a legfelső emeletre, majd felmásztam a lépcsőn a tetőre. A manhattani tetőkön néha amatőr csillagászokat, néha sportszereket lehet látni, néhol tetőkertekké válnak. Ez a tető, Istennek hála, üres volt. Elsétáltam a széléig, és lebámultam a körülbelül tizenkét lábnyi sötétségbe, ekkora távolságon nehezebb az ugrás, mint a gyaloglás. Rosszabb is lehetett volna – például, ha hézag van a két épület között. De akkor én se lettem volna ott, ez hétszentség.

Bizonyára eltartott néhány percig, míg összeszedtem a bátorságomat. De semmi nem állt előttem, amit már ne tettem volna meg. Ha nem tudod leküzdeni a tériszonyodat, mikor nincs más megoldás, nos, akkor nem neked való a betörőszakma, fiacskám. Odamentem, ugrottam, kis fájdalommal földet értem; még a bokám se fordult ki. Végeztem néhány térdhajlítást, hogy meggyőződjem róla, még működik a lábam, kifújtam a levegőt. Eddig nem is tudtam róla, hogy visszatartottam. Az épületbe vezető ajtó felé indultam.

Belülről volt bezárva, de nekem ez nem sokat számított.

A Bütyök lakásának zára se jelentett nehézséget. Épp mikor az ajtóhoz értem, egy középkorú férfi bukkant fel a lépcsőházban, és felém indult. Esküdni mertem volna rá, hogy ismerem, a Haley M-O reklámból, jó tanácsot szokott kérni a gyógyszerésztől bizonyos, khm, rendellenesség ellen. Kopogtam Bütyök ajtaján, ráncba húzódott a homlokom, és így szóltam:

– Hé, én vagyok az, öregem! Kinyitnád végre az ajtót, vagy mi?

Odabent csend, természetesen.

– Igen, jól van – mondtam. – De siess, jó? – A közeledő úriemberre néztem, elkaptam a pillantását, elkeseredetten forgattam a szemem. – Zuhanyozik – közöltem bizalmasan. – Most itt állhatok, míg megszárad, felöltözik meg minden.

A férfi együttérzően bólintott, és tovasietett, kétségkívül abban a reményben, hogy a többi bánatomat megtartom magamnak. Amikor befordult a sarkon, előhalásztam a kulcskarikámat, és rövidebb idő alatt törtem fel Bütyök zárát, mint ameddig e tény közlése eltart. Olyan rugós zárja volt, amelyik automatikusan bezáródik, ha becsukják az ajtót, ő meg nem bajlódott vele, hogy kulccsal is rögzítse a tolókát, így mindössze annyi dolgom volt, hogy kipöcköljem azt a vacakot egy darabka rugós acéllal, és belökjem az ajtót.

Becsusszantam, becsuktam az ajtót, gondosabban bezártam, mint Bütyök, majd a villanykapcsoló után tapogattam. Most nem volt nálam a gumikesztyű, de nem is bántam, hiszen nem szándékoztam semmit ellopni. Igazából csak valamilyen bizonyítékot próbáltam keresni, ha megtalálom, otthagyom, és gyorsan felhívom rá a rendőrség figyelmét. Biztos meg lehet csinálni finoman is. Ha igazán szerencsém lenne, természetesen a táskányi ékszert is megtalálhatnám. Ez esetben a diplomatatáskát, tartalmának nagyobbik felével együtt, épségben kiszabadítanám, néhány kifejezetten nyomra vezető darabot pedig itt-ott eldugdosnék a lakásban, hogy Todras és Nyswander felfedezhesse üres óráiban. De túlságosan is valószínűnek látszott, hogy amennyiben Bütyök volt a gyilkos és a tolvaj, olyan helyre dugta az ékszereket, ahol nem találom meg. Nemigen hagyta itt a lakásban, a rosszul bezárt ajtó mögött.

Mialatt végiggondoltam, már javában a lakás felforgatásával foglalatoskodtam. A méretek miatt viszonylag egyszerű dolgom volt. Bütyöknek garzonlakása volt, nem sokkal nagyobb, mint a Juliané, de jóval gyérebben volt bebútorozva. Volt benne egy festetten nyírfából készült tábori ágy, egy mahagóni komód – a fiókok nem ehhez a komódhoz tartoztak, nyilván használtan vette –, továbbá egy kényelmes fotel meg két egyenes hátú szék. A háttérben állt a tűzhely, a hűtőszekrény és a mosogató – ezeket gyöngyvászon függöny választotta el jól-rosszul a szoba többi részétől.

Rendetlenség volt a lakásban. A csaposoknak nagyon ápoltnak kell lenniük a munkában, elég sokszor figyeltem már, hogyan törlik fényesre a poharakat, hogyan rakják pontosan a helyükre a tárgyakat, s ebből arra következtettem, hogy természetüknél fogva rendszerető emberek. Bütyök lakása kiábrándított ebből az elképzelésből. A szennyes ruhák szanaszét szórva, az ágy vetetlen, az embernek az volt a benyomása, hogy hónapokkal ezelőtt meghalt a bejárónője, és még nem keresett másikat.

Ebben maradtam. Először a konyhai részt vizsgáltam át. A hűtőben nem volt hideg készpénz, a tűzhelyen nem volt forró ékszer. Hogy a tényeknél maradjak, az előbbiben penészes és romlott ennivaló volt, az utóbbira pedig rászáradt a zsír és a tej, így a lehető leggyorsabban más területre vonultam.

Az ágyneműtartóban ruhadarabok összevisszasága, a ruhatár elsősorban kétes állapotú farmerekből és trikókból állt, volt köztük néhány Pook fogadóbeli egyentrikó, többi más intézményeket, ügyet vagy életstílust reklámozó feliratot viselt. A komód fiókjában egy sereg fogamzásgátló szer volt meg a butikokban kapható szexuális segédeszközök, vibrátorok, stimulátorok meg különböző gumi– és bőrtárgyak, különleges rendeltetésüket csak találgatni tudtam.

Ékszer semmi. Se a Celniker Fogászati és Szemészeti Kellékektől származó fogorvosi műszer. Semmi értékes tárgy. Azt hittem, ha nincs is köze Bütyöknek a gyilkossághoz, legalább lesz valami hasznom a látogatásból. Hiszen, a dolgok jelenlegi állása szerint pénzre lesz szükségem, ügyvédre vagy repülőjegyre Tierra del Fuegóra, vagy bármi másra. Ha kulcs nélkül nyitok ki egy ajtót, mindig számítok rá, hogy kézzelfogható eredménye lesz a fáradozásomnak. Nem vagyok amatőr, az Isten szerelmére. Nem puszta szerelemből csinálom.

Reménytelen. Volt egy hordozható tévéje, egy rádiója a komódon, egy Instamatic fényképezőgépe, csupa olyasmi, aminek láttára megdobbanna a narkósok szíve, hisz azok csak azért rúgják be az ajtót, hogy szerezzenek egy zacskó fűre valót, de nem volt semmi, amihez én lealacsonyodhatnék. A komód jobb felső fiókjában volt egy kis készpénz, gondolom, az összegyűjtött borravaló, én pedig megtérítettem magamnak a kocsmai költségeket – ha már itt tartunk, én is adtam borravalót. Az az igazság, hogy egy kicsit jobban is jártam. Száz-egynéhány dollár volt ott, egyesekben, ötösökben és tízesekben, mind kikotortam, csinosan egymásra raktam, és jó helyet találtam nekik a csípőmön. No persze nem volt nagy összeg, de ha készpénzt látok, nem tudok ellenállni. Volt ott aprópénz is rengeteg, de azt otthagytam, és betoltam a fiókot. Az ember adjon a minőségre, különben hová jutunk?

Na, ebből elég is, gondoltam. Minden szemetet leltárba vehettem volna a fickó lakásán, de minek? Kinyitottam a szekrényét, turkáltam a zakók és kabátok között, míg a felső polcon meg nem pillantottam valamit, valamit, ami megdobogtatta, kihagyásra késztette vagy megbénította a szívemet, vagy… értik, ugye?

Egy diplomatatáska!

Nem az enyém volt. Nem szarvasbőrből készült, csak marhabőrből, csillogó, fekete marhabőrből. A szarvas és a marha – két különböző állat. E felfedezés okozta csalódásom felülmúlt minden képzeletet. Egy pillanatig már úgy éreztem, a kezemben tartom az ékszereket és Crystal Sheldrake meggyilkolásának a nyitját, a pillanat azonban elmúlt, én pedig ott tartottam, ahonnan elindultam.

Természetesen levettem és kinyitottam a táskát.

Nem mondom, némiképp meglepődtem, amikor láttam, hogy degeszre van tömve pénzzel.

16

A bankjegyek ujjnyi vastag kötegekben voltak, középen sárgásbarna papírszalaggal átfogva. Élükön álltak a kötegek, ezért nem láttam mindjárt, hogy tízesek-e vagy százasok. Egy pillanatig csak ámultam és bámultam. Aztán kibányásztam egyet a kis kötegek közül, és gyorsan átlapoztam. Húszas címletű bankjegyek voltak, talán ötven lehetett a kezemben. Mondjuk ezer dollár egy kötegben:

Megnéztem még néhány köteget. Csupa új, ropogós húszas. Néztem a – mit is? Százezer dollárt? Negyedmilliót?

Váltságdíj volt? Vagy kábítószerért kapta? Az ilyen ügyletekhez azonban általában régi bankjegyeket használnak. Feketén szerzett részvények? Ingatlanügylet, készpénzben, bejelentés nélkül?

De hogy férne össze bármelyik is Corcoran Bütyökkel, a csapossal, aki egy rendetlen szobában lakik, akinek alig van bútora, és aki még azzal sem törődik, hogy kétszer ráfordítsa a zárat?

Alaposan szemügyre vettem azt a töméntelen pénzt. Aztán kivettem a kezemben levő kötegből tíz ropogós húszast, és hozzátettem a tárcámban levő bankjegyekhez. A többit visszagyömöszöltem a helyére, becsuktam a táskát, bekapcsoltam a pántokat.

Visszatettem a borravalóját. A pénze már összekeveredett az enyémmel, nem is számoltam meg pontosan, mennyit vettem el, de úgy gondoltam, ő maga se tudja. Körülbelül száz dollárt tettem vissza a bal felső fiókba, különböző címletekben, gondolkodtam egy kicsit, majd egy húszast is hozzátettem a gyűjteményhez. Egy másikat a fiók mögé csúsztattam, hogy csak az találja meg, aki keres valamit. Egy harmadikat a szekrénypolcra tettem, nem szem elé, hanem hátra, egy negyediket pedig beszuszakoltam egy elnyűtt cowboycsizmába, ami a szekrény hátának támaszkodott. Ezzel így meg is volnánk.

Eloltottam a villanyt, kiengedtem magam, becsuktam magam mögött az. ajtót. A lift levitt a földszintre, a portás köszönt. Kurtán rábiccentettem, a talpam még mindig fájt az ugrástól, és őt okoltam érte.

Ahogy kiléptem az utcára, arra jött egy taxi. Néha jól alakulnak a dolgok.

New York tele van csomagmegőrzőkkel, van ilyen a földalatti-állomásokon meg a vasútállomásokon is. A Nyolcadik sugárúton van a Kikötői Hatóság, a buszvégállomásnál. Ennek a csomagmegőrzőjét vettem igénybe, kinyitottam az ajtót, belöktem a diplomatatáskát, két 25 centest dobtam a nyílásba, becsuktam az ajtót, ráfordítottam a kulcsot, kihúztam, és zsebre vágtam. Fura érzés volt magamnál hurcolni azt a rengeteg pénzt, de még furább volt csak így otthagyni, nyilvános helyen.

Hanem a legfurcsább az lett volna, ha beszaladok vele a So-Hoba.

Isten a tudója, de sehogy se akarózott odamenni. Nem telt el túl sok idő azóta, hogy szívrohamot színlelve menekültem meg Walter Ignatius Grabow-tól, és most megint nyeregbe kellett szállnom, hogy az oroszlán torkába dugjam a fejemet.

De azt mondtam magamban, nem olyan veszélyes ügy ez. Ha otthon van, visszaszól, amikor becsöngetek, én pedig azonnal kivágok egy hátraarcot, és elszelelek. Egyébként úgysem lesz otthon, hiszen szombat este van, Grabow festő, és a festők szombat este mind kivonulnak és isznak. Biztos társaságban van valakinél, vagy talán kazánkovácsokba botlott a Broome Street Mulatóban, az is lehet, hogy egy korsó California Zinfandelen osztozik a gyengébb nem egyik tagjával.

Feltéve, hogy nem egymagában iszik barátnője, Crystal halálán búsulva, az ő emlékére, feltéve, hogy nem ül sötétben az odújában, olcsó rozspálinkát vedelve, nem válaszol a csöngetésemre, csak gubbaszt a sarokban, míg fel nem töröm a zárat, és be nem sasszézok a szalonjába, mint valami legyecske…

Még elgondolni is kellemetlen.

Ettől a gondolattól nem szabadultam meg akkor sem, amikor a csengetésre nem kaptam választ. A lenti ajtó zárja átkozottul jó volt, az ajtó és az ajtófélfa találkozásánál levő lemez megakadályozta, hogy kifeszítsem az ajtót, de azért egyik zár sem annyira jó, mint ahogy a gyártó szeretné elhitetni. Idenyúltam, odanyúltam, a pecek kiugrott, a retesz kinyílt.

Felmentem a második emeletre. A második emeleti lakónál, a virágosnál, halk rockzenét játszott a sztereó lemezjátszó, és elég sok vendég lehetett, mert a zene hangjaiba, mintegy aláfestésül, állandó beszélgetés moraja vegyült. Ahogy elmentem az ajtó előtt, átható marihuánaillatot éreztem, a füstje volt a kíséret a zenéhez és a beszélgetéshez. Felmentem még egy emeletet, óvatosan hallgatóztam Grabow ajtajánál, de csak az alsó lakásból kiszűrődő zenét hallottam. Négykézlábra ereszkedtem, és láttam az ajtórés alatt, hogy sötét van odabenn. Talán a harmadikon van Grabow, gondoltam, boldogan révedezik, lábával dobol a zene ütemére, és mindenkinek elmondja, micsoda bolondot szorított sarokba ma délután a kapualjban.

A bolond eközben nekigyürkőzött, és kinyitotta az ajtót. Jó vastag ajtaja volt Grabownak. Fox-féle rendőrzár tartotta a helyén, vagyis egy, a padlóhoz szegezett lemezhez erősített acélrudat támasztottak ferdén az ajtónak. Ahol ilyen zár van, ott nem lehet berúgni az ajtót, sőt emelőrúddal sem lehet kifeszíteni. Körülbelül ez a létező legbiztosabb védelem.

Sajnos azonban egyik zár sem erősebb, mint a hengere. Grabownak viszonylag gyakran alkalmazott ötpeckes Rabsonja volt, méghozzá peremmel ellátva, így akarták elvenni a betörők kedvét attól, hogy piszkálgassák. De minek piszkálgatnám? Megpróbálkoztam az álkulcsaimmal, ujjaimmal becézgettem a zárat, hiába játszotta a szűz lányt, ha egyszer én voltam a Don Juan, ugye kitalálják, ki nyerte meg a játszmát?

Grabow egyetlen hatalmas szobában lakott és dolgozott, teljesen üres tértengerek voltak hivatottak elválasztani egymástól a hálószoba, a konyha, a nappali és á dolgozó szigetét. A nappali rész egy tizenkét elemes, melegbarna plüssel borított ülőgarnitúrából és két alacsony fehér asztalkából állt. A hálórész egy királyi méretű beépített ágy volt, rajta borjúbőr. Az ágy körül a padlót is bőrdarabok borították. Az ágy mögött a fal puszta tégla volt, hamvas sárgásbarnára festve, kicsit melegebb színe volt, mint a húszdollárosok haskötőjének. Ezen a falon egy pajzs lógott, két, egymásra keresztbetett lándzsa meg egy csomó primitív maszk. Óceániaiak, új-guineaiak vagy új-írországiak lehettek, nem bántam volna, ha az én falamat díszítik. De azt sem bántam volna, ha enyém lenne, amit a Barke-Benet-féle aukción adnának érte.

A konyha kész gyönyörűség volt – nagy tűzhely, hűtőszekrény, ajtaján automata jégkockakészítő, egy különálló mélyhűtőszekrény, dupla, rozsdamentes mosogató, edénymosó, szárító. A falon kovácsoltvas kampókon rézből és rozsdamentes acélból készült edények függtek.

A dolgozórész is legalább ilyen jó volt. Két hosszú, keskeny asztal, az egyik mellig ér, a másik szokványos. Néhány szék és zsámoly volt még ott. Nyomdászfelszerelés. Keramikus égetőkemence. A padlótól a mennyezetig érő acélpolcok, tele ízlésesen elrendezett festékekkel, vegyszerekkel, szerszámokkal és eszközökkel. Kézi meghajtású nyomdagép. Néhány doboz 100 százalékos rongypapír.

Tíz óra tizenöt lehetett, amikor kinyitottam az ajtót, és azt hiszem, húsz percet töltöttem a lakás általános átkutatásával.

Felsorolom azokat a dolgokat, amiket nem találtam: emberi lény, élő vagy holt. Diplomatatáska, szarvasbőr, marhabőr vagy akármilyen. Ékszer – néhány rosszul párosított mandzsettagombtól és nyakkendőtűtől eltekintve. Pénz – eltekintve egy táskányi aprópénztől, amit az éjjeliszekrényén találtam, és ott is hagytam. Festmény, Grabowtól vagy bárki mástól. Műalkotás, leszámítva a már említett tárgyakat.

Most következik az, amit találtam: két darab, kb. 2,5 hüvelyknyi, gondosan megmunkált réztányér egy háromnegyed hüvelyk vastag fenyőtömbön. Egy kulcs, valószínűleg egy páncélrekeszhez tartozott, íróasztalra való tolltartó, préselt vörös bőrburkolatú, de nem ceruzák voltak benne, hanem különféle, a legfinomabb acélból készült orvosi műszerek, mindegyiknek hatszögletű nyele volt.

Amikor távoztam Grabow lakásából, semmit sem vittem magammal, ami ne lett volna nálam, amikor elmentem. Egy-két tárgyat elmozdítottam a megszokott helyéről, itt-ott néhány ropogós, új húszdolláros bankjegyet helyeztem el.

De el nem loptam semmit. Be kell vallanom, hogy volt egy pillanat, amikor heves vágyat éreztem, hogy az egyik maszkot az arcomra illesszem, lekapjam a falról a pajzsot és az egyik lándzsát, és vad, óceániai csatakiáltásokat hallatva nyargaljak végig a So-Ho utcáin. Könnyen úrrá lettem azonban ezen a kísértésen, otthagytam a maszkokat, a lándzsákat és a pajzsot a helyükön. Csupa szép darab volt, és tagadhatatlanul értékesek is, de ha az ember éppen ellopott egy negyedmilliót a szomszédból, nem időszerű a kisebb lopás.

Mikor fékezett a taxim Julian háza előtt, pillantásom elkapta a kék-fehér rendőrautót, éppen a tűzcsap mellett állt. – Menjünk tovább – mondtam. – A sarkon szállók ki.

– Már felcsaptam a zászlót – zsörtölődött a vezető. – Kockáztassam meg a büntetést?

– Mit ér az élet kockázat nélkül?

– Persze maga könnyen mondja ezt, barátom. Nem a maga baja.

Valóban. Nem volt akkora a borravalója, mint lehetett volna, figyeltem, amint morogva elhajtott. Visszasétáltam, végig a falhoz lapulva, Julian házához, közben éberen figyeltem, nincs-e valamiféle rendőrjármű a közelben. Egyet sem láttam, sőt zsaruszerű figurák sem ólálkodtak az árnyékban. Én magam viszont az árnyékban ólálkodtam, végül, tízpercnyi ólálkodás után ismerős páros bukkant fel annak a háznak a kapujában, amelyben Julian lakott. Nem voltam túlságosan meglepődve, amikor megpillantottam Todrast és Nyswandert, kellemes tudat volt, hogy annyi óra elteltével még mindig dolgoznak. Örömmel állapítottam meg, hogy ugyanolyan vesződséges a munkájuk, mint az enyém.

Mikor elhajtottak, még öt percig nem mozdultam, hátha nagy ravaszul megkerülik a háztömböt, gondoltam. Erre azonban nem került sor, így latolgatni kezdtem, felhívjam-e Juliant a sarki fülkéből, hogy biztosan tudjam, tiszta-e a levegő. De nem akaródzott ezzel bajlódnom. Felcsengettem a kapualjból.

A kaputelefon minden torzításával együtt kihallatszott a hangjából, hogy nyugtalan, így szólt:

– Tessék. Ki az? – Bernie.

– Ó. Én nem…

– Egyedül van, Julian?

– Épp most mentek el a nyomozók.

– Tudom. Megvártam, míg elmennek.

– Azt mondták, maga ölte meg Crystalt. Azt mondták, maga veszélyes ember. Nem is volt azon a bokszmeccsen. Ott volt a házban, megölte…

Ezt mind a kaputelefonba mondta.

– Felmehetek, Julian? – Kérdeztem.

– Nem tudom.

Feltöröm ezt a kurva zárat – gondoltam. Lihegek, fújtatok, és berúgom az ajtaját. De így szóltam:

– Rengeteget haladtam ma este, Julian. Tudom, ki ölte meg Crystalt. Engedjen be, elmagyarázom az egészet.

A lány hallgatott. Egy percig azon tűnődtem, hallotta-e, amit mondtam. Talán letette a kaputelefont. Talán éppen ebben a percben tárcsázza a 911-et, és egy röpke óra leforgása után kivont karddal megérkezik a gyors és ütőképes New York-i rendőrség.

Megszólalt a berregő, kinyitottam az ajtót.

Julian tompakék és zöld skótkockás gyapjúszoknyát viselt, hozzá tengerészkék kardigánt. A trikója is tengerészkék volt, apró lábán hegyes orrú szarvasbőr papucsot viselt, jól illett légies alakjához. Töltött egy csésze kávét, és elnézést kért az előző nehéz percekért.

– Valóságos idegroncs vagyok ma este – mondta. – Egész felvonulás volt itt.

– A zsaruk?

– Azok a legvégén jöttek. De ezt tudja, hiszen látta őket elmenni. Először egy másik rendőr volt itt. Megmondta a nevét.

– Ray Kirschmann?

– Az, az. Azt mondta, szeretné, ha átadnék magának egy üzenetet. Azt mondtam, aligha fogok hallani magáról, de ő sokat sejtetően rám hunyorított. Lehet, hogy el is pirultam. Olyanfajta hunyorítás volt.

– Ő olyanfajta zsaru. Mi volt az üzenet?

– Várja, hogy maga jelentkezik nála. Azt mondta, maga tényleg ízig-vérig betörő, ezt bebizonyította, amikor visszament a tett színhelyére. Mondott még valamit, hogy biztos benne, maga megtalálta, amit keresett, és ő kéznél akar lenni, hogy átvehesse. Amikor azt mondtam neki, hogy egyáltalán nem értem, miről beszél, azt mondta, maga fogja érteni, az a lényeg, hogy keresse meg őt.

– Visszamentem a tett színhelyére? Mit akar ez jelenteni?

– Azt hiszem, sejtek valamit abból, amit a másik két zsaru mondott. Meg másból is. Mikor Kirschmann elment, megjelent Craig.

– Azt hittem, megmondta neki, hogy ne jöjjön.

– Meg, de mégis eljött, és egyszerűbb volt, ha beengedem, mint ha lármát csapok. Megmondtam neki, hogy nem maradhat itt.

– Mit akart?

Julian elfintorította az arcát, és így szólt:

– Utálatos volt. Tényleg azt hiszi, hogy maga ölte meg Crystalt. Azt mondta, a rendőrségnek is ez a meggyőződése, és ő most még saját magát vádolja, miért is vetette fel magának, hogy lopja el az ékszereket. Valójában arra akart rávenni, tagadjam le, hogy bármiben is megállapodott volna magával. Azt mondta, maga bizonyára fecsegni fog, ha a rendőrség letartóztatja, de a maga szava ellenében ott lesz az övé, és természetesen a jónevű fogorvosnak hisznek inkább, mint a börtönviselt betörőnek…

– Természetesen.

– …és esküdjek meg, hogy a maga meséje képtelenség, különben ő is bajba kerülhet. Azt mondtam neki, nem hiszem, hogy maga bárkit is meg tudna ölni, de erre nagyon dühös lett, és a szememre vetette, hogy a maga pártját fogom vele szemben, tehát én magam is aljas vagyok. Igazán nem is tudom, mit szerettem benne, esküszöm, nem tudom.

– Szép fogai vannak.

– Aztán, mikor elment, és éppen nézni akartam a tévét, jött az ügyvédje.

– Verrill?

– Az. Azt hiszem, leginkább azért jött, hogy Craiget megtámogassa. Craig elmondta neki, miben állapodott meg magával, meg hogy természetesen nem szeretné, ha ez kiderülne. Megpróbálta tudomásomra hozni, milyen fontos, hogy ezt titokban tartsuk. Azt hiszem, szeretett volna megvesztegetni, de csak célozgatott rá, nem mondta ki egyenesen.

– Érdekes.

– Igazán nagyon dörzsölt volt, de úri módon csinálta. Mintha nem egy pénzzel teli borítékra gondolna, hanem valami adómentes induló tőkére. Nem vagyok biztos benne, de így éreztem. Azt mondta, nem kétséges, hogy maga ölte meg Crystalt. És hogy a rendőrségnek bizonyítéka is van.

– Miféle bizonyítéka?

– Azt nem mondta meg. – Julian elfordította a tekintetét, nyelt egyet. – Bernie, ugye nem maga ölte meg?

– Persze, hogy nem.

– De mindenképpen ezt mondaná?

– Nem tudom, mit mondanék, ha megöltem volna. Sohasem öltem meg senkit, ez a kérdés tehát fel sem merülhet. Julian, mi a fenének öltem volna meg azt a nőt? Ha bejön, és tetten ér, csak el akartam volna iszkolni, mielőtt odaér a rendőrség. Talán félrelöktem volna, ha szükség lett volna rá, hogy utat csináljak magamnak.

– Ez történt?

– Nem, mert nem én tettem. De ha tetten ért volna, és félrelöktem volna, és szerencsétlenül esett volna – tudom, hogy így súlyosan meg lehet sérülni. Nem történt ugyan meg, de tételezzük fel mint lehetőséget. Az viszont nem lehetséges, hogy a szívébe döfök egy fogorvosi szikét, ami nincs is nálam.

– Én is ezt mondtam magamnak.

– Nos, igaza volt.

A lány szeme tágra nyílt, alsó ajka reszketett.

– Az a két rendőr körülbelül háromnegyed órával Verrill távozása után jött. Azt mondták, maga múlt éjjel betört Crystal lakásába. A rendőrség a gyilkosság után lepecsételte az ajtót, és most megint betört valaki. Azt mondják, maga volt:

– Valaki megint betört Grystalhez? – összeráncoltam a homlokomat, megpróbáltam elképzelni, mi történt. – Miért tettem volna? – kérdeztem.

– Azt mondják, biztosan – otthagyott valamit. Vagy meg akarta semmisíteni a bizonyítékot.

Erről beszélt tehát Kirschmann. Azt gondolta, még egyszer odamegyek az ékszerekért. – Egyébként – mondtam – tegnap éjjel itt voltam.

– Útközben megállhatott volna.

– Tegnap éjjel sehol sem állhattam volna meg. Ha emlékszik rá, nem is álltam biztosan a lábamon.

Julian elkerülte a pillantásomat. – És tegnapelőtt este – mondta. – Azt mondják, van egy tanú, aki látta magát kijönni Crystal házából, akkortájt, amikor megölték. És egy másik, egy nő, aki beszélt is magával aznap este a Gramercy Parkban, valamivel korábban.

– Rohadt egy helyzet. Henrietta Tyler..

– Tessék?

– Egy aranyos öreg hölgy, aki utálja a kutyákat és az idegeneket. Meglep, hogy emlékezett rám, és hogy elmondta a bíróságon. Azt hittem, aki utálja a kutyákat meg az idegeneket, nem lehet ilyen gonosz. Mi a baj?

– Akkor mégis ott volt!

– Senkit sem öltem meg, Julian. A betörés volt az egyetlen bűntett, amit aznap este elkövettem, de mialatt ezzel foglalatoskodtam, valaki megölte Crystalt.

– Ott volt…

– A helyszínen. A lakásban.

– Akkor látta…

– A szekrényajtót, belülről, ennyit láttam.

– Nem értem.

– Érthető, hogy nem érti. Nem láttam, ki ölte meg, de ma este sokat dolgoztam, és most már tudom, ki volt az. Minden egybevág, még a második betörés is, – Előrehajoltam. – Nem volna kedve feltenni egy kávét? Mert ez hosszú történet.

17

Julian tágra nyílt szemmel figyelt, mialatt felelevenítettem a betörés és a gyilkosság körülményeit. Mikor a Corcoran Bütyök szerény bérleményében tett látogatásomat ecseteltem, félelemmel vegyes csodálattal bámult rám. Lehet, hogy szépítettem egy kicsit, gondolhatják. Talán nagyobbnak tüntettem fel a két tető közti ugrást, mint valójában volt, talán néhány méternyi hézagot is tettem a két ház közé. Költői szabadság, ugye értik.

Mikor a diplomatatáskához értem, csodálkozó hangokat hallatott. Mikor szarvasbőr helyett marhabőrvolt, felnyögött, mikor kinyitottam és megtaláltam a rengeteg pénzt, tátva maradt a szája. – Ennyi pénz – mondta. – Hol Van? Ugye, nincs magánál?

– Biztos helyen van. Vagy elvesztettem ötven centet.

– Micsoda?

– Nem fontos. A diplomatatáskát eldugtam, de néhány bankjegyet magamnál tartottam, azt hiszem, jól jöhet még, ha kéznél van. – Elővettem a tárcámat. – Itt van még kettő. Látja?

– Mi van velük?

– Szépek, ugye?

– Húszdolláros bankjegyek. Mi olyan különleges rajtuk?

– Nos, ugye nem hagyná hidegen, ha egy táskáravalót látna?

– Azt hiszem, de…

– Nézze csak meg a sorozatszámokat, Julian.

– Mi van velük? Egymás után következnek. Várjon csak, nem egymás után következnek, ugye?

– De nem ám!

– Nem… Bernie, mindkét bankjegynek ugyanaz a sorozatszáma!

– Tényleg? Jézusom, ez aztán meglepő! – Bernie…

– Egy olyan világban, ahol nincs egyforma madár, ahol minden embernek más az ujjlenyomata, idejövök, kihúzok a tárcámból két húszast, és üssenek agyon, ha nem ugyanaz mind a kettőnek a sorozatszáma. Ugye elgondolkodtató?

– Talán…?

– Hamis pénz? Igen, attól tartok, ez azt – jelenti. Okos észrevétel, ugye? Pénznek pénz, de nem egyéb, mint egy zöld papírdarab. Nézze csak jól meg, Julian, láthatja, hogy egyáltalán nem tökéletes. Andy Jackson képe átkozottul jó, legalábbis a többi hamis pénzhez képest, amit láttam, de ha alaposan megnézi a bankjegyet, meglátja, hogy nem is olyan nagyszerű.

– Itt a pecsétnél…

– Úgy van, nem elég élesek a pontok. Ha megfordítja, láthat más hibát is. Ezek persze vadonatúj bankjegyek. Ha azt akarja, hogy elnyűttebbnek látsszanak, gyűrje össze, a papír pedig akkor nem látszik újnak, ha megfőzik egy kis kávéban – nos, minden szakmának megvannak a maga fortélyai, nem állítom, hogy tudom, mivel hozakodtak mostanában elő a pénzhamisítók. Elég dolgot ad az, hogy lépést tartsak a lakatosokkal. De nyugodtan mondhatom, hogy ezeket a bankjegyeket, melyeket a kezében tart, húszból tizenkilenc esetben elfogadná a bank. A sorozatszám az egyetlen csúnya hiba. Ha váltásként kapná vissza, megnézné kétszer ezeket a bankjegyeket?

– Nem.

– Más sem. Amint rájöttem, hogy a pénz hamis, nyomban visszamentem Grabow lakására. Épp csak beléptem, máris tudtam, hogy jó nyomon vagyok. Sikertelen festő volt, aztán áttért a nyomástechnikára, de ebben sem ért el túl sokat, és mégis olyan lakásban lakik, amelyért a New York-iak többsége gyilkolni tudna. Rengeteg hely, gyönyörű bútorok, jó pár ezer dollárt érő primitív műtárgy a falon. Keresgéltem egy kicsit, és annyi tintát meg papírt találtam, amivel több pénzt lehetne csinálni, mint amennyit a pénzjegynyomda bocsát ki, de minden kétségem eloszlott, amikor magukat a nyomólemezekét is megtaláltam. Gyönyörű metszetet csinált. Tényleg első osztályú vésnök.

– Grabow pénzhamisító?

– Ühüm. Csodálkoztam, miért volt olyan gyanakvó, amikor elkapott a házuk kapujában. Igazán jól alakítottam az ostoba ügynököt, aki a rossz Grabow-t hajkurássza, mégis mindenfélét kérdezett. Ki vagyok? Honnan kaptam a címet? Hogy lehet az, hogy vasárnap dolgozom? Gyorsabban hozakodott elő a kérdésekkel, mint én a válaszokkal, ezért is kellett lelépnem, de miért gyanakodott volna annyira, ha nincs semmi rejtegetnivalója? Igen, Grabow pénzhamisító. Nem esküdnék meg rá, hogy ő maga csinálta a lemezeket, de nála vannak. A nyomtatást már biztosan maga csinálja.

– Aztán odaadta a pénzt Corcoran Bütyöknek? Nem értem, mi történt ezután.

– Én sem, de találgathatunk. Tegyük fel, hogy Crystal összehozta Bütyököt és Grabow-t. Grabow a barátja volt, talán egyszer-kétszer a kocsmába is elvitte. Elvitte a másik barátját is, a Törvényböngészt, miért ne vihette volna el Grabow-t is?

– Akárhogy is, Grabow és Corcoran belefogott valamibe. Talán Grabow vállalta, hogy előállítja a hamis húszasokat, Bütyök pedig, hogy módot talál rá, hogyan lehet igazi pénzt csinálni belőlük. Valamelyik rászedte a másikat. Mondjuk, Bütyök megtartotta a húszasokat, Grabow pedig hoppon maradt. Talán Crystal keresztezte az útját. Akár így, akár úgy, lehet, hogy ő kaparintotta meg a pénzt.

– Hogyan?

Vállat vontam. – Meglepne, de ez is megtörténhetett volna. Az is lehet, hogy a pénzhamisítási ügylet rendben folyt le, de Grabow rájött, hogy a nő kihasználja, kettős játékot játszik, a pénzhamisítás kedvéért a bolondját járatja vele. Talán megtudta, hogy Bütyökkel is lefekszik, talán hallott a másik barátjáról. Féltékeny lett, őrülten, felkapott egy fogorvosi szikét, és a nyomába eredt.

– Honnan szerzett fogorvosi szikét?

– A Celniker Fogászati és Szemészeti cégtől, ugyanúgy, mint Craig.

– De miért?

– Egész gyűjteménye van belőle. Mindenféle tű, szonda meg szike, úgy láttam, mind Celniker-gyártmány, bár meglehet, hogy másutt is hatszögletű nyéllel készítik az ilyesmit. Azt hiszem, igen jól megfelelnek nyomdai célokra, linóleummetszéshez, fametszéshez, bármilyen aprólékos munkához. Grabow vagy gyilkos fegyverként vitt magával egyet vagy véletlenül volt a zsebében.

– Ez elég furcsa lenne, nem?

– De igen. Akkor nézzük más oldalról. Grabow felvitte Crystalt a lakására, a nő észrevette a szerszámokat, és megjegyezte, hogy ilyenek vannak Craig rendelőjében is. Végül is nála dolgozott, mielőtt összeházasodtak. Tény. hogy ez megmagyarázná, miért voltak Grabownak ugyanolyan szerszámai, mint Craignek. Lehet, hogy eredetileg mást használt… késeket vagy Isten tudja, mit, aztán Crystal beszélte rá, hogy vegyen fogorvosi műszerkészletet, mert az jó minőségű acélból van, de bármi mást is mondhatott neki, tudja az ördög. Egyébként, ha Grabow tudta, hogy Craig is Celniker műszerekkel dolgozik, talán azért vitte magával a szikét, hogy az legyen a látszat, mintha Craig lett volna a tettes. Nincs oka rá, hogy megszabaduljon a saját Celniker műszereitől, mert először is, nem tudják kapcsolatba hozni Crystallel, másodszor pedig a zsaruknak, ha már egyszer

Craig nyakába varrták a bűntettet, nincs okuk arra, hogy folytassák a nyomozást.

– Tehát azzal a szándékkal vitte magával a szikét, hogy megölje vele Crystalt?

– Igen.

– És először felvitte magához a nőt, és lefeküdt vele?

– Ez ördögi lett volna, ugye? Én csak rövid ideig láttam azt az embert, de az a benyomásom, hogy nem ennyire fondorlatos, inkább úgy találtam, nagyon is egyenes, ám olyan erős, csöndes típus. Amikor Crystal kijött a kocsmából, valószínűleg a Törvényböngésszel találkozott, őt vitte fel a lakására. Nemigen emlékszem a beszélgetésükre, mert épp azon erőlködtem, hogy ne figyeljek oda. de az biztos, hogy nem Grabow volt. Legalábbis nem hiszem, hogy ő volt.

Nem, én így képzelem a történteket – folytattam. – Mondjuk, Grabow figyelte a házat, talán már a kocsmától követte Crystalt, attól kezdve, hogy a nő az ügyvéddel találkozott. Persze akárkivel találkozhatott, nem biztos, hogy az ügyvéd volt. Tulajdonképpen el is feledkezhetnénk az ügyvédről, nem hiszem, hogy köze lenne az ügyhöz. Az a tény, hogy Frankié Ackermann három barátot említett, nem jelenti azt, hogy mind a hármuknak köze van a gyilkossághoz. Már az is elég figyelemreméltó, hogy kettőnek köze van hozzá.

– Mindenesetre – szögezte le Julian – felvitt magához valakit, Grabow pedig figyelte.

– Pontosan. Aztán a fickó elment. Grabow látta elmenni. Várt egy-két percig, míg a másik eltűnik, aztán bement a házba, megnyomtaa csengőt. Mikor Crystal beengedte, eljátszotta az erős, csendes ember című műsorszámot,és egyenesen a szívébe döfte a szikét.

Julian a szívére szorította kis kezét, erősen nyomta a tengerészkék kardigán bal oldalát. Úgy követte az eseményeket, mintha moziban lenne vagy a tévét nézné.

– Aztán átjött a hálószobába – folytattam. – Az első, amit meglátott, a diplomatatáskám volt, ott állt a fal mellett, a francia nő képe alatt. Odament és…

– Miféle francia nő?

– Nem fontos. Egy kép Crystal lakásának a falán. De Grabow nem látta a képet, mert csak a diplomatatáskára volt szeme. Tudja, úgy képzelte, a diplomatatáska az diplomatatáska. Feltételezte, hogy a hamis pénz van benne, ott volt a lehetőség, hogy visszaszerezze.

– De a pénz egy fekete táskában volt, nem?

– Fekete marhabőrben. Pontosan. De honnan tudta volna ezt Grabow?

– Nem ő csomagolta össze először?

– Lehet, de ezt nem tudjuk biztosan. Lehet, hogy egy reklámszatyorban adta oda a pénzt Crystalnek. Rendszerint én is reklámszatyrot használok a betörésekhez, így szokás, az ember elmasírozik egy reklámszatyorral, ami tele van idegen tulajdonú tárgyakkal. Tegyük fel, tudta, hogy közben valaki diplomatatáskára cserélte a reklámszatyrot, és most megpillantotta a diplomatatáskát, amit keresett. A legtermészetesebb volt, hogy felkapja, elhúzza a csíkot, és csak később foglalkozzék a táska tartalmával.

– És később, amikor kinyitotta a táskát… – Valószínűleg elsötétedett előtte az ég.

Egy percig talán arra gondolt, hogy Crystal középkori alkimista, akinek sikerült a papírból aranyat és gyémántot csinálni. Aztán rájött, hogy vissza kell mennie a pénzért. Ez megmagyarázná a második behatolást, a betörést a rendőrség által már lepecsételt lakásba. Grabow visszament a pénzért, feltörte a pecsétet, átkutatta a lakást, de üres kézzel távozott. Mert a hamis pénzt már átpakolták Corcoran Bütyök lakására, ott lapult a szekrényben, a polcon.

Julian bólintott, aztán összeráncolta a homlokát. – Mi történt az ékszerekkel?

– Gondolom, Grabow megtartotta magának. Mindenki hajlamos rá, hogy megtartsa az ékszereket, nem szokták odaadni a szemetesnek. A lakásában nem láttam ékszert, de ez nem jelent semmit. Az ékszer bizonyíték, tehát nem hagyhatja, hogy ott heverjen nála, hiszen akkor őt is kapcsolatba lehetne hozni a gyilkossággal.

– A fogorvosi műszereket viszont szanaszét hagyta.

– Az más. Az ékszerekre nem tudott volna elfogadható magyarázatot adni, erre biztosan ő is rájött. Lehet, hogy a King Streeten dugta el. Nem olyan nehéz a padló alá vagy az elemes bútorba rejteni az ékszereket, ott pedig még én sem találom meg, ha csak egyszerű rutinkutatást végzek. Ha már itt tartunk, találtam egy páncélszekrénykulcsot is a holmija között. Lehet, hogy az ékszerek már a bankban vannak. Még zárás előtt odaérhetett pénteken, és elrejthette őket a páncélszekrényében. Vagy talán orgazdához vitte. Ez sem elképzelhetetlen. Hiszen pénzhamisító, valószínű tehát, hogy ismer valakit, aki ismer valakit, aki orgazda a lopott drágakövekre. Ebben a városban nem nehezebb orgazdát találni, mint futballfogadást kötni, sorsjegyet venni vagy kábítószert szerezni. De igazán nincs okunk arra, hogy az ékszerek sorsán töprengjünk. Elég bizonyítékunk van Grabow ellen ahhoz, hogy évekre kivonják a forgalomból.

– A fogorvosi műszerekre gondol?

– Az a kiindulópont – mondtam. – Rámoltam egy kicsit a lakásában, felkészültem rá, hogy esetleg meg akar szabadulni a bizonyítékoktól. Néhány húszast olyan helyre tettem, ahol kutatni szokott a rendőrség. Ugyanígy jártam el a fogorvosi műszerekkel is. Ha pánikba esik, és kidobja a műszereket, még mindig lesz, amit nem talál meg, ezek előkerülnek a házkutatás során. A nyomólemezeket is elrejtettem. Ha keresni kezdi őket, biztosan megrémül, hiszen úgy hagytam a lakást, hogy eszébe sem juthat, betörő járt nála. Még kijövet is álkulcsot használtam, ezt a szívességet viszonylag kevés betörő teszi meg. A lakásból üres kézzel távoztam, mint tudja. Igazából több volt nálam, mikor odamentem, hiszen rásóztam néhány hamis húszast. Ha mindig így járnék el, aligha tudnék lakbért fizetni.

A lány kuncogott, majd így szólt:

– Anyám mindig azt mondta, ha hozzánk betörő jönne, csak hozhatna valamit. De maga az egyetlen betörő, akiről tudom, hogy ilyet tett.

– Nos, nem szándékszom szokást csinálni belőle.

– Bernie, maga egész életében betörő volt?

– Nos, nem egész életemben. Kis kölyök koromban én is olyan voltam, mint mindenki. Mellesleg, szeretem, amikor kuncog. Nagyon jól áll magának. De azt hiszem, amióta nem vagyok kis kölyök, mindig betörő voltam.

– Nem hiszem, hogy valaha is más volt, mint kis kölyök, Bernie.

– Néha magam is úgy érzem, Julian. Aztán mesélni kezdtem magamról, őrült bűnözői karrieremről, hogyan kezdtem belopózni mások házába, pusztán az élvezet kedvéért, és hogyan jöttem rá, már réges-régen, mennyivel nagyobb az élvezet, ha el is lopok valamit, ha már ott vagyok. Meséltem, és a lány figyelt, közben elfogyott a kávé, akkor kinyitott egy igazán tűrhető palack bort. Ittuk a párás poharakból a jégbe hűtött fehér bort, egymás mellett ültünk a díványon, én folytattam a mesét, és közben azt kívántam, bárcsak ággyá alakulna az a dívány. Julian bájos volt, igazán bájos, és roppant figyelmesen hallgatott, és tavaszi virágillata volt a hajának.

Mikor kiürült a palack, így szólt:

– Most mit fog csinálni, Bernie? Most, hogy már tudja, hogy ki a gyilkos?

– Módját ejtem, hogy eljuttassam ezt az információt a zsarukhoz. Gondolom, Ray Kirshmannen keresztül menni fog a dolog. Nem rá tartozik az ügy, de pénzt szimatol, ezért úgy csűri-csavarja majd a szabályokat, mint a pék a perecet. Nem tudom, hogy akar ebből akár egyetlen dollárhoz jutni. Ha előkerülnek az ékszerek, lefoglalják, mint bizonyítékot. De ha csak egyetlen dollár is van ebben az ügyben, ő azt is megtalálja. Ez már az ő dolga, nem az enyém.

– Tudom, ő akarja, hogy hívja fel.

– Ühüm. De attól tartok, nem most. Már az éjszaka közepén járunk.

– Hány óra? Csakugyan az éjszaka kellős középen járunk. Észre sem vettem, mennyire elszaladt az idő.

– Keresnem kell valami alvóhelyet. Azt hiszem, a lakásom jelenleg nem alkalmas erre a célra. Talán még nem zárták le, de nem akarok kockáztatni, hátha elfogatási parancsot adtak ki ellenem. Kiveszek egy szállodai szobát.

– Ne vicceljen!

– Úgy gondolja, veszélyes lehet? Azt hiszem, igaza van. Ilyenkor kevesen szoktak szobát kivenni, gyanús lehel. Nos, egyvalamivel mindig meg tudok próbálkozni. Csak be kell cserkészni egy üres lakást, ahonnan vidékre mentek a bérlők a hét végére, és mindjárt otthon érzem magam. Ez a filmeken is mindig beválik.

– Ugyan már, Bernie. Hiszen tegnap éjjel is itt volt, most is itt maradhat. Nem szeretném, ha megkockáztatná, hogy letartóztassák.

– Nos, lehet, hogy Craig…

– Ne vicceljen. Craig nem jön ide, ha idejönne, akkor se engedném be. Ha tudni akarja, igazán haragszom Craigre. Azt hiszem, csúnyán viselkedett, lehet, hogy kiváló fogorvos, de nem biztos, hogy embernek is az.

– Nos, ez szép volt magától – mondtam.

– De ma én alszom a székben.

– Ne vicceljen.

– Nézze, nem ülhet megint abban a vacakban, az Isten szerelmére. Nem engedhetem, hogy megint átadja az ágyát.

– Ne vicceljen.

– Tessék? Én nem…

– Bernie… – mondta Julian, és rám nézett hosszú szempillái alól. – Bernie… ne legyen nevetséges.

– Ó! – mondtam, mélyen a szemébe néztem, és beszívtam a haja illatát.

– Ó! – mondta Julian.

18

Tíz óra lehetett, amikor másnap felébredtünk. Volt néhány templom az utcában, és valamilyen felekezeti ünnep lévén, állandóan harangoztak. Déli tizenkettőig az ágyban maradtunk, hol figyeltünk a harangokra, hol figyelmen kívül hagytuk őket. Rosszabbul is el lehet tölteni a vasárnap délelőttöt.

Végül Julian felkelt, felvett egy köntöst, és kávét főzött, én meg felöltöztem – úgy rémlett, már egy örökkévalóság óta viselem ezeket a ruhadarabokat. Aztán ráültem a telefonra.

Ray Kirschmann felesége azt mondta, férje nincs otthon. Dolgozik. Nem akarok üzenetet hagyni? Nem akartam.

Megpróbálkoztam az őrszobával. Valaki azt mondta, Kirschmann-nek szabadnapja van. Talán otthon ül, lába az asztalon, a kezében hideg sör, és a meccset nézi a tévében. Nem akarok-e valaki mással beszélni? Nem akartam.

Merjek hazamenni? Szerettem volna zuhanyozni, de itt nem lett volna értelme, hiszen ugyanazokat a ruhákat kellett volna felvennem. Vasárnap lévén, még el se mehettem, hogy inget, zoknit meg alsóneműt vegyek magamnak.

Megint felkaptam a telefont, tárcsáztam a saját számomat.

Foglalt volt a vonal.

Nos, ez még nem bizonyít semmit. Valaki pár perccel előttem odatelefonálhatott, a telefon kicsengett, én meg foglalt jelzést kaptam. Letettem tehát, adtam pár percet a telefonálónak, hátha belefárad a játékba, aztán újra tárcsáztam a számomat, de még mindig foglalt volt.

Nos, még ez sem bizonyít semmit. Talán látogatóm volt, és leverte a telefont. Talán rosszak a vonalak a West Side-on. Talán…

– Bernie? Valami baj van?

– Igen – feleltem. – Hol a telefonkönyv?

Kikerestem Mrs. Hesch számát, tárcsáztam. Amikor felvette, először a tévé hangját hallottam a háttérből, majd Mrs. Hesch száraz, cigarettától érdes hangját. – Mrs. Hesch? – kérdeztem. – Bemard Rhodenbarr vagyok. A szomszédja. A szemközti.

– A betörő.

– Ö, igen, Mrs. Hesch…

– Úgy is, mint híres ember. Talán egy órája láttam a tévében. Nem személyesen magát, csak a képét. A börtönben csinálhatták, olyan rövid volt a haja.

Ismertem azt a képet, amiről beszélt.

– Tele van a ház zsarukkal. Nálam is voltak, magáról kérdeztek. Tudom-e, hogy betörő – azt kérdezték. Azt mondtam, mindössze annyit tudok, hogy jó szomszéd. Mit mondhatnék nekik? Maga kedves fiatalember, borotválkozik, csinosan öltözik, csak ennyit tudok. Keményen dolgozik, nem igaz? Megkeresi a kenyerét, nem igaz?

– Igaz.

– Nem afféle naplopó. Ha el is vesz valamit az East Enden a gazdag uraságoktól, törődöm én vele? Tettek azok értem valaha is valamit? Maga jó szomszéd. Itt a házban nem dolgozik, igaz?

– Igaz.

– De most zsaruk vannak a lakásában, zsaruk a lépcsőházban. Fényképeznek, nyomogatják a csengőket, ez, az, amaz.

– Mrs. Hesch, a zsaruk. Volt ott…

– Egy pillanat, hadd gyújtsak rá, így.

– Nem volt ott egy Kirschmann nevű zsaru?

– Cherry.

– Jerry?

– Nem, Cherry. Ami németül Kirsch. Azt mondta, ugye?

A cseresznyés ember – futott át az agyamon.

Nem hiányozna neki, ha leadna harminc fontot.

– Ott van? – kérdeztem.

– Először két másik csengetett be hozzám, millió kérdést tettek fel, aztán jött ez a Kirschmann ugyanazokkal a kérdésekkel meg száz másikkal. Ugye, nem gyilkolt meg senkit, Mr. Rhodenbarr?

– Persze hogy nem.

– Én is ezt mondtam nekik meg magamnak is, mindig ezt mondtam magáról. Ugye, nem maga ölte meg azt a nafkeht a Gramercy Parkban?

– Nem, persze hogy nem.

– Akkor jó. És nem…

– Hogy mondta?

– Nafkeh.

– Mit jelent ez?

– Azt, hogy kurva, már elnézést a kifejezésért. A férfit se maga ölte meg, ugye?

Milyen férfit? – Nem, persze hogy nem – mondtam. – Mrs. Hesch, megtenne nekem egy szívességet? Rá tudná venni Ray Kirschmannt, hogy jöjjön a telefonhoz, anélkül. hogy más is megtudná, mit akar tőle? Azt is mondhatná, éppen most jutott eszébe rólam valami, mindegy, csak találjon ki valamit, hogy átmenjen magához, de úgy, hogy a többi rendőr ne tudja meg, mi történik.

Rá tudta venni. Nem is tartott túl sokáig, egyszer csak meghallottam az ismerős, óvatos és ravasz hangot: – Igen?

– Ray?

– Nevek nélkül.

– Nevek nélkül. Hol a fenében van?

– A telefonban.

– Jobb lenne, ha megmondaná, hol van. Jobb, ha most rögtön összejövünk, maga meg én. Most alaposan benne van, Bernie.

– Úgy emlékszem, azt mondta, nevek nélkül.

– Felejtse el, amit mondtam. Maga igazán agyafúrt fickó, még egyszer megrohamozza az áldozat lakását, és eltűnik a szajréval. De jobb lett volna, ha mindjárt megkeres engem, Bern. Nem tudom, mit tehetek most már magáért.

– Lecsukhat egy gyilkost, Ray.

– Ezt megtehetem, rendben van, de sohasem gondoltam volna, hogy gyilkos lesz magából, Bern. Ez azért meglep.

– Engem még jobban meglepne, Ray. Ami az ékszereket illeti…

– Igen, nos, megtaláltuk őket, Bern.

– Mi?

– Pontosan ott, ahol hagyta. Ha csak én lettem volna ott, az más. Majd összetörtem magam, hogy Todrasszal és Nyswanderrel együtt érjek ide, vagy megelőzzem őket, mégis Nyswander találta meg a szajrét. Egy gyémánt nyakéket, egy smaragd fityegőt meg a gyöngyöket. Gyönyörűek.

– Csak ezt a hármat?

– Igen. – Szünet, fejtörés jellegű. – Mért, több volt? Máshová dugta a többit, igaz, Bernie?

– Valaki odacsempészte azokat a darabokat, Ray.

– Biztosan. Valaki, aki szeret ékszert adományozni. Pár hónap múlva karácsony, valakiben idő előtt felébredt a felebaráti érzés.

Mély lélegzetet vettem, és fejest ugrottam a mély vízbe. – Ray, én sohasem loptam el az ékszereket. Rám akarják kenni. Aki megölte Grystalt, az lopta el az ékszereket, most meg becsempészett egypárat a lakásomba, legalábbis úgy sejtem, hogy ott találták…

– Nem én találtam meg. Nyswander találta meg, ez mindent felborít, mert az a gazember megvesztegethetetlen. És ördöge van, Bernie, tényleg a maga lakásán voltak az ékszerek, merthogy ott hagyta őket.

Ezt a megjegyzést elengedtem a fülem mellett. – A tettes, a tolvaj és a gyilkos olyan ember, akiről maga talán még sose hallott.

– Próbáljuk ki.

– Veszélyes, Ray. Gyilkosról van szó.

– Úgyis megmondja a nevét.

– Grabow.

– Azt mondta, valaki, akiről még sose hallottam.

– Walter I. Grabow. Az I. Ignatiust jelent, amennyiben ez is számít. Bár nem hinném.

– Vicces.

– Inkább bonyolult, Ray. Igazán szövevényes a cselekmény. Azt hiszem, találkoznunk kéne valahol, nekünk kettőnknek, akkor elmagyarázhatnám.

– Azt elhiszem.

– Tessék?

– Jobb lenne, ha találkoznánk valahol, Bern, ez igaz. Bernie, tudja, mi történt magával? Elcsúszott egy banánhéjon. Azt hiszem, megzavarodott a második gyilkosságtól.

– Miről beszél?

– Sose gondoltam magáról, hogy képes lenne gyilkolni – folytatta. – De most mégis azt hiszem, képes volt rá, amilyen nyugodt. A második gyilkosság a lakásán meg minden, azt hiszem, belezavarodott a dolgokba.

– Miről beszél?

– Még azt mondja, hogy én sose hallottam arról a Grabow-ról, az ég szerelmére. Azt mondja, veszélyes. Szegény ördög, itt fekszik holtan a maga lakásában, a földön, egy olyan fogorvosi izével a szívében, és maga még azt mondja, hogy veszélyes. Jézusom, Bern! Maga az egyetlen, aki veszélyes. Most mit szólna ahhoz, hogy szépen megmondja, hol van, én pedig szépen, biztonságban beviszem magát, nehogy valaki, aki tud is és szeret is bánni a puskájával, lepuffantsa. Higgye el, ez lesz a legjobb. Szerez magának egy jó ügyvédet, és hét, esetleg tizennégy vagy tizenöt év múlva kinn van. Olyan rossz ez?

Még akkor is beszélt, komolyan, őszintén, amikor letettem a kagylót.

19

– Most alaposan megizzasztottam – mondtam Juliannek. – Kezd pánikba esni – Tudja, hogy sarokba szorítom, és megrémült.

– Kicsoda, Bernie?

– Nos, ez jó kérdés. Ha tudnám, kicsoda, sokkal jobb helyzetben lennék.

– Azt mondta, Grabow ölte meg.

– Tudom.

– De ha Grabow ölte meg, ki ölte meg Grabow-t?

– Nem Grabow ölte meg.

– De olyan jól összeállt. A pénzhamisítás, a fogorvosi szikék meg minden.

– Tudom.

– De ha nem Grabow ölte meg…

– Valaki más volt. És megölte Grabow-t, és rám akarta kenni, bár megint más kérdés, hogy ugyan minek ölném meg azt a gorillát a saját lakásomban. Akárki volt, szétszórt valamennyit Crystal ékszereiből, hogyha nem lennék még belekeveredve a gyilkossági ügybe, hát most legyek. Mondhatom, okos dolog lett volna tőlem, nem? Megölöm Grabow-t egy másik, kéznél levő szikével, aztán a holttest alá dugón; Crystal ékszereit.

– Tényleg ott találták meg?

– Honnan az ördögből tudjam, hol találták meg? Nyswander találta meg, a fene egye meg, akármi volt. Gyémántok, smaragdok. Nem tudom. Semmit sem láttam abból a vacakból, mióta összepakoltam, hogy valaki szépen ellophassa. Honnan az ördögből tudnám, hol volt? Arra is alig emlékszem, milyenek voltak.

– Ne kiabáljon velem, Bernie.

– Bocsánat – mondtam. – Szétmegy a fejem, nem tudok rendesen gondolkozni. Kész őrület ez az egész, az összes körmönfont bizonyíték, aminek nincs semmi értelme, de elegendő ahhoz, hogy becsukjanak.

– De nem maga tette – mondta Julian, aztán kicsit összehúzta a szemét. – Azt mondta, nem maga tette.

– Nem. De ha beülteti a tizenkét esküdtet, és megmutatja nekik az összes bizonyítékot, én pedig felállók, és azt mondom, higgyenek nekem, nem én voltam, nagyon ostoba lennék, ha így követtem volna el – hát, tudom, mit mondana erre az ügyvédem. Azt mondaná, egyezzünk meg.

– Hogy érti ezt?

– Rávenne, hogy bűnösnek valljam magam, de enyhítené a vádat. Az Államügyészi Iroda pedig boldog lenne, hogy biztosan meg tudja állapítani a bűnösséget – a tárgyalás kockázata nélkül, engem pedig nem előre megfontolt szándékkal elkövetett emberölésben vagy gyilkosságban marasztalnának el, és csak öt-tíz évet kapnék északon. Nem tudhatom pontosan. Lehet, hogy három év múlva kint lennék. – összeráncoltam a homlokomat. – Persze így, hogy Grabow meghalt, más a helyzet. Ha két hulla van a színen, valószínűleg kitartanak a szándékos emberölés mellett, és a jó magaviseletet meg mindent beleszámítva is legalább öt évre kivonnak a forgalomból.

– De ha ártatlan, hogyan tudná rávenni az ügyvédje, hogy bűnösnek vallja magát?

– Engem nem tudna semmire se rávenni. Csak tanácsolhatná.

– Ezért rúgta ki az ügyvédjét Craig is. Az a Blankenship feltételezte róla, hogy bűnös, Mr. Verrill pedig tudta, hogy nem az.

– És Craig most kint van. – Ühüm.

– Ha lenne is olyan ügyvéd, aki hisz nekem, őrült lenne, ha azzal a váddal a bíróság elé menne, amit ellenem felhoznak.

Julian mondani akart valamit, de nem figyeltem rá. Egy gondolat motoszkált az eszem csücskében, úgy kaptam utána, mint a kutya, mikor megpróbálja elkapni a saját farkát.

Fogtam a telefonkönyvet. Mi Frankié vezetékneve? Ackermann, Frances Ackermann. Rendben. Megtaláltam. Ackermann, F. Keleti Huszonhetedik utca, pár háznyira a kedvenc kocsmáitól. Tárcsáztam a számot, hallgattam a csengetést.

– Kit hív, Bernie?

Letettem, kikerestem Corcoran Bütyök számát, tárcsáztam. Nem vették fel.

Még egyszer megpróbáltam Frankie-t. Semmi.

– Bernie?

– Pácban vagyok – mondtam.

– Tudom.

– Azt hiszem, magamnak kell kikeverednem belőle.

– De ha ártatlan…

– Gyilkosság vádjával keresnek, Julian. Lehet, hogy a végén vád alá is helyeznek. Gyűlölöm még a gondolatát is, de úgy tűnik, nincs más választásom. Talán szerencsém lesz, és előkerül valami új bizonyíték, miközben a tárgyalásra várok. Talán fel kellene fogadnom egy magándetektívet, végezzen ez ügyben szakszerű nyomozást. Nekem, amatőrnek, nincs túl sok esélyem. De arra mindenképpen van esélyem, ha továbbra is így szaladgálok összevissza, hogy lepuffant egy mániákusán lövöldöző zsaru. Egyre csak gyűlnek körülöttem a hullák, meg vagyok rémülve. Ha egy nappal előbb feladtam volna magam, most nem varrhatnák a nyakamba a Grabow-gyilkosságot.

– Mit akar csinálni? Elmegy a rendőrségre?

Megráztam a fejemet. – Kirschmann azt akarja, hogy neki adjam meg magam. Azt mondta, így biztonságban lennék. De csak azt akarja, hogy az ő érdeme legyen a letartóztatásom. Én pedig azt akarom, hogy ügyvéd jelenlétében adhassam meg magam. Másképp elzárják az embert hetvenkét órára, egyik helyről a másikra küldözgetik, anélkül hogy hivatalosan nyilvántartásba vennék. Nem tudom, ezt csinálnák-e velem is, de nem akarom vállalni a kockázatot.

– Akkor fel akarja hívni az ügyvédjét?

– Éppen ezen gondolkodtam. Mindig nagyszerűen képviselt az ügyvédem, mert mindig bűnös voltam abban, amivel vádoltak. De vajon jól képviselne-e egy ártatlan embert? Ez ugyanaz a probléma, mint Craigé volt Blankenshippel.

– Hát mit akar csinálni?

– Szeretném, ha tenne nekem egy szívességet – mondtam. – Szeretném, ha felhívná Craiget. Szeretném, ha szólna az ügyvédjének, annak a hogyishívjáknak, Verrillnek, és szeretnék mindkettőjükkel találkozni az irodájában..

– Mr. Verrill irodájában?

– Legyen inkább Craig rendelője. Azt mindnyájan tudjuk, hol van. Central Park, dél, igen alkalmas hely. Most fél egy, négy órára tűzzük ki a találkozót, mert előbb el kell még intéznem pár dolgot.

– Azt akarja, hogy Craig is ott legyen? Bólintottam. – Okvetlenül, és odavetem a farkasoknak, ha nem jön el, mondja meg neki. Ő vett rá, hogy célozzam meg Crystal ékszereit. Ez az egyetlen ütőkártyám. Craig nem repesne a boldogságtól, ha beszélnék a rendőrségnek a mi kis egyezségünkről, de a hallgatásomnak ára van. Azt akarom, hogy Verrill legyen mellettem. Azt akarom, hogy rendezze el a rendőrséggel, hogy ki és hogyan ad fel, és a legjobb védőügyvédet akarom, akit pénzen meg lehet venni. Lehet, hogy Verrill egy bűnügyest fogad fel végül, lehet, hogy magándetektíveket fogad. Nem tudom, hogyan fogja csinálni, majd ma délután elintézzük, de ha ők ketten nem jelennek meg a megadott időben, megmondhatja Craignek, hogy ki fogom önteni a kis szívemet.

– Tehát négykor a rendelőben?

– Úgy van. – A zakómért nyúltam. – Van még egy kis dolgom – mondtam. – El kell mennem pár helyre. Biztosítsa, hogy időben ott legyenek, Julian. – Az ajtóhoz mentem, aztán felé fordultam. – Maga is jöjjön oda. Lehet, hogy érdekesen alakul majd a helyzet.– Komolyan mondja, Bernie? Bólintottam. – Veszélyes vagyok Craigre – mondtam. – Ha ez az ütőkártyám, hát nem akarom eldobni, ő meg Verrill bizonyára mindenbe belemegy, csak azért, hogy feladjam magam. Aztán majd mindenről megfeledkeznek, azután, hogy ígéretemhez híven adtam elő a történetemet, és szépen cserbenhagynak. Azt akarom, hogy maga is ott legyen mint tanú.

Mozgalmas délutánom volt. Telefonáltam, taxiztam, emberekkel beszéltem. Eközben vállamon át állandóan a zsarukat lestem, egyszer-kétszer láttam is egyet-egyet. Csordultig tele van velük a város, gyalogosokkal és autósokkal, egyenruhásokkal és civilekkel. Szerencsére, akiket láttam, nem engem kerestek, vagy ha mégis, én láttam meg őket előbb.

Három után pár perccel megtaláltam, akit kerestem. Egy kocsmában, a Harmadik sugárúton. A bárpulton könyökölt, lába a rézkorláton, mikor az ajtón át megpillantott, szeme tágra nyílt a felismerés örömében, szája mosolyra húzódott. – Cutty jéggel – mondta. – Tegye le a seggét, és igyék egyet.

– Hogy megy az üzlet, Dennis?

– Megyeget. Csak ezt mondhatja rá az ember. Maga hogy van, Ken?

Vízszintesen, tenyérrel lefelé széttártam a karom, úgy lengettem, mint repülőgép a szárnyát.

– Szo-szo – mondtam.

Úgy legyen. Hé, Ace, hozzon Kennek egy italt, Cutty jéggel, igaz?

Ace atlétatrikót viselt, arckifejezése bizonytalan volt. Úgy nézett ki, mint egy matróz, aki lemondott arról, hogy megpróbálja megkeresni a hajóra visszavezető utat, de megpróbálja a legjobbat kihozni a rosszból. Kevert nekem egy italt, a Dennisét felfrissítette, majd visszament a tévékészülékhez. Dennis felkapta a poharát, és így szólt:

– Ugye, maga Frankié barátja igaz? Nos. Isten irgalmazzon neki.

Kortyintottam egyet. – Véletlenül – mondtam – épp Francest próbálom utolérni, Dennis.

– Hát nem tudja?

– Mit? összehúzta a szemöldökét. – Ugye, láttam magát tegnap este? Persze hogy láttam, kávét ivott. Bütyökkel beszélgettünk. Én pedig arra vártam, hogy előbukkanjon Frankié.

– Úgy van.

– Hát nem bukkant elő. Nem hallotta, Ken? Gondolom, nem. Öngyilkos lett, Ken. Ital és gyógyszer. Valami nyomasztotta a barátnője, a Crystal nevű lány miatt. Ugye, tud a Crystal-ügyről?

Bólintottam, és így szóltam:

– Nos, ivott, és beszedett pár váliumot. Ki mondja meg, szándékosan tette-e vagy baleset volt, mi? Ki mondja meg? Mi nem.

– Ez az igazság. Egy ilyen pokolian kedves lány, és eldobja magától az életet, véletlenül vagy szándékosan, ki a megmondhatója. Én csak ennyit mondhatok. Isten nyugosztalja.

Erre ittunk. Én magam is kerestem Frankie-t a lakásán meg a közeli kocsmákban. Sehol se hallottam, mi történt vele, de nem lepett meg a hír. Talán baleset volt. Talán öngyilkosság. Talán egyik sem. Talán segítettek neki, mint ahogyan Crystal Sheldrakenek és Walter Grabownak segítettek.

– Tegnap olyan hogyishívjákom volt – szólalt meg újra Dennis. – Előérzetem. Egész éjjel ott ültem Bütyökkel, iddogáltam, időnként megpróbáltam felhívni. Addig vártam, míg Bütyök be nem csukta a lebujt. Talán odamehettem volna, tehettem volna valamit.

– Mikor zárt be Bütyök, Dennis?

– Ki tudja? Két órakor, háromkor? Ki figyel oda? Miért?

– Bütyök hazament a lakására, de nem maradt otthon, összecsomagolta a bőröndjét, és rögtön elment.

– Igen? így volt?

– Talán repülőre szállt – mondtam. – Talán találkozott valakivel, és bajba keveredett.

– Nem tudom követni, Ken. Mi köze Bütyöknek ahhoz, ami Frankié-vel történt?

– Nos, elmondom magának, Dennis. De kicsit bonyolult lesz.

20

Tíz perccel hamarabb érkeztem a Central Parkba a rendelőhöz. Előzőleg felhívtam Juliant, és ő azt mondta, hogy elintézte a találkozót Craiggel meg az ügyvédjével. Amikor odaértem, nem lepődtem meg, hogy még nincsenek ott. Az volt az érzésem, hogy egyáltalán nem is jönnek. Lecövekeltem a bejáratnál, a homályos üvegajtó mellett, az órám szerint három ötvennyolc volt, amikor kinyílt a liftajtó, és ők hárman – Craig, Julian meg egy magas, karcsú, fekete férfi, hajszálcsíkos, mellényes öltönyben – előbukkantak. Nem lepődtem meg túlzottan, mikor kiderült, hogy ő Carson Verrill.

Craig bemutatott. Az ügyvéd keményebben rázta meg a kezemet, mint illett, és megmutatta a fogsorát. Szép fogai voltak, de ez sem lepett meg, hiszen pontosan ez indokolta, hogy patronálja a Világ Legnagyobb Fogorvosát. Ott ácsorogtunk, kezet ráztunk, Craig egyik lábáról a másikra állt, míg Julian a táskájában matatott, majd előkerítette a kulcsot, és kinyitotta a rendelő ajtaját. Felgyújtotta a mennyezeti lámpát meg a Marion – a titkárnő – asztalán álló kislámpát is. Aztán leült Marion székére, én pedig, mielőtt hátrafordultam volna, hogy becsukjam a külső ajtót, a díványhoz tereltem Craiget és Verrillt.

Rövid, ideges társalgás következett, Craig közölt valamit az időjárásról, Verrill pedig remélte, hogy nem várakoztam sokáig. Csak pár percet, mondtam. Aztán Verrill így szólt:

– Nos, talán rá kellene térnünk a lényegre, Mr. Rhodenbarr. Úgy értesültem, üzletet akar ajánlani. Azzal fenyegetőzött, hogy elmesél egy történetet a rendőrségnek arról, hogy ügyfelemnek valami köze volna az exfelesége lakásán történt betöréshez, hacsak magára nem vállalja az ön védelmének a költségeit.

– Ez igen – mondtam.

– Kérem?

– Hogy valaki saját magától így tudjon beszélni. Bámulatos tehetség, de nem játszhatnánk inkább nyílt lappal? Craig megszervezte, hogy törjek be Crystalhez. Mi itt mind barátok vagyunk, mindnyájan tudjuk, hogy így volt, mi értelme hát itt hímezni-hámozni?

– Bernie, hadd legyen úgy, ahogy Carson megszokta, jó? – szólalt meg Craig.

Verrill ekkor Craigre pillantott. Az volt a benyomásom, megközelítőleg sem értékeli annyira Craig támogatását, mint ahogy a hallgatását értékelte volna, így szólt:

– Nem vagyok hajlandó semmi effélét elismerni, Mr. Rhodenbarr. De szeretném pontosan látni a helyzetét. Beszélgettem Miss Paar-ral, és beszélgettem dr. Sheldrake-kel, azt hiszem, esetleg tudnék magán segíteni. Nincs ugyan bűnügyi gyakorlatom, nem is értem, hogyan vállalkozhatnék a védelmére, de ha az ön érdeke azt kívánja, hogy feladja magát, és el kell intézni a…

– De Mr. Verrill, én ártatlan vagyok.

– Én úgy értesültem… Mosolyogtam, megmutattam a saját ugyancsak jó fogaimat. – Rám akarnak kenni egy csomó gyilkosságot, Mr. Verrill – mormoltam. – Egy igen okos gyilkos agyalta ki így. Nem egyszerűen okos. Rugalmas is. Eredetileg úgy rendezte a dolgokat, hogy az ügyfele nyakába varrják a gyilkosságot. Aztán rájött, hogy hatásosabb lenne, ha átrakná az én nyakamba. Meglehetősen jó munkát végzett, mégis azt hiszem, tud majd kiutat találni nekem, ha elmagyarázom, mi történt valójában. Legalábbis az én elgondolásom szerint.

– Miss Paar azt mondta, hogy ön azt a festőt gyanúsította a gyilkossággal. Később azonban őt is meggyilkolták, mégpedig az ön lakásán.

Bólintottam.

– Tudnom kellett volna, hogy nem ő ölte meg Crystalt. Még ha megfojtották vagy agyonverték volna, de a szívenszúrás nem Grabow stílusa. Nem, volt egy harmadik férfi is, ő követte el mindkét gyilkosságot.

– Egy harmadik?

– Három férfi szerepelt Crystal életében. Grabow, a festő, Corcoran Bütyök, csapos egy közeli kocsmában. És a Törvényböngész.

– Kicsoda?

– Egy kollégája. Egy John nevű ügyvéd, aki időnként végigjárta Crystallal a kocsmákat. Úgy látszik, ez minden, amit róla tudunk.

– Akkor talán jobb lesz, ha megfeledkezünk róla.

– Nem hiszem. Szerintem ő a gyilkos.

– Á!? – Verrill szemöldöke felhúzódott magas homlokára. – Akkor talán segítene, ha tudnánk, ki az az ember.

– Úgy van – helyeseltem –, de nehéz lesz megtalálni. Egy Frankié nevű nőtől tudom, hogy egyáltalán létezik, így mondta: “És mossst, lássuk Johnnyt!”, úgy, ahogy Ed MacMahon szokta mondani. Csakhogy az éjszaka folyamán megivott egy csomó gint, bekapott egy üveg váliumot, és meghalt.

– Akkor hogyan akarja megtudni, hogy ki ez a Johnny, Bernie? – kérdezte Craig.

– Éppen ez a bökkenő.

– Talán nem is illik bele a képbe. Talán csak barátja volt Crystalnek. Tömérdek barátja volt – jegyezte meg Craig.

– És legalább egy ellensége – mondtam. – De ne felejtsük el, hogy volt valami, aminek Crystal állt a középpontjában, és volt valaki, akinek jó oka volt arra, hogy megölje. Magának, Craig, lett volna rá oka, de nem maga ölte meg. Csak magára fogták.

– Úgy van.

– És nekem is volt okom – hogy elkerüljem a letartóztatást, a betörés miatt. De nem én öltem meg. Annak a Johnnynak volt csak rá igazán oka.

– És mi volt az, Bern?

– Grabow pénzhamisító volt – magyaráztam. – Festőnek indult, metszetkészítő lett, aztán úgy döntött, hogy elfelejti ezt a biszbasz munkát, és ráhajt a pénzre. Nyilván rájött, hogy az ő adottságaival a pénzcsinálás legjobb módja a pénzcsinálás, így hát pénzt csinált. Mégpedig jól csinálta. Láttam pár munkáját, ugyanolyan jók, mint amit az állam bocsát ki. Láttam a helyet, ahol lakott és dolgozott, átkozottul jól élt ahhoz képest, hogy csak egy sikertelen festő volt. Nem tudom bizonyítani, de az az érzésem, hogy a hamispénz-nyomó lemezeket pár évvel ezelőtt készítette, és a bankjegyeken maga adott túl, egyszerre csak egyet adott ki a kezéből, kocsmában, vagy ha cigarettát vett. Ne felejtsük, művész volt, nem hivatásos bűnöző. Nem volt kapcsolata az alvilággal, semmit sem tudott arról, mekkora tételekben adják-veszik a hamis bankókat. Egyszerre csak egypárat húzott le kézi meghajtású nyomdagépén, aztán egyenként adta ki őket. Amikor már eleget váltott át igazi pénzre, elment, és vett magának néhány jobb bútordarabot. Egyszemélyes háziipar volt az övé, élete végéig megélhetett volna belőle, ha nem válik túl mohóvá.

– Mi köze ennek… – vetette közbe Craig.

– Mihozzánk? Majd meglátja. Fogadni mernék, hogy Grabow-nak sok ideje elment mindezzel, elég sokáig kellett időznie egy kocsmában, hogy beválthasson egy húszast, aztán tovább kellett mennie egy másikba. Egyszer összeakadt Crystallel. kezdtek együtt járni. Talán hencegni akart Grabow, talán a nő ügyesen rákérdezett, így vagy úgy de megtudta, hogy pénzhamisítóval van dolga.

Crystal Sheldrake hébe-hóba Corcoran Bütyökkel is együtt volt – folytattam. – Csapos, de gógyis fickó, valószínűleg tudta, hogyan lehet adni-venni a dolgokat. Talán a hölgy ötlete volt, talán Bütyöké, én mégis azt hiszem, hogy az ügyvéd játszotta a főszerepet.

– A főszerepet? Miben? – kérdezte csodálkozva Julian.

– A tervben. Grabow kinyomtatta a szajrét, egyszerre csak egyet adott ki. De miért csinálja így, ha nagyobb tételben is eladhatja, és egy-két évig elélhet az árából? Minimum húsz centet kaphat dolláronként, ha nagy tételben adja el az áruját. Ha nyélbe tudna ütni egy negyedmillió dolláros üzletet, ötvenezer dollárt tehetne zsebre, és a máját sem kellene tönkretennie a városi kocsmákban elfogyasztott itallal.

Az ügyvéd indította el a dolgot. Rávette Crystalt, mutasson meg pár húszast Bütyöknek. Aztán Bütyök kereshet valakit, aki hajlandó mondjuk ötvenezret fizetni a hamis pénzért. Crystal lett volna a középpont. Ő kapja meg Bütyöktől az igazi lóvét, Grabowtól a hamisat. A lóvét Grabownak továbbítja, a hamis pénzt átpasszolja Bütyöknek, így ezeknek látniuk sem kell egymást. Grabow nem akarta, hogy tudják, hol lakik, boldog volt tehát a szerződéssel, mert nem került rivaldafénybe.

– Ez is az ügyvéd műve, Bernie? A John nevű fickóé?

– Úgy van – feleltem, miközben Craigre néztem és bólintottam.

– Mi volt belőle az övé?

– Minden.

– Ezt meg hogy érti?

– Úgy, hogy minden – mondtam. – Ötvenezer készpénzben, mert nem állt szándékában kifizetni Grabownak a járandóságát. És negyedmillió hamis pénzben, mert az sem jutott volna el Bütyökhöz. Mindkettőt rávette, hogy előre adják oda. Mindkettőnek viszonya volt Crystallel, hát úgy képzelték, hogy megbízhatnak benne. Crystal talán tudta, hogy az ügyvéd kettős játékot játszik. Lehet az is, hogy nem. De mikor megkapta Bütyöktől a pénzt, átadta az ügyvédnek. Aztán, amikor Grabow is leszállította a hamis pénzt, Crystal azt mondta neki, hogy egy-két napon belül megkapja az árát. Az ügyvédnek így csak a nőt kellett megölnie, és szabad volt előtte az út.

– Ezt hogy gondolja, Mr. Rhodenbarr? – kérdezte Verrill.

– Corcoran Bütyöktől már megkapta a pénzt, Mr. Verrill. Mármost, ha megöli Crystalt, elviheti a hamis pénzt, és kész. A saját neve kimaradt volna az egészből. Ami a többieket illeti, Crystal volt a középpont, ő bonyolította le a cserét. Mit tehet a másik kettő, miután meghalt? Végül mindkettő azt hiszi, a másik kijátszotta. Talán megölik egymást. Ami az ügyvédet illeti, neki ez lett volna a legjobb. Szabad lett volna az út. Kezében a készpénz, körülnéz, hogy most már maga üzleteljen a hamis pénzzel. Ha közepes árat kap érte, az még egyszer ötvenezer, így az egész üzlet körülbelül százezer dollárt hozott volna neki. És vannak ezen a világon olyanok, akik úgy gondolják, ennyiért érdemes ölni. Még ha ügyvédek is.

Verrill finoman mosolygott.

– Olyanok is vannak a szakmában, akik nem annyira erkölcsösek, mint lehetnének – jegyezte meg.

– Csak ne mentegetőzzék – mondtam. – Senki nem tökéletes. Ha alaposan körülnéz, még erkölcstelen betörővel is találkozhat.

Odasétáltam az ablakhoz, lenéztem a parkra, az ötvenkilencedik utcában felsorakozott lovas fiákerekre.

A napot most felhők takarták. Egész délután bújócskát játszott, így szóltam:

– Csütörtökön törtem be Crystal Sheldrake lakásába, hogy megkeressem az ékszereket. A szekrénybe zárva kuporogtam, míg ő az egyik barátjával hentergett az ágyban. Aztán a férfi elment. Mialatt megpróbáltam kijutni a szekrényből, Crystal zuhanyozott. A csengő megzavarta. Kinyitotta az ajtót, belépett az ügyvéd, és egy fogorvosi szikét döfött a szívébe. Aztán a holttest mellett átsétált a hálószobába. Nem egyszerűen azért jött, hogy megölje. Felkapta a hamis pénzt, amit Crystal feltehetőleg Bütyök számára őrzött. A nő nyilván elmondta neki, hogy Grabow egy diplomatatáskában hozta a pénzt, így hát átment a hálószobába, és meglátta, hogy egy diplomatatáska áll a fal mellett. Csakhogy az nem az a táska volt. A hamis pénzes táska feltehetően egész idő alatt ott állt mellettem a szekrényben. Azt hiszem, Crystal odarejtette, mi másért fordította volna el automatikusan a kulcsot, miáltal engem bezárt a szekrénybe. Az ékszereit könnyen hozzáférhető helyen tartotta. De biztosan volt valami abban a szekrényben, amit nem szokott ott tartani, különben nem lett volna olyan kényes arra, hogy zárva legyen az ajtaja.

Nos, az ügyvéd egész egyszerűen fogta a diplomatatáskát, és elvitte. Amikor hazaért, és kinyitotta, tömérdek ékszert talált benne, épp csak annyi fehérneműbe burkolva, hogy ne zörögjön útközben. Ő nem ezt akarta, túl rázós lett volna túladni rajta, de végül is ott volt neki az ötven rongy készpénzben, valószínűleg az ékszerekből is kihozhat közel ugyanennyit, gondolta, amikor már nem lesz veszélyes mutogatni őket.

Talán úgy tervezte, hogy visszamegy, és megszerzi a hamis pénzt is. Csakhogy ezt Corcoran Bütyök megakadályozta. A Crystal halálát követő napon Bütyök műszakot cserélt a másik csapossal, ő volt az, aki feltörte az ajtón a rendőrségi pecsétet, és még egyszer átkutatta a lakást. Talán tudta, hogy hol keresse. Lehet, hogy Crystal mondott még neki valamit: “Ne aggódj, minden ott van a polcon, a szekrényemben.” Merthogy Bütyök betört, hazavitte a hamis pénzt, és most már a saját szekrénypolcára dugta, annyi szent.

– Honnan tudja, Mr. Rhodenbarr? – kérdezte az ügyvéd.

– Egyszerű. Megtaláltam a lakásán.

– Megtalálta…

– …a táskát, tele a hamis húszasokkal. Különben honnan tudnék róla? Ott is hagytam, nehogy Bütyöknek eljárjon a szája.

Julian másképp tudta. Mondtam neki valamit arról, hogy a csalafinta húszasokat a buszállomás csomagmegőrzőjébe tettem, de reméltem, hogy nem pont most fog emlékezni arra, mit mondtam. De neki valami más járt az eszében.

– A szike – mondta. – Az ügyvéd az egyik fogorvosi szikénkkel ölte meg Crystalt.

– Úgy van.

– Akkor biztosan a betegünk volt.

– Egy John nevű ügyvéd – mondta Craig.

– Milyen ügyvéd betegeink vannak? – Összeráncolta a homlokát, és megvakarta a fejét. – Rengeteg az ügyvéd, és a John nem éppen a legritkább név, de…

– Nem kell betegnek lennie – mondtam. – Nézzük csak, Crystal járt a King Streeten, Grabow lakásán. Látta a fogorvosi műszereket, amiket a véséshez használt, és ráismert, hogy ugyanaz a márkájuk, mint Craig készletének. Véletlen egyezés volt, de alkalmasint említést tett róla az ügyvédnek, így a gyilkos fegyver kiválasztása volt a legegyszerűbb a világon. Fogorvosi műszert fog használni. Ez Craig ellen vall, s amennyiben Craignek sikerül kimásznia a pácból, még mindig módot keríthet rá, hogy Grabow felé kormányozza a zsarukat.

Eddig fel-alá járkáltam. Most odamentem Marionnak, a titkárnőnek az íróasztalához, és leültem a szélére. – Meglehetősen jó terv volt – mondtam. – Csak egyetlen pontról lehetett felgöngyölíteni – és ez a pont én voltam.

– Maga, Bern?

– Pontosan – feleltem Craignek. – Igen, én. Magát a zsaruk börtönbe dugták, éppen azon volt hát, hogy kiutat keressen, és úgy döntött, hogy odadobja nekik öreg cimboráját, Bernie-t.

– Bern, nem volt más választásom. – Ránéztem. – Mellesleg – folytatta –, azt tudtam, hogy én nem öltem meg Crystalt, és hogy maga ott volt a lakásában, az egyik szikémmel, az ördögbe is, már úgy láttam, mintha maga akarna gyanúba keverni engem, és…

– Felejtse el – mondtam. – Kiutat keresett, és talált is. Bütyök pedig betört a lakásba, és megkaparintotta a hamis pénzt. Ezzel a betöréssel nyilvánvalóvá vált, itt nem egyszerűen arról van szó, hogy valaki megölte a volt feleségét. Az ügyvéd tudta, hogy lépnie kell, mégpedig gyorsan. Lazán ugyan, de már fonódtak körülötte a szálak, ki kellett bogoznia őket, mert ha a rendőrség egyszer igazából a mélyére néz a Crystal-ügynek, talán kiderül, hogy némi szerepe volt az egészben.

Ráadásul ideges is volt Grabow miatt – folytattam. – Lehet, hogy Grabow találkozik Bütyökkel. Lehet, hogy Grabow tudott a Crystal meg az ügyvéd közötti kapcsolatról, az ügyvéd sem tudhatta pontosan, mennyit fecsegett Crystal. Akárhogy is, Grabow veszélyessé vált. Maga Grabow is ideges volt, amikor találkoztunk. Talán kapcsolatba került az ügyvéddel. Akárhogyan, el kellett tűnnie. Az ügyvéd úgy döntött, ezzel az erővel akár meg is ölheti Grabow-t, ugyanakkor megerősítheti a gyanút ellenem. Sikerült valahogy a lakásomra csalnia a festőt, egy másik istenverte szikével megölte, Crystal ékszereiből pedig elhelyezett néhányat a lakásomban, hogy minden összeálljon a rendőrségnek. De hogy miért ölném meg Grabow-, miért ölném meg fogorvosi szikével, a saját lakásomon, és miért hagynám elöl Crystal ékszereit, mindez mellékes.” Lehet, hogy a világon semmi értelme az egésznek, de nyilvánvalóan arra készteti a rendőrséget, hogy elfogatási parancsot adjanak ki ellenem, ami persze meg is történt. – Levegőt vettem, egymás után rájuk néztem, először Julianre, aztán Craigre, majd Carson Verrillre. – Itt tartunk most – mondtam –, és ezért vagyunk itt. Csend lett, elég mély csend. Végül Verrill törte meg a csendet. A torkát köszörülte, aztán megszólalt:

– A problémát látja – mondta. – Meggyőzően adta elő az ügyet a névtelen ügyészségnek. De nem tudja, ki az ügyvéd, és úgy sejtem, nem is lesz könnyű kinyomozni. Egy nőt is emlegetett, Crystal Sheldrake barátnőjét?

– Frankie Ackermann.

– De maga azt mondta, öngyilkos lett, nem?

– Úgy halt meg, hogy váliummal keverte az alkoholt. Lehetett baleset vagy öngyilkosság. Crystal halálán töprengett, valami járt az eszében. Nem lehetetlen, hogy közvetlenül is kapcsolatba került az ügyvéddel. Lehet, hogy ő adta neki a tablettákat meg az italt, talán ez is része volt az ügy rendezésének.

– Egy kicsit erőltetetten hangzik, nem?

– Kicsit – ismertem be. – Akárhogyan is, de meghalt.

– Pontosan. És úgy látszik, vele együtt meghalt a lehetőség is, hogy azonosíthassuk azt az ügyvédet. Nézzük most a csapost, Corcorant. Ez a neve?

– Corcoran Bütyök.

– És nála van a hamis pénz?

– Mikor utoljára láttam, nála volt, de ez még tegnap este történt. Úgy vélem, nála van még most is, de azt hiszem, jó messzire vannak innen, ő meg a pénz. Tegnap éjjel, miután bezárta a kocsmát, hazament, fölkapott egy bőröndöt, és elhagyta a várost. Nem hiszem, hogy visszajönne. Vagy a gyilkosságoktól ijedt meg, vagy egész idő alatt úgy tervezte, hogy átveri az alvilági társait. Borravalón és maradékon élt, talán nem bírta elviselni a tömérdek pénz látványát. Ne feledjük, negyedmillió dollárról volt szó, még akkor is, ha dolláronként csak húsz centet adnak érte. Lefogadom, Bütyök taxiba ült, kiment a Kennedyre, és repülőre szállt melegebb égtájak felé. Nem csodálkoznék, ha tavaszig egy csomó hamis húszas tűnne fel Nyugat-Indiában.

Verrill bólintott, a homlokát ráncolta.

– Tehát valóban semmi adatunk nincs, aminek alapján elindulhatnánk – mondta vontatottan. – Semmi, aminek alapján azonosítani lehetne ezt az ügyvédet, hiszen azt sem tudja, ki az.

– Hát ez nem egészen így van.

– Hogyhogy?

– Tudom, ki az.

– Komolyan?

– Némi bizonyítékom is van.

– Igazán?

Leszálltam az íróasztalról, kinyitottam a homályos üvegajtót, betereltem Dennist. – Ő Dennis – jelentettem be. – Meglehetősen jól ismerte Crystalt, és jó barátja volt Frankie Ackermann-nak.

– Pokolian jó nő volt – mondta Dennis.

– Dennis, ő Julian Paar. Ő pedig dr. Craig Sheldrake, illetve Mr. Carson Verrill.

– Örülök – mondta Dennis Juliannek. – Örvendek, doki – fordult aztán Craighez. Végül rámosolyodott Verrillre. – Ő az – mondta mindhármunknak egyszerre.

– Hogy mi? – hebegett az ügyvéd.

– Ő az – mondta ismét Dennis, most rá is mutatott Carson Verrillre. – Ő Crystal barátja. Ő a Törvényböngész. Ő Johnny, igen.

Most is Verrill törte meg a csendet. Jó időbe telt, először felállt, teljes magasságában kiegyenesedett, végül csak annyit mondott:

– Nevetséges.

Az sem volt sokkal szellemesebb, amit én mondtam:

– A gyilkosság mindig nevetséges. – Nem büszkélkedni akarok, tényleg ezt mondtam.

– Nevetséges, Rhodenbarr. Ki ez a fajankó, és hol találta?

– A neve Dennis. Egy parkolóház vezetője.

– Nem egyszerűen a vezetője vagyok. Történetesen az enyém.

– Történetesen az övé – mondtam.

– Azt hiszem, ez az ember részeg. És azt hiszem, magának elment az esze, Rhodenbarr. Először azon mesterkedik, hogy vállaljam el a védelmét, most meg gyilkossággal vádol.

– Ebben csakugyan van némi ellentmondás – ismertem el. – Úgy vélem, mindezek után mégse szeretném, ha maga védene. De nincs is rá szükségem, hogy védjen valaki. Elég, ha maga bevallja a két gyilkosságot, és a rendőrség feltehetőleg el fogja ejteni ellenem a vádat.

– Maga nincs észnél.

– Egy ilyen hét után, mint ez volt, nem is lenne csoda. De észnél vagyok.

– Nincs észnél. Először is nem John a nevem. Vagy ez még fel sem tűnt magának?

– Ez valóban problémát jelentett – ismertem el. – Mikor először vettem számításba magát is, azon tűnődtem, vajon nem lehet-e, hogy John Carson Verrillnek hívják, csak ejtette közben a Johnt. De nincs ilyen szerencsém. Carson a keresztneve, a második pedig Woolford. Carson Woolford Verrill, íme a férfiú, akinek három utóneve is van. És mégis maga az a férfi, akiről Frankie Ackermann beszélt. Ha gondolkodik egy kicsit az ember, mindjárt kézzelfogható lesz a dolog.

– Nem tudom követni, Bernie. – Julian zavartnak látszott, érthető módon. – Ha Carson a neve…

– És most, lássuk Johnnyt. De milyen Johnnyt, Julian – vágtam közbe.

– Ő?

– Pontosan. Millió John nevezetű ember van, nem olyan ritka a név, hogy Frankie Ed MacMahonozni kezdhetett volna, valahányszor John nevű férfival találkozik. De a Carson, az megint más. Nem szokványos keresztnév, Frankie talán mulatságosnak találta.

– Nevetséges – mondta Verrill. – Tisztességes házasember vagyok. Szeretem a feleségemet, mindig hűséges voltam hozzá. Soha nem volt viszonyom Crystallel.

– Annyira azért nem tisztességes – mondta Julian. – Maga nagyon szeret flörtölni.

– Ugyan kérem!

– Múlt éjjel velem is ki akart kezdeni. Megpróbálta. De engem nem érdekelt, ezért visszakozott.

– Ugyan, szó sem volt ilyesmiről!

– Évek óta ismerte Crystalt – mondtam. – Már akkor ismerte, amikor hozzáment Craighez. Igaz?

– Igaz – mondta Craig. – Carson intézte a válóperemet. Talán ezért szabtak ki olyan magas tartásdíjat! Talán a tisztelt ügyvédem már akkor egy ágyban hancúrozott a feleségemmel, és ketten összefogtak, hogy jól kiszipolyozzanak. – A Világ Legnagyobb Fogorvosát rabul ejtette ez a gondolat, arca új kifejezést öltött. Úgy látszik, az volt a véleménye, hogy a gyilkosság még hagyján, de hogy valaki a tartásdíjon keresztül nyüstölje a haverját, az már igazán rohadt dolog. – Gazember – mondta.

– Craig, csak nem hiszi…

– Bárcsak a székemben ülne. A húsáig leköszörülném a fogát.

– Craig…

– Mr. Verrill ingyenes fogorvosi ellátásban fog részesülni az elkövetkező években – mondtam. – A fegyházakban rettenetes fogorvosok vannak. Nem mindennapi élményben lesz része.

Verrill felém fordult, ha nem gyilkos tekintet lövellt a szeméből, hát ne higgyek annak, amit látok. – Magának elment az esze – mondta. – Van egy csomó elmélete, de semmi egyéb. Bizonyítéka nincs.

– A moziban is mindig ezt mondja a rossz fiú – mondtam. – Amikor valaki a bizonyíték hiányáról kezd beszélni, már tudjuk, hogy ő a bűnös.

– Egy börtönviselt betörő meg egy részeg parkolóházas fecsegése. Ez minden, amit fel tud mutatni.

– Mit szarakodik azzal a parkolóházzal? Nem én parkolom az autókat. Az enyém a ház.

– De ami a komoly bizonyítékot illeti…

– Nos, furcsa dolog a bizonyíték – mondtam. – Ha az ember tudja, mit kell keresnie, rendszerint meg is találja. Ha a rendőrség mutogatni kezdi a fényképét, ki fog derülni, hogy többen is látták Crystallel, mint hinné. Tegnap megtalálta a módját, hogy elmenjen a portás mellett a házban, ahol lakom, ez aligha volt a világ legnehezebb dolga, de biztosan emlékszik magára ő vagy valaki más a házból. Aztán ott van az ékszer. Nem rakta ki Crystal összes ékszerét a lakásomban, amilyen fenemód kapzsi. Hol a többi? A lakásán? Páncélszekrényben?

– Nálam nem fognak ékszert találni.

– Ez meglehetősen magabiztosan hangzik. Gondolom, jó helyet talált nekik.

– Én nem loptam ékszert. Nem tudom, miről beszél.

– Nos, akkor beszéljünk a hamis pénzről. Az is elég ahhoz, hogy felkössék.

– Miféle hamis pénz? – A húszasok.

– A, azok a megfoghatatlan húszasok. – Felhúzta a szemöldökét. – Úgy értettem, az előbb azt akarta velünk elhitetni, hogy a nem kevésbé megfoghatatlan Bütyök valahova Délre igyekszik velük.

– Biztosan így is van. De úgy érzem, Grabow előre lehúzott egy adagot mintának, és úgy sejtem, jó pár ezer dollárt érő hamis bankó van az ügyvéd úr irodájában.

– Az irodámban?

– A Vesey Streeten. Furcsa, mennyire kihalt vasárnap a belváros. Mintha egy neutronbomba megszabadította volna az emberektől, csak az épületek állnak ott. Erős a gyanúm, hogy egy vaskos köteg húszas van az íróasztal középső fiókjában, lefogadom, hogy tökéletes másai a Walter Grabow lakásán levő nyomólemezeknek.

Verrill egy lépést tett felém, aztán ugyanannyit vissza. – Az irodámban – mondta.

– Igen, ott. Mellesleg, igazán kellemes hely. Nincs ugyan kilátása a Parkra, mint Craig rendelőjéből, de az egyik ablakból látszik egy kicsi a kikötőből, és ez is valami.

– Maga hamis pénzt csempészett be hozzám?

– Ne beszéljen ostobaságot. Bütyök elvitte a pénzt Délre. Hogyan vihettem volna oda?

– Meg kellett volna ölnöm magát, Rhodenbarr. Ha tudtam volna, hogy a szekrényben van, egyszer és – mindenkorra elintézhettem volna az egészet. Úgy rendeztem volna, mintha egymást ölték volna meg Crystallel. Maga leszúrta őt, ő meg lelőtte magát, valahogy így. Biztosan meg tudtam volna oldani.

– Akkor a húszasokat is ki tudta volna venni közben a szekrényből. Egyszerűbb lenne a dolog, annyi szent.

Még csak nem is figyelt rám.

– Meg kellett szabadulnom Grabow-tól – mondta. – Találkoztam vele. Lehet, hogy Crystal is beszélt neki rólam. Bütyököt csak hazavitte egyszer-kétszer, ha nagyon sokat ivott, de Grabow-val komoly viszonya volt. Lehet, hogy a nevemet is tudta, még kitalálta volna, hogy én is benne vagyok.

– Rávette tehát, hogy találkozzon magával a lakásomon?

– Azt gondolta, magával fog találkozni. Tudtam a telefonszámát. Titkos szám, de Crystalnek természetesen megadta. Felhívtam, azt mondtam neki, hogy jöjjön fel a maga lakására. Azt mondtam, nálam vannak a hamis bankjegyek, és visszaadnám neki. A portásuk mellett nem nehéz elmenni.

– Tudom. Magába a lakásba hogyan jutott be?

– Berúgtam az ajtót. Ahogy a televízióban csinálják.

Ennyit a betörésbiztos záraimról. Majd szerzek egy olyan Fox-féle rendőrzárat, amilyen Grabow-nak volt. Nem mintha Grabow-n sokat segített volna…

– Így, amikor Grabow odaért, és felcsengetett a portás, azt mondtam, hogy küldje fel.

A portás természetesen azt hitte, hogy maga beszél.

– Természetesen.

– Grabow azt mondta, nem látszom betörőnek. De egyáltalán nem gyanakodott. – Verrill töprengett egy percig. – Könnyebb volt megölni, mint Crystalt. Nagy volt és erős, de nem volt nehéz megölni.

– Azt mondják, az ilyesmi egyre könnyebb lesz.

– Azt reméltem, hogy maga hazamegy. Úgy rendeztem volna, mintha dulakodás közben megölték volna egymást. De nem jött haza.

– Nem – mondtam. Már éppen mondani akartam, hogy Juliannél voltam, de eszembe jutott, hogy Craig is itt van. – Féltem, hogy a rendőrség figyelteti a lakást, és kivettem egy szállodai szobát.

– Egyébként nem vártam túl sokáig. Nem volt kellemes ott maradni a szoba közepén fekvő hullával.

– Meg tudom érteni…

– Elmentem tehát. A portás sem jövet, sem menet nem látott meg. Én pedig nem hagytam ujjlenyomatot. Nem hiszem, hogy túl sokat számítana az íróasztalomba csempészett hamis pénz. Jónevű ügyvéd vagyok. Ha arra kerül a sor, mit gondol, melyikünknek fog hinni a rendőrség?

– És ezek az emberek, Verrill?

– Kicsoda, ez az alkoholista parkolóházas?

– A parkolóház az én tulajdonom – mondta Dennis. – Nem olyan, mintha csak egy hot-dog-sütő bódém lenne. A parkolóház igazán jövedelmező ingatlan.

– Nem hiszem, hogy Craig el akarja mondani a rendőrségnek mindazt, ami napvilágra került – folytatta Verrill. – És bízom benne, hogy Miss Paar is tudja, melyik a kenyér vajas fele.

– Nem fog menni, Verrill – mondtam.

– Dehogyisnem fog menni.

– Nem fog. – Felemeltem a hangomat. – Ray, ennyi, ugye elég? Jöjjön elő, tartóztassa le ezt a gazembert, hogy mindannyian hazamehessünk.

Kinyílt a rendelőbe vezető ajtó, Ray Kirschmann lépett be rajta.

– Ő Ray Kirschmann – mondtam a többieknek. – Rendőr. Rayt már előzőleg beengedtem, még mielőtt elmentem, hogy felszedjem Dennist. Craig, tudom, pimaszság volt, hogy kinyitottam a zárat, meg minden, de ez a szokásom. Ray, ő Craig Sheldrake. Juliannel már találkozott. Ő Carson Verrill, a gyilkos, ez a fickó pedig Dennis. Dennis, azt hiszem, nem tudom a vezetéknevét.

– Hogarty, de ne mentegetőzzék, az isten szerelmére. Én is rosszul tudtam a nevét az elejétől fogva. Mindig Kennek hívtam.

– Vannak még hibák.

– Jézusom – szólalt meg Ray. – A szárazjég után maga a leghűvösebb dolog a világon.

– Ízig-vérig betörő vagyok.

– Maga mondta, fiam.

– Nem, az igazság az, hogy ezt maga mondta. Itt olvassa fel Carsonnak, hogy milyen jogai vannak!

– Ízig-vérig betörő…

Nem bántam, hadd gondolja így, de vajon nem voltunk-e mindannyian meglehetősen hűvösek; Dennis határozottan jéghideg volt, amikor azonosította Verrillt, akit még soha életében nem látott. Ha nem mutattam volna be sorban mindenkinek, ezzel az erővel akár Craiget is kiszúrhatta volna, mondhatta volna, hogy ő a rejtélyes Törvényböngész.

Abban sem vagyok biztos, vajon az én idegeim olyan jéghidegek voltak-e, mint a többiek hitték. Be kell vallanom, reszketni kezdtem, amikor Verrill előhúzott a zakója zsebéből egy fogorvosi szikét, mialatt Ray elkántálta a jogait, és közölte vele, hogy nem köteles beszélni. Ray, miközben olvasott, nem láthatta, mi történik. Nekem viszont elállt a lélegzetem, és megdermedtem, amikor Carson Verrill egy kétségbeesett kiáltással megadta magát, és egyenesen a saját szívébe döfte a szikét. Aztán megint átmentem hűvösbe.

21

– A szokásos – mondtam Juliannek. – Többet költött, mint amennyit keresett, vesztett a tőzsdén, fülig eladósodott, sikkasztott a pénzekből, amiket kezelt. Pénzre volt szüksége. Meglepődne, ha tudná, mit meg nem tesznek az emberek a pénzért. Valószínűleg az adta neki az ötletet, hogy szert tett egy pár ezres meghatalmazásra. Aztán rájött az ízére. Mellesleg ekkor már Crystal is a terhére volt. Évekig elhúzódott a kapcsolatuk, itt volt számára a lehetőség, hogy egyszer és mindenkorra véget vessen neki, és közben felmarkoljon százezer dollárt.

– Olyan tisztességesnek látszott.

– Azt hiszem, Frankie Ackermannt nem ő ölte meg. Nem beszélt róla, most meg már késő megkérdezni. Úgy gondolom, lehet, hogy felhívta múlt éjjel, de azt hiszem, Frankie halálát mégis baleset okozta vagy öngyilkosság. Ha Verrill ölte volna meg, fogorvosi szikét használt volna.

Julian megborzongott.

– Éppen odanéztem, amikor csinálta – mondta.

– Én is. Mindenki, csak Ray nem.

– Ahányszor behunyom a szemem, mindig azt látom, ahogy mellbe döfi magát.

Engem is nagyon felkavart a dolog, de fenn kellett tartanom a képet, amit a lány rólam alkotott, ezért nem mutathattam ki.

– Verrill igazán előzékeny volt – mondtam könnyedén. – Megtakarította az államnak a tárgyalás költségeit, nem beszélve a több éves koszt-kvártély költségeiről. Lehetőséget adott Craignek, hogy kikerüljön a rivaldafényből, és pár ezer dollárral gazdagabbá tette Ray Kirschmannt.

Ügyes, nem? Pár ezer dollár gazdát cserélt, Craigtől Rayhez vándorolt, ennek fejében a bűntény bizonyos részleteit sohasem fogják jegyzőkönyvbe venni. Példának okáért a betörést sem. Sohasem jártam a Gramercy Parkbéli lakásban. Elkapták az igazi gyilkost, senkinek sem volt oka panaszra, így elég könnyen a szőnyeg alá lehetett söpörni a kellemetlen részleteket.

Hátradőltem, ittam egy korty bort. Este volt, Julian lakásán ültem, és nem kellett attól tartanom, hogy betoppan a rendőrség. Előbb-utóbb nyilatkoznom kell Todras és Nyswandernek is, de most máson járt az eszem.

Megmozdultam, hogy átkaroljam Juliant. De ő elhúzódott.

Nyújtózkodtam, erőltetetten ásítottam. – Nos – mondtam –, azt hiszem, nem lenne rossz ötlet, ha lezuhanyoznék, hm? Nem volt alkalmam ruhát váltani, és…

– Bernié.

– Mi van?

– Én, hm, nos, az a helyzet, hogy nemsokára feljön Craig.

– Aha.

– Azt mondta, fél tíz körül.

– Értem.

Julian megfordult, rám nézett nagy, bánatos szemeivel.

– Szóval gyakorlatiasnak kell lennem – mondta. – Igaz?

– Persze.

– Igazán kiborultam attól, ahogy Craig viselkedett, Bernie. Nos, egyesek bizonyára nehezebben viselik el a feszültséget. Különböző emberek különböző feszültség mellett tudnak jól dolgozni. Craig fogorvos.

– A Világ Legnagyobb Fogorvosa.

– Amikor komolyabb munkát végez a betegein, acélból vannak az idegei. De arra nem volt felkészülve, hogy letartóztassák, és börtönbe csukják.

– Erre általában kevesen vannak felkészülve.

– Egyébként komoly szándékai vannak velem kapcsolatban.

– Persze.

– Nagyszerű ember, jól bedolgozta magát egy tisztességes szakmába. Jó híre van.

– Carson Verrillnek is jó híre volt.

– Nekem biztonságot jelent, és ez fontos. Maga pedig betörő, Bernie.

– Igaz.

– Nincs megtakarított pénze. Egyik munkától a másikig él. Bármikor börtönbe kerülhet.

– Nem vitás.

– Egyébként valószínűleg nem is akar házasodni.

– Nem – mondtam. – Nem akarok.

– Bolond lennék tehát, ha eldobnám a biztosat, Craiget, a… a semmiért. Igaz?

Bólintottam.

– Nem kérdés, Julian.

A lánynak az alsó ajka remegett.

– Akkor miért érzem magam olyan rohadtul, Bernie…

Ideje volt, hogy kinyújtsam a karom, átöleljem, és megcsókoljam. Határozottan ideje volt, de én az asztalra tettem a borospoharamat, és felálltam.

– Későre jár – mondtam. – Akár hiszi, akár nem, fáradt vagyok. Mozgalmas napom volt, összevissza szaladgáltam, meg minden. És magának is fel kell frissítenie magát, hogy mire Szomjas Úr megérkezik, a legjobb formában legyen. Ami engem illet, haza akarok menni, felszerelek az ajtómra néhány új zárat; és lezuhanyozom.

– Bernie, azért még… találkozhatunk. Nem?

– Nem – mondtam. – Nem hiszem, hogy találkozhatunk, Julian.

– Bernie, nagy hibát követek el? Gondolkoztam egy kicsit a kérdésen, aztán őszintén azt feleltem:

– Nem. – Nem követ el hibát.

Mialatt a taxi átvitt a parkon, volt egy vagy két perc, amikor úgy éreztem magam, mint Sidney Carton. Sokkal, de sokkal jobbat teszek most, mint valaha is tettem. Meg az a sok maszlag, milyen nemes dolog, ha az ember feláldozza az életét a barátjáért. Csakhogy maszlag ez az egész mindenestül. Hiszen a Világ Legnagyobb Fogorvosát nem nevezhetem a barátomnak, különben is, miről mondok le? Igaz, hogy Julian ennivalóan édes, és jó kávét főz, de rengeteg ennivalóan édes nő van, aki érdekesebb témákról is tud beszélni, mint a fogfényesítés. Különben se találkoztam még senkivel, aki jobb kávét főz, mint amilyet én főzök magamnak, a szűrős főzőmmel, a megszokott columbiai-guatemalai keverékből.

Abban álltam legközelebb Sidney Cartonhoz, hogy csendben maradtam, ez körülbelül felért azzal, ahogy Carson Verrill meghalt, finoman, nem követett el semmi otrombaságot, nem ugrott ki például az ablakon. Mert végtelenül összezavarhattam volna az ifjú hölgy életét.

Elmondhattam volna például, hogy ki volt a szenvedélyes szerető Crystalnél, mialatt én a szekrényben raboskodtam. Mondhattam volna, hogy maga Craig volt ott, a hogyishívják pedig, akihez mondta, hogy vissza kell sietnie, nem más, mint maga Julian. Nem ismertem fel Craig hangiát, mert a szekrény eltompította. Nem tudom, igaz-e ez vagy sem. Valamennyire megmagyarázná Craig zavart viselkedését, különben is, csakugyan nem akartam hallani a hangokat, talán ezért nem ismertem fel Craiget. Mégsem firtattam ezt a kérdést sem akkor, sem később. A mai napja sem tudom, ő volt-e.

Ha előhozakodtam volna ezzel az elmélettel, bizonyára elmérgesedett volna a kettejük kapcsolata.

De miért bántsam? Irigységből?

Aztán elmondhattam volna neki azt is, hogy nem olyan kilátástalan foglalkozás a betörés, mint ahogy látszik; ebből a mostani ügyből pedig az összes kalamajka ellenére sem kerültem ki üres kézzel. Utalhattam volna a negyedmillió dollár értékű hamis húszasra, a Verrill íróasztalába csempészett pár ezertől eltekintve, még mindig ott pihent az egész a Kikötői Főhatóság csomagmegőrzőjében. Mert bármit hadováltam is össze, Bütyök nem vitte magával a pénzt. Bütyök abban a pillanatban, amikor meglátta, hogy eltűnt a hamis pénz, kitakarodott a városból, hisz tudta, hogy bizonyos alvilági nehéz fiúk azt várják, hogy ötven ronggyal vagy ötször annyi hamis pénzzel bukkanjon fel, és mivel egyik sem állt módjában, égni kezdett a lába alatt a New York-i talaj.

Most keresnem kell valakit, aki ismer valakit – ha nem nyerek az üzleten húsz vagy harminc rongyot, nos, igazán meg leszek lepődve. Természetesen bármikor úgy dönthetek, hogy Grabow módjára magam költőm el a bankjegyeket, egyszerre mindig csak egyet, de ehhez az elfoglaltsághoz nem kell az embernek ízig-vérig betörőnek lennie. Ehhez egy szélhámos arcátlanságára meg egy szent türelmére van szükség, ami pokoli kombináció.

Ha már itt tartunk, elmondhattam volna neki azt is, hogy Crystal ékszerei is megvannak még valahol. Verrill még nem adhatta el őket, és biztosan nem olyan helyre dugta, ahol belebotlik a rendőrség. Ha kicsit lecsillapodnak a kedélyek, talán rászánok egy utat, és felderítem. Szóval lehet, hogy a betörésnek nincs jövője, nincs nyugdíj vagy segély, de ha jövője nincs is, Isten a tudója, milyen csodás a jelene, igazán szépen kárpótolhatom magam a rossz napokért.

Vagyis megpróbálhattam volna más elhatározásra bírni Juliant. De mindent összevetve, nem érte volna meg, a fene egye meg.

Rengeteg nő van a világon.

Példának okáért az, akivel telefonon beszéltem. Keskenyhátú Galéria. Hogy a fenébe hívják? Denise. Denise Raphaelson. Telefonon át ugyancsak szórakoztató volt, Julian pedig nem az, annyi szent. Ennivalóan édes, az igaz, de ha az ember túl van – többször is – a komolyabb munkán, szeret egy kicsit heverészni meg nevetgélni.

No persze az is előfordulhat, hogy Denise egy bestia. Más a személyes csáberő, mint a telefon. Pár nap múlva odamegyek, megnézem a képeket, és ha a jelek nem csalnak, bemutatkozom. Jó lenne, ha menne a dolog, de ha nem megy, az se baj.

Rengeteg nő van a világon.

De hol találnék másik fogorvost?

Tartalom

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6
- 7
- 8
- 9
- 10
- 11
- 12
- 13
- 14
- 15
- 16
- 17
- 18
- 19
- 20
- 21