EARL DERR BIGGERS

Charlie Chan színre lép

KÉK KÖNYVEK

Sorozatszerkesztő Véber Károly

Fordította: Lendvai István

ISBN 963 234 304 2 ISSN 0238-9665

Felelős kiadó Káldos Jánosné

Felelős szerkesztő dr. Pesthy Gábor

Szerkesztette Vadas József

A fedéltervet Szegszárdy Ildikó grafikájának felhasználásával

Lengyel János készítette

Készült a Dabasi Nyomdában

Felelős vezető Bálint Csaba igazgató

Munkaszám: 89-2294

Megjelent 11,5 (A/5) ív terjedelemben

Tartalomjegyzék

A KONA

A MAGAS KALAP

ÉJFÉL AZ OROSZ-DOMBON

TIM BARÁTJA

A WINTERSLIPEK VÉRE

A BAMBUSZFÜGGÖNY MÖGÖTT

CHARLIE CHAN MEGJELENIK

A HAJÓ ÉRKEZÉSE

A „SZIRT ÉS PÁLMA”

A SZÉTTÉPETT ÚJSÁGPAPÍR

A DRÁGAKÖVEK FÁJA

TOM BRADE, A RIGÓVADÁSZ

A TIZENKILENCES SZÁMÚ SZOBA

KAOHLA CSOMAGJA

AZ INDIAI EMBER

COPE KAPITÁNY VISSZATÉR

ÉJSZAKAI ÉLET HONOLULUBAN

SÜRGÖNY AZ ÁLLAMOKBÓL

„ISTEN VELE, PETE!”

LAU HO TÖRTÉNETE

A KŐFALAK LEOMLANAK

A VILÁGOSSÁG BEÁRAD

HOLDFÉNY A KERESZTÚTON

A KONA

Minerva Winterslip kisasszony bostoni lány volt, jómódú és túl ama bizonyos ábrándos koron. A szépség azonban még mindig magával ragadta. Ha csak egy csendes-óceáni sziget barbár szépségeiről volt is szó. Amikor lassan végigsétált a parton, nemegyszer ugyanaz az érzés kerítette hatalmába, amely a bostoni Symphony Hallban szokta megrohanni, valahányszor kedves zenekara valami új, váratlan, szeretetre méltó dallamba kezdett.

Az az óra volt, amikor a legjobban szerette Waikikit - éppen az ebéd és a hirtelen leszálló trópusi éj előtt. A magas kókuszpálmák árnyéka megnyúlt és elmélyült, a leszálló nap fénye kigyulladt a Gyémántfő tetején, és aranyra festette a korallszigetek felől érkező hullámokat.

A kisasszony rápillantott a férfira, aki mellette sétált. De ő nem gyönyörködött. Az ilyesmi összeegyeztethetetlen volt az elveivel, amelyek szerint élt. A szigetvilágban született, és soha nem merészkedett a kontinensre San Franciscón túl. Afelől azonban nem lehetett kétség, hogy Amerika öntudatának ő a megtestesülése.

- Jobb lesz visszatérnünk, Amos - mondta Minerva kisasszony. - Az ebéd már régen várja. Köszönöm, hogy elkísért.

- Elmegyek egészen a sövényig - felelte Amos Winterslip. - Ha megunja Dan Winterslipet és szeszélyeit, jöjjön vissza hozzánk. Szívesen látjuk.

- Nagyon kedves - felelte Minerva kisasszony a maga éles, határozott modorában. - De most már igazán haza kell mennem. Grace el van keseredve miattam. Nem tudja megérteni a viselkedésemet. Igaza is van, az én viselkedésem valóban botrányos. Hat hétre jöttem át Honoluluba, és most már tíz hónapja kószálok ezeken a szigeteken.

- Már annyi ideje?

Minerva bólintott:

- Nem tudom magam sem megmagyarázni. Mindennap ünnepélyesen megfogadom, hogy fogom magamat és csomagolok... holnap.

- És az a holnap sohasem következik el - mondta Amos. - A trópusi világ rabul ejtette.

A szögesdrót kerítéshez érkeztek, amely szokatlan dolog volt ezen a barátságos partvidéken. A drótsövény lehúzódott egészen a partig. Ott már hullám verdeste a végét.

Minerva kisasszony mosolygott.

- Nos, itt végződik Amos és kezdődik Dan - mondta. - Megvárom a jószerencsét, és megkerülöm a végét.

- Azt hiszem, a poggyászát megtalálja Dan házában - mondta Amos. - Ne feledje el, mit mondtam arról a házról...

Hirtelen abbahagyta. Fehér ruhás, botos férfi bukkant föl a sövényen túl levő kertben, és sietve közeledett feléjük. Amos Winterslip egy pillanatig mozdulatlan maradt, és lélektelen szemében haragos láng gyulladt.

- Isten vele - mondta, és megfordult.

- Amos! - kiáltotta Minerva kisasszony. Amos továbbment és Minerva követte. - Amos, micsoda értelmetlenség ez? Mióta nem beszélt Dan Winterslippel?

Amos megállt egy algarobafa alatt.

- Harmincegy éve - mondta. - Augusztus tizedikén múlt harmincegy éve.

- Elég régen volt - felelte Minerva. - Nos, kerüljön már át ezen a maga bolond sövényén, és nyújtson kezet neki.

- Nem én - mondta Amos. - Úgy látom, nem ismeri Dan Winterslipet, és nem tudja, milyen életet élt. Egyszer-másszor ugyancsak szégyenünkre vált...

- Ugyan! Hiszen Dan Winterslipet komoly férfinak ismerik - tiltakozott Minerva. - Tekintélyes ember...

- És gazdag - tette hozzá Amos keserűen. - Hja, ilyen a világ sora. De hát van ám másvilág is, ott aztán Dan is megkapja majd a magáét.

Minerva kisasszony edzett lélek volt, mégis meglepődött azon a gyűlölségen, amely Amos vézna arcán mutatkozott. Látta, hogy itt fölösleges minden érvelés.

- Isten vele, Amos - mondta. - Szeretném rávenni, hogy egyszer majd jöjjön át Keletre...

Amos Winterslip mintha nem is hallotta volna, úgy sietett tovább a fehér homoksávon.

Mikor Minerva kisasszony megfordult, Dan Winterslip már mosolygott rá a drótsövényen túlról.

- Halló, erre! - kiáltotta. - Kerülje meg a sövényt, és örüljön megint az életnek! A lehető legszívesebben látom.

- Hogy van, Dan?

- Örülök, hogy látom - mondta Dan, és a tekintetén látszott, hogy tud bánni a nőkkel. - Ugyancsak árván vagyok mostanában az öreg házban. Itt az ideje, hogy egy fiatal lány földerítse már egy kissé.

Minerva kisasszony a száját biggyesztette.

- Elég telet végiggázoltam Bostonban kalucsniban ahhoz - figyelmeztette Dan Winterslipet -, hogy ne veszítsem el a fejemet efféle beszédtől.

- Ugyan, felejtse el Bostont! - mondta Dan. - Itt Hawaiiban mindnyájan fiatalok vagyunk. Nézzen meg engem...

Minerva kisasszony nem felelt. Dan nagy, sokszobás háza szinte elviselhetetlenül szép, egzotikus környezetben volt, Minerva kisasszony csak úgy itta magába ezeket a szépségeket.

Odaértek a ház szélén levő ajtóhoz, amelyen át egyenesen az ebédlőbe lehetett jutni. Minerva jobboldalt, a buja lombozaton át észrevette a drótsövényt és a magas rácsozatot, amelyek a Kalia útra néztek. Dan kinyitotta az ajtót, és Minerva belépett. Az ebédlőnek - akárcsak a legtöbb effajta szobának a szigetvilágban - csak három oldalon volt falazata, a negyediken drótellenző húzódott végig. Áthaladtak a sima padlózaton, és beléptek a tágas hallba. A főajtó mellől bizonytalan korú hawaii asszony emelkedett föl lustán a székéből. Termetes, nagy mellű, tekintélyes példánya volt pusztuló fajának.

- Látja, Kamaikui, megint itt vagyok - mondta Minerva kisasszony mosolyogva.

- Üdvözlöm tisztelettel - mondta az asszony. Szolgáló volt ugyan, de a háziasszony kecses modorában beszélt.

- Ugyanaz a szobája, mint amelyik első látogatásakor volt, Minerva - adta tudtul Dan Winterslip. - A poggyásza ott van, meg az is, ami ma reggel érkezett a hajópostával. Nem vesződtem azzal, hogy átküldjem Amoshoz. Akkor ebédelünk, amikor elkészül.

- Nem fog sokáig tartani - felelte Minerva, és fölsietett a lépcsőn. Dan Winterslip visszaballagott az ebédlőbe. Leült a nádszékbe, amelyet Hongkongban készítettek egyenesen az ő számára, és tetszőlegesen járatta szemét gazdagságának bizonyítékain. Pincemestere tálcán koktélt hozott be.

- Kettő, Haku? - mosolygott Winterslip. - A hölgy ugyanis bostoni.

- Igenis - sziszegte Haku, és hangtalanul eltűnt.

Miss Minerva a következő percben újra visszatért a szobába. A kezében levél volt, és mosolygott.

- Dan, ez aztán igazán abszurdum - mondta.

- Mi?

- Az, hogy otthon aggódnak miattam. Mármint azért, hogy nem tudtam rászánni magamat arra, hogy itthagyjam Honolulut. Nos, hát most rendőrt küldtek a nyakamra.

Dan Winterslip felhúzta a szemöldökét.

- Rendőrt?

- Igen, affélét. Ámbár nem nyíltan teszik. Grace azt írja, hogy John Quincy hatheti szabadságot kapott a bankjától, és elhatározta, hogy átrándul ide. „Így majd aztán lesz valaki, akivel hazajöhetsz, kedvesem” - írja Grace. Nem ravasz teremtés?

- John Quincy Winterslip? NyiJván Grace fia.

Minerva kisasszony bólintott.

- Még nem látta soha, igaz, Dan? Nos, hát majd rövidesen meglátja. Kedves fiú, de rettenetesen jól nevelt. Ez a tartózkodás nagy kereszt lesz neki. Nem fog tetszeni neki, amint túljut Albanyn, és nem fog tetszeni neki jó néhány mérföldnyi úton át.

- Nem tudom. Winterslip-vér ő is, nemde?

- Az. Csakhogy semmi cigányos nincs benne. Tetőtől talpig puritán.

- Szegény fiú.

Dan Winterslip a tálca felé ment, amelyen a borostyánszínű italok álltak.

- Gondolom, benéz Rogerhez San Franciscóban. Írjon neki oda, és írja meg, hogy szívesen látom a házamban, ha Honoluluba látogat.

- Nagyon kedves öntől, Dan.

- Nem éppen. Szeretem az ifjúságot magam körül, még ha puritán is. Nos, hát ha már vissza akarják hódítani a kontinensnek, kóstolja meg ezt a koktélt.

- Mikorra várja haza Barbarát? - kérdezte aztán.

Dan Winterslip arca földerült, mint a tenger partja napkeltekor.

- Igen, Barbara levizsgázott. Valamelyik nap itthon terem. Mókás dolog lenne, ha az ön tökéletes unokaöccsével egy hajóra szállna.

- Mókás dolog lenne. John Quincy számára, mindenesetre - felelte Minerva kisasszony. - Eleven, bájos lánynak találtuk Barbarát, mikor meglátogatott bennünket odaát Keleten.

- Az is - hagyta helyben Dan büszkélkedve. Lánya volt a legkedvesebb kincse. - Mondhatom önnek, nagyon éreztem a hiányát. Nagyon, de nagyon egyedül voltam.

Minerva kisasszony furcsán nézett rá.

- Igen, hallottam felőle - jegyezte meg -, hogy milyen árván maradt.

Dan Winterslip elpirult.

- Amos beszélte, gondolom.

- Ó, nemcsak Amos. Nagyon sokan beszélték. Igazán, az ön korában...

- Mit akar ezzel mondani? Mondtam már, hogy errefelé mindnyájan fiatalok vagyunk.

Egy percig elgondolkozva evett.

- Remek kislány, azt mondtam, és úgy is értettem. Meg kell értenie, hogy az embernek itt a szigeteken egy kissé... kissé másképpen kell viselkednie, mint ahogyan odaát a Back Bayben viselkednék.

- De azért nem minden Back Bay-i férfit illet meg ez - mosolygott Minerva. - Nem akarom leckéztetni önt, Dan. De... Barbara kedvéért... miért nem választ hódolata tárgyául olyan nőt, akit feleségül vehet?

- Ezt is elvehetnem... ha ugyan egy és ugyanazon nőről beszélünk mind a ketten.

- Akire én célzok - felelte Minerva kisasszony -, azt nagyon is ismerik, mégpedig mint Wakiki Özvegyét.

- Ez a hely igazi melegágya a pletykának. Arlene Compton teljességgel tiszteletre méltó hölgy.

- Azelőtt kóristalány volt, azt hiszem.

- Nem éppen. Színésznő volt, kisebb szerepeket játszott, mielőtt Compton hadnagy elvette volna.

- És maga tette özveggyé magát.

- Hát ezzel meg mit akar megint mondani? - pattant föl Winterslip. Szürke szemei csakúgy szikráztak.

- Azt, hogy amikor férjének a repülőgépe összezúzódott a Gyémántfőn, ez azért történt, mert a férje is úgy akarta. A nő kergette bele.

- Hazugság, csupa hazugság! - kiáltotta Dan Winterslip. - Megbocsásson, Miss Minerva, de nem kell elhinnie minden tücsköt-bogarat, amit a parton hall.

Egy pillanatra elhallgatott.

- Mit szólna hozzá, ha azt mondanám, hogy feleségül szándékozom venni azt a nőt?

- Attól tartok, hogy kissé csípős lennék - felelte Minerva nyugodtan -, és eszébe idézném önnek, hogy nincs nagyobb bolond az öreg bolondnál.

Dan nem felelt.

- Bocsásson meg, Dan. Első unokahúga vagyok, de azért így is elég távoli rokona. Nekem igazán nem kenyerem az ilyesmi. Nem törődnék vele... de én kedvelem önt. És Barbarára gondolok...

Dan bólintott.

- Tudom - mondta. - Nos, de hát egyáltalán nincs miért izgulni. Nem beszéltem én Arlenének soha házasságról. Mind ez idáig nem.

Minerva kisasszony elmosolyodott.

Az ebéd befejezéséig Arlene Compton el is felejtődött, és Dan egészen visszacsöppent régi derűs kedvébe. Feketekávéztak Dan verandáján, a szigetlakók szerint: lanai-ján, amely az ebédlő egyik falából nyílt. Tágas veranda volt, háromfelől ellenző kerítette, és messze kinyúlt a fehér part fölé. Odakünn a rövid trópusi alkonyat eltompította Waikiki eleven színeit.

- Szellő sem mozdul - jegyezte meg Miss Minerva.

- A passzátszelek elálltak - felelte Dan. A jótékony szelekre utalt, amelyek - közben rövid, de nyomasztó szünetekkel - a hideg északkeletről fújnak a szigetvilág fölött. - Attól tartok, hamarosan megint beköszönt a Kona.

- Remélem, nem - mondta Minerva.

- Manapság egészen kiszikkasztja belőlem az életet - mondta Dan, és egy székbe süppedt. - Így vagyok azzal a híres fiatalsággal, Minerva... tréfa az csak, amit szeretek elmondogatni.

Minderva szelíden mosolygott.

- A fiatalságnak is elég elviselnie a Konát - vigasztalta Dan Winterslipet. - Emlékszem, amikor legutóbb itt jártam, az ezernyolcszáznyolcvanas években. Mindössze tizenkilenc esztendős voltam, de a rettenetes szélnek az emléke még mindig kísért.

- Akkor nem találkoztam önnel, Minerva.

- Nem. A Déli-tengeren járt valahol.

- A nyolcvanas évek! - sóhajtott Dan. - Hawaii akkor még Hawaii volt. Kifosztatlan, igazi vígoperaország volt, és az öreg Kalakana ült szép, aranyos trónján. Belekukkantanék az esti újságba, ha nem zavarja.

- Csak tessék! - biztatta Minerva kisasszony.

Örült, hogy csönd van, mert ez az időpont volt az, amikor Waikikit legjobban szerette. Olyan rövid ez a trópusi alkonyat, olyan sietve közeleg a lágy, csábító éjszaka. Odakünn mindig van egy-két hajó: fűszert, teát, elefántcsontot hoz keletről, vagy kelet felé viszi a gépkereskedők szállítmányát. Van ott mindenféle hajó: vadonatúj gőzös és otromba bárka, van ott hajó Melbourne-ből és Seattle-ből, New Yorkból és Yokohamából, Tahitiból és Rióból, a hét tenger valamennyi kikötőjéből. Mert ez Honolulu, a Csendes-óceán nagy keresztútja, ahol minden út kereszteződik.

Gondolatainak Dan hirtelen mozdulata vetett véget. Megfordult és ránézett. Dan a térdére tette az újságot, és mereven maga elé bámult. Most nem lehetett volna fiatalosságával ugratni. Mert Dan Winterslip arca öreg, nagyon öreg volt.

- Dan, miért... - kezdte Miss Minerva.

- Gondolkozom, Minerva - mondta Dan vontatottan. - Beszéljen csak újra arról az unokaöccséről.

Minerva meglepődött, de nem mutatta.

- John Quincyről? - kérdezte. - Afféle bostoni tucatifjú. A megszokás rabja. Az egész életét kicirkalmazták előre, a bölcsőjétől a koporsójáig. Mind a mai napig nem tért el a maga vonalától. Az elkerülhetetlen előkészítő iskola, Harvard, az úri klubok, a családi bankház... még a lányt is, akit eljegyzett, az édesanyja választotta ki számára.

- Akkor megbízható, szilárd?

Miss Minerva elmosolyodott.

- Dan, ehhez az ifjúhoz képest a Gibraltár is meg-meginog néha.

- Titoktartó, úgy látom.

- Ő maga találta fel a titoktartást. Mondhatom. Szeretem őt, de egy kis gondtalanság néhanapján... Hanem attól tartok, már nagyon is késő van. John Quincy csaknem harmincesztendős.

Dan Winterslip fölállt. A viselkedése olyan volt, mint azé a férfié szokott lenni, aki fontos elhatározásra jutott. A bambuszfüggöny mögött, amely az ebédlő ajtaján függött, fény jelent meg.

- Haku! - kiáltotta Winterslip. A japán nyomban ott termett.

- Haku, mondd a sofőrnek, gyorsan hozza a nagy kocsit! Oda kell érnem a dokkhoz, mielőtt a President Tyler elindulna San Franciscóba. Wikiwiki!

A szolga eltűnt az ebédlőben, Winterslip pedig követte. Minerva kisasszony egy percig kissé meghökkenve ült a helyén, aztán fölkelt, és félrehúzta a függönyt.

- Hajóra száll, Dan? - kérdezte.

Dan az asztalnál ült, és nagysietve írt valamit.

- Nem, nem... csak egy pár sor az egész... föl kell adnom azzal a hajóval...

Elfojtott izgalom látszott Dan Winterslipen. Minerva kisasszony bement az ebédlőbe. A következő pillanatban megjelent Haku, és teljesen fölösleges jelentést tett, mert a gépkocsi már ott zörgött a kocsiúton. Dan Winterslip elvette kalapját a japántól.

- Érezze otthon magát, Minerva, rövidesen itthon leszek - kiáltotta, és kirohant.

Valami üzleti ügy, kétségtelenül. Miss Minerva céltalanul ballagott át a nagy, tágas szobán, és végül megállt Jedediah Winterslipnek, Dan és Amos atyjának, az ő nagybátyjának az arcképe előtt. Dan fénykép után festette, az öregember halála után. Apja cethalászként telepedett meg Honoluluban. Akkor, amikor Minerva először és utoljára látta - a nyolcvanas években -, megtört öregember volt, aki elveszett vagyonát gyászolta: kevéssel azelőtt pusztultak el hajói egy sarkvidéki szerencsétlenség során.

Nos, Dan talpra állította a családot, állapította meg Minerva kisasszony. Újra megszerezte az elveszett vagyonát, sőt annál is többet. Furcsa hírek keringtek módszereiről - de furcsa hírek jártak azoknak a bostoniaknak a módszereiről is, akik sohasem tették ki a lábukat városukból. Elbűvölő ember, akármilyen volt is a múltja.

Dan Winterslip is a nyolcvanas évekre gondolt, amikor kocsija a Kala-kana Avenue-n a város felé robogott. De a jelen érdekelte akkor, amikor a dokkhoz ért, és kissé ingadozva sietett a President Tyler deszkapallója felé. Nem volt vesztegetni való ideje, mert a hajó már indulásra készült. Nagy keleti hajó lévén, induláskor nem tartotta magát azokhoz a ceremóniákhoz, amelyekhez egy-egy Honolulu és a szárazföld közt cirkáló gőzös, így is sűrűn fölhangzottak a búcsúzó „Aloha” kiáltások, egyik vidáman, a másik remegően, a legtöbb utast teleszórták leivirággal, és megzavarodott kis tömeg tolongott a deszkapalló elején.

Dan Winterslip utat tört magának, és fölrohant az éles deszkavégre. Amikor a fedélzetre ért, mindjárt meglátta régi ismerősét, Hepworth másodtisztet.

- Önt kerestem éppen! - kiáltotta.

- Hogy van, uram? - kérdezte Hepworth. - Nem látom a nevét az utaslistán.

- Nem, én nem utazom. Egy szívességre kérném.

- Örülök, hogy szolgálatára lehetek, Mr. Winterslip.

Winterslip egy levelet nyomott a kezébe.

- Ismeri Roger öcsémet Friscóban. Legyen olyan kedves, adja át ezt neki, személyesen neki és senki másnak, nyomban a partraszállása után. A postáról lekéstem, azért választottam ezt a módot. Rendkívül hálás leszek érte.

- Szót sem érdemel. Ön nagyon kedves volt hozzám, és én boldog leszek... de siessen a partra, uram. Éppen egy perce van még. Erre...

Karon ragadta Winterslipet és gyöngéden a pallóra tuszkolta. Abban a pillanatban, amikor Dan lába a dokkot érintette, a pallót fölszedték mögötte.

Egy pillanatig az a bűvölet tartotta hatalmában, amelyet minden szigetlakó érez, valahányszor hajót lát indulni. Aztán megfordult, és lassan végigment a gáton. Most karcsú, mozgékony alakot pillantott meg maga előtt: Dick Kaohla volt, az öreg Kamaikui unokája. Meggyorsította lépteit, és elérte a fiút.

- Hello, Dick! - mondta.

- Hello.

A fiú barna arca kedvetlen, barátságtalan volt.

- Már régen nem jártál nálam - mondta Dan Winterslip. - Minden rendben?

- Persze - felelte Kaohla. - Persze hogy rendben.

Az utcára értek, és a fiú gyorsan elfordult.

- Jóccakát - morogta.

Dan Winterslip egy pillanatig elgondolkozva nézett utána. Aztán odament a gépkocsijához.

- Nem kell sietni - mondta a vezetőnek.

Amikor újra megjelent ebédlőjében, Minerva kisasszony fölpillantott a könyvből, amelyet éppen olvasott.

- Odaért még, Dan? - kérdezte.

- Az utolsó pillanatban!

- Helyes - mondta Minerva, és fölkelt. - Én pedig megyek föl az emeletre. Kellemes álmokat!

Dan megvárta, amíg Minerva az ajtóhoz ért, csak akkor szólalt meg.

- Igaz is, Minerva: ne vesződjön azzal a levéllel, amit az unokaöccsének akart írni.

- Ne?

- Ne. Elintéztem a meghívást magam. Jó éjt!

- Ó... jó éjt! - felelte Minerva, és kiment.

Dan egyedül maradt a tágas szobában. Nyugtalanul járt föl és alá a sima padlón. Egy pillanatra kiment a lanaira, és meglátta azt az újságot, amelyet az imént olvasott. Bevitte az ebédlőbe és megpróbálta tovább olvasni, de valami mintha nyugtalanította volna. Szeme egyre elkalandozott... végül nagyot kiáltva kitépte az újságból a hajózási rovatot, és indulatosan darabokra tépte.

Megint fölállt és járkálni kezdett. Látogatóba készült a partra, de az a nyugodt jelenlét odafönn a felső szobában - Boston a maga legtűrhe-tőbb formájában, de mégiscsak Boston - nem engedte.

Visszament a lanaira. Ott volt - szúnyogháló alatt - a zug, amelyben aludni szeretett. Öltözőszobája szinte kéznél. De még korán volt a lefekvéshez. Kiment a partra. Nyomban legyezni kezdte a Kona félreismerhetetlen, lágy, álnok lélegzete, a „rettenetes” szél, amely végig a parton föl fogja tornyozni a hullámokat, és egy időre elpusztítja ezt a szigeti paradicsomot.

Amikor megfordult, tekintete az algarobafára esett a drótsövényen túl, és egy gyufa sárga fölvillanását látta. Amos bátyja! Hirtelen barátságos érzés fogta el Amos iránt, szeretett volna átmenni hozzá és beszélgetni vele, beszélgetni azokról a régi-régi napokról, amikor együt játszadozhattak ezen a parton. Hasztalan volna, tudta jól. Sóhajtott, és a lanai külső ajtaja becsukódott mögötte. A külső ajtó, amelyen nem volt zár ebben a tartományban, ahol olyan ritka a zár.

Fáradtan leült, és gondolkodni kezdett. Arca a bambuszfüggöny felé fordult, amely közte és az ebédlő között függött. A függönyön árnyék jelent meg. Egy pillanatig mozdulatlan volt, aztán eltűnt. Dan elfojtotta lélegzetét. Az árnyék újra megjelent.

- Ki az? - kiáltotta Dan.

Hatalmas barna kar nyúlt át a függönyön. Barátságos barna arc jelent meg a nyomában.

- A gyümölcsöt az asztalra tettem - mondta Kamaikui. - Lefekszem.

- Rendben van. Csak eredj. Jó éjt!

Az asszony eltűnt. Dan Winterslip haragudott önmagára. De hát mi is van vele? Ő, aki kimondhatatlan borzalmak közepette verekedett utat magának a régi időkben: ideges, a végén...

- Öregszem - mormogta. - Nem, hitemre... ez a Kona. Majd minden rendben lesz, ha újra megérkeznek a passzátszelek...

A MAGAS KALAP

John Quincy Winterslip az oaklandi révhajó fedélzetére ment, meglehetős zsibbadtan, rosszkedvűen. Több mint hat napon át vonaton gyötrődött - mert chicagói tartózkodása is ugrálás volt egyik vonatról a másikra -, és torkig volt vele.

Előtte a hordár ballagott, John két ruhásbőröndjét, golfütőit és kalapdobozát vitte. Fél keze hiányzott, acélkampót hordott a helyén.

A fiatalember most helyet mutatott az elülső fedélzet korlátja mellett, és a hordár elkezdett lerakodni. Gondosan kiválasztva a hordár ép kezét, olyan bőséges borravalót tett bele, hogy a derék férfiú suta szalutálásra emelte acélkampóját.

Háromezer mérföldre van a Beacon Streettől, és még kétezer hátra van! Ugyan mi a csodának is - így vallatta savanyú lélekkel máskor olyan kellemetes énjét -, minek is egyezett bele abba, hogy ezt a képtelen expedíciót megtegye a pogány országba? Most június vége van, Bostonban a legkellemesebb idő. Tenisz Longwoodban, hosszú, szelíd esték egyedül egy csónakban a folyón, hétvégi pihenők és golf Agatha Parkerrel Magnóliában.

Ötezer mérföldet utazni csak azért, hogy Minerva nénje csendes figyelmeztetést kapjon, hogy visszatérhetne már nyugodt, jól rendezett életébe, a Beacon Street bíborszínű ablaktáblái mögé. És hát van-e egyáltalán eshetősége annak, hogy az ő konok fejű rokona meg is fogja érteni a figyelmeztetést? Ezer közül egy sem. Minerva nénje megszokta, hogy úgy cselekszik, ahogyan neki tetszik.

John Quincy nagyon szeretett volna már otthon lenni. Szeretett volna sétálgatni Bostonban, bemenni a State Streeten levő irodájába, és új sorozat jelzálogkötvényt kibocsátani. Még nem volt tagja a cégnek - ez a tisztesség csak azoknak a Winterslipeknek járt ki, akik már megkopaszodtak és kissé meg is görnyedtek -, de a szíve a mesterségéé volt. Szerető gondossággal bocsátott ki minden sorozat jelzálogkötvényt, és úgy várta a verdiktet, mint a drámaíró a közönséget az első előadásra. Vajon ez az első hatos kibocsátás magasra fog-e szökni, vagy a lába elé fog zuhanni?

A révhajós erős füttye visszazökkentette John Quincyt hihetetlen földrajzi helyzetének tudtatába. A gőzös megmozdult. Halványan rémlett neki, hogy valami fiatal nőnemű egyén telepedett le melléje.

A révhajó szántotta a vizet, és John Quincy nagyon csöndesen ült. Árbocok és hajókémények erdejét látta - itt volt az a vízi világ, amelynek levegőjében lejátszódó regényes történetektől annyiszor elállt a lélegzete iskolás fiú korában, neki, a nyugodt Winterslip-sarjadéknak, akiből hiányzott a cigányvér.

A csillogó San Francisco bontakozott ki előtte. John Quincy hirtelen fölállt. Nyugodt szürke szemében meghökkent tekintet látszott.

- Én... én nem értem - mormogta.

John Quincy ránézett a lányra. Spanyol vagy valami effajta lehetett: kékesfekete haja volt, sötét szeme csillogott a jókedvétől, amelyet igyekezett elrejteni, finom tojásdad arcát mély barna szín festette. John megint a kikötőre nézett - szépség a hajó körül, szépség a hajón is. Mennyivel jobb itt, mint vonaton utazni!

A lány rátekintett John Quincyre. Megtermett, széles vállú fiatalembert látott, akinek az arca olyan ártatlan, mint a gyermeké. Nyomban úgy határozott, hogy egy kis barátságosság nem adhatna okot félreértésre.

- Bocsásson meg - mondta.

- Ó... én nagyon... nagyon sajnálom - dadogta John. - Nem akartam... nem szándékosan szóltam... azt mondtam, nem értem...

- Mit nem értett?

- Igen csodálatos dolog történt - folytatta John. Leült, és kezével a kikötő felé intett. - Én már jártam itt valamikor.

A lány zavarodottan nézett rá.

- Nagyon sokan jártak már itt - hagyta helyben.

- De... lássa csak... én még soha nem voltam itt.

A lány hátrább lépett.

- Nagyon sokan nem voltak még itt - hagyta helyben ezt is.

- Néhány nappal ezelőttig soha nem voltam még New Yorktól nyugatra, soha életemben, úgy értse. Voltam egy keveset New-Englandben, voltam egy párszor Európában, de a Nyugat...

- Tudom. A Nyugat nem érdekelte.

- Nem mondhatnám - tiltakozott John Quincy gyengéd udvariassággal. - De aztán a család úgy gondolta, hogy mégis el kell jönnöm ide. Most, most ide kerülök ebbe a kikötőbe, körülnézek, és a legfurcsább érzés fog el. Az az érzésem, hogy én már jártam erre.

A leány arcán rokonszenv látszott.

- Másokkal is megtörtént már ez - erősítgette Johnnak. - Kiválasztott lelkek az ilyenek. Ön hosszú ideig jött, de most végre itthon van.

Kinyújtotta karcsú, barna kezét.

- Isten hozta a városába - mondta.

John Quincy ünnepélyesen megrázta a kezét.

- Ó, nem - igazította helyre szelíden. - Az én városom Boston, én oda tartozom, természetesen. De ez... ez ismerős.

Észak felé tekintett, az alacsony dombra, amelyen a Hold-völgye terül el, aztán visszatekintett San Franciscóra.

- Igen, úgy látszik, én már jártam valaha erre. Nem csodálatos ez?

- Talán... valamelyik őse...

- Az igaz. Nagyapám akkor jött ki ide, mikor még fiatalember volt. Aztán újból hazatért, de a fivérei idekint maradtak. Egyiküknek a fiát látogatom meg Honoluluban.

- Ó, ön tehát Honoluluba megy?

- Holnap reggel. Volt már ott valamikor?

- I... igen.

A lány fekete szeme elkomolyodott.

- Beszéljen nekem Honoluluról. Vad hely lehet, úgy képzelem.

A lány nevetett.

- Önre bízom annak a fölfedezését, hogy milyen vad - mondta. - A vezető családok valamennyien az ön kedvenc New-Englandjéből jöttek ide. „Puritánok egy kis napsütéssel...” - mondja róluk az édesapám. Ügyes ember az én édesapám - tette hozzá furcsa gyermeki hangon, amely sóvárgó is volt, de kihívó is.

- Afelől bizonyos vagyok - mondta John Quincy szívből. Közeledtek a hajóállomás felé, és utasok sereglettek köréjük. - Szívesen segítenék az ön bőröndjét vinni, de rám sózták ezt az egész limlomot. Ha akadna egy hordár...

- Sose aggódjék - felelte a lány. - El tudom én vinni magam is.

Rápillantott John Quincy kalapdobozára.

- Csak nem... csak nem cilinder van benne? - kérdezte. Nevetett, dús, mély nevetéssel. John Quincy kissé bosszús lett.

- Ó, bocsásson meg! - kiáltotta a lány. - De cilinder... Hawaiiban!

John Quincy kihúzta magát. Végre is ez a lány egy Winterslipet nevetett ki. Teleszívta tüdejét levegővel, amely a szabad térségből áramlott oda, a szabad, tág térségekről, ahol a férfiak: férfiak. Könyörtelen indulat fogta el. Lehajolt, fölkapta a kalapdobozát, és nyugodtan áthajította a korláton. A doboz lassan elúszott. A tömeg összébb záródott, nem akarván elmulasztani egyéb hasonló őrültségek látványát.

- Rendben van - mondta John Quincy nyugodtan.

- Ó, - hebegte a lány -, ezt nem kellett volna tennie.

- Legalább nem kell már hordár sem - mondta az ifjú vidáman. - Mondhatom... rettentő kedves volt öntől... hogy így elbeszélgethettem önnel.

- Mulatságos volt - felelte a leány. - Remélem, meg fog kedvelni bennünket idekünn. Nagyon törekszünk arra, hogy kedveljenek, hiszen tudja. Szinte ünnepélyesek vagyunk e tekintetben.

- Igen - mosolygott John Quincy. - Én csak egyetlen kaliforniaival találkoztam mindeddig. De...

- Igen.

- Eddig nagyon jólesett.

- Ó, köszönöm!

A leány elindult.

- Kérem... csak egy pillanatra - szólt utána John Quincy. - Remélem... úgy értem... szeretném...

De a tömeg már közéjük tolakodott. John látta, hogy a lány rámosolyog, aztán visszavonhatatlanul, akárcsak a kalapdoboz, eltűnt a tekintete elől.

ÉJFÉL AZ OROSZ-DOMBON

Néhány pillanattal később John Quincy partra szállt San Franciscóban. Hármat lépett a hajóállomás peronján, amikor egy jóképű sofőr átverekedte magát a tömegen, tökéletes éleslátással kinézte magának a Kelet fiát, és gondjaiba vette.

- Roger Winterslip - jelentette a japán - nagyon el van foglalva, nem jöhetett ki, de azt üzeni, hogy a fiatalúr fáradjon el a házába, és miután kényelembe helyezte magát, költse el a villásreggelit házigazdájával a városban.

John Quincy boldog volt, hogy végre megint szilárd talajt érez a lába alatt, és követte a sofőrt az utcára. San Francisco tündökölt a reggeli napfényben.

Forgalmas utakon robogtak végig, amelyeken az élet vidám ütemmel látszott áramlani.

Roger Winterslip nem volt külvárosi életre kárhoztatva lenn a félszigeten: agglegényi magányban lakott a Nob-dombon. Kívülről szemlélve régi, megviselt háznak látszott, de belül John Quincy megállapította, hogy minden kényelemmel rendelkezik. Egy meggörnyedt öreg kínai megmutatta neki a szobáját, és Johnnak ujjongott a szíve, amikor végre igazi fürdőhöz jutott.

Egy órakor fölkereste az irodát, ahol rokona - látható sikerrel - üzleteit bonyolította le mint mérnök és építész. Roger alacsony, viruló férfi volt, aki ötvenes éveinek végét tapossa.

- Halló, gyermek! - kiáltotta szenvedélyesen. - Mi újság Bostonban?

- Minden rendben - felelte John Quincy. - Nagyon kedves volt öntől...

- Csacsiság. Örülök, hogy látlak. Gyerünk.

Egy híres klubba vitte John Quincyt villásreggelire.

- És mit szólsz San Franciscóhoz? - kérdezte Roger.

- Tetszik - felelte John Quincy egyszerűen.

Magas, sovány, jóképű angol ment keresztül a termen, kifelé tartva.

- Cope! Cope, kedves cimborám!

Roger utánaugratott és visszahozta.

- Rögtön megismertem, pedig lehet jó negyven esztendeje, hogy nem láttam.

Az ánglius leült egy székbe, és sután mosolygott.

- Jó öreg cimborám - mondta -, talán ne vegyük ilyen pontosan, ha megengedi.

- Ugyan! - tiltakozott Roger. - Mit számítanak az évek? Ez itt az én fiatal unokaöcsém, John Quincy Winterslip, Bostonból. Ö... ö... mi is a titulusa most?

- Kapitány. Az admiralitásnál vagyok.

- Igazán? Arthur Temple Cope kapitány, John Quincy. - Roger az angolhoz fordult. - Azt hiszem, tengerészkadét volt, amikor Honoluluban találkoztunk. Nincs egészen egy éve, hogy Dannel beszéltem önről...

A kapitány arca elborult.

- Ah, Dan, igen. Él és virul, remélem?

- Ó, igen - felelte Roger.

- Nem átkozott dolog - jegyezte meg a kapitány -, hogy az a huncut gazember mennyire boldogul?

Kényelmetlen csönd támadt. John Quincy ismerte az angolok szókimondását, de bántotta, hogy leendő házigazdájával ilyen nyíltan ellenségesnek mutatkozik valaki. Végre is, Dan vezetékneve mégiscsak Winterslip.

A kapitány közömbösen rágyújtott.

- Bocsássa meg, amit unokafivéreiről mondtam - kezdte. - De igazán, hiszen tudja...

- Nem tesz semmit - mondta Roger barátságosan. - Beszéljen arról, hogy mi járatban van itt.

- Úton vagyok Hawaii felé - magyarázta a kapitány. - Ma délután háromkor indulok tovább egy ausztráliai hajón. Egy kis dolgot adott az admiralitás. Honoluluból leugrok a Fanning-csoportra; ez egy kis szigetsereg, amely hozzánk tartozik - tette hozzá gyöngéd atyáskodó hangon.

- Bizonyára jó szénállomásnak ígérkezik - mosolygott Roger.

- Kedves barátom, az én küldetésem igazi célja a lehető legtitkosabb. - Cope kapitány itt hirtelen rátekintett John Quincyre. - Mellesleg, én ismertem egy igen bájos bostoni lányt. Kétségtelenül rokona önnek.

- Lány? - ismételte John meghökkenve.

- Minerva Winterslip.

- Nos - mondta John Winterslip elcsodálkozva -, ön Minerva nagynénémre gondol.

A kapitány mosolygott.

- Azokban az időkben nem volt ő senkinek a nagynénje - mondta. - Nem volt semmi nagynénis vonás rajta. De hát az Honoluluban volt, a nyolcvanas években. Az öreg fahajón, a Reliance-en voltunk, szegény boldogtalan hajó sebesülten sántikált haza Samoábol. Az ön nagynénje látogatóban volt abban a kikötőben... táncesték voltak a palotában, társas fürdés... ó, egek, ha még egyszer olyan fiatal lehetnék.

- Minerva most Honoluluban van - közölte vele Roger.

- Igazán, ott van?

- Ott. Dannel.

- Dannal? - A kapitány egy pillanatra elnémult. - A férje nyilván...

- Minerva nem ment férjhez soha - magyarázta Roger.

- Hihetetlen! - mondta a kapitány. Füstkarikát fújt a burkolatos mennyezet felé. - De hát ez a bostoni férfiak szégyene. Az időmmel ugyan édeskeveset rendelkezem, de remélem, meg tudom látogatni.

Fölkelt.

- Szerencsés dolog volt... hogy megint találkoztam önnel, vén cimbora. Igazán hamarosan a hajón kell lennem... meg fogja érteni.

Meghajolt feléjük, és elment.

- Kedves ember - mondta Roger, utánabámészkodva. - Talpig ánglius, de remek cimbora.

- Nekem ugyan nem telt nagy gyönyörűségem benne - mondta John Quincy -, ahogyan Danről beszélt.

Roger nevetett.

- Jobb, ha megszokod - tanácsolta Johnnak. - Dant nem szeretik túlságosan. Magasra jutott, hiszen tudod, és eközben egyszer-egyszer kissé le is csúszott. De most jut eszembe, Dan azt szeretné, ha egy megbízatását teljesitenéd itt San Franciscóban.

- Én? - kiáltott fel John Quincy. - Megbízatást?

- Igen. Megtiszteltetésnek tekintheted. Dan nem bízik meg akárkiben. Hanem hát olyan dologról van szó, amellyel meg kell várnunk a sötétséget.

- A sötétséget? - ismételte a meghökkent bostoni ifjú.

- Úgy van. Közben, azt ajánlom, tekintsük meg a várost.

- De... ön el van foglalva. Nem vonhatom el önt...

Roger rátette kezét John Quincy vállára.

- Fiacskám, nyugati ember soha sincs annyira elfoglalva, hogy egy keletinek meg ne mutathassa a városát. Már hetek óta készültem erre az alkalomra. És mert ragaszkodsz ahhoz, hogy holnap tíz órakor elindulsz, ki kell használnunk az időnket. Mit szólnál ahhoz, ha San Franciscóban kellene élned?

- Mi... icsoda? - kérdezte John Quincy elképedve.

- Az idő eljár fölöttem, és egészen egyedül vagyok. Az irodámban sok az adminisztráció; vedd be magadat az irodámba, és intézd a pénzügyeket.

- Nem, nem, köszönöm - mondta John Quincy határozottan. - Nekem otthon, Keleten a helyem. Egyébként is, soha nem tudnám rávenni Agathát, hogy eljöjjön velem ide.

- Micsoda Agathát?

- Agatha Parkert... a lányt, akivel jegyet váltottam... bizonyos mértékben. Afféle megegyezés van közöttünk több évre. Nem - tette hozzá -, én azt hiszem, jobb lesz nekem ott maradnom, ahova tartozom.

- Rosszul ítélhettem felőled mégiscsak.

John Quincy hirtelen megbánást érzett.

- Mit ért ezen tulajdonképpen?

- A régi világban - mondta Roger - a Winterslipeket kemény fából faragták. Nem kapaszkodtak a civilizáció kötényébe. Egy szép reggelen fölkeltek, és nyugodtan nyakukba vették a világot. Azok éltek... de te, te már más nemzedék vagy. Te már ezt nem értheted meg.

- Miért nem? - kérdezte John Quincy.

- Mert neked nyilván jó a régi kitaposott út. Neked még sohasem volt semmi megrázkódtatásod. Vagy volt? Előfordult már, hogy lefeküdtél valami jelentéktelen dolog miatt; például azért, mert fiatal voltál és a hold sütött a parton, amelyet a Déli-tenger verdesett? Hazudtál már valaha gentlemanként csak azért, hogy megvédj egy nőt, aki egyáltalán nem érte meg a fáradságot? Voltál már szerelmes arra méltatlan nőbe?

- Nem én - mondta John szárazon.

- Futottál valaha az életedért girbe-görbe utcákon egy idegen város bicskásnegyedében? Verekedtél valaha tengerésztiszttel, afféle régifajtájúval, akinek az ökle akkora, mint egy röpülő sonka? Kergettél valaha életre-halálra férfit úgy, hogy amikor végre megkerítetted a prédádat, nem támadhattál rá más fegyverrel, mint a puszta kezeddel? Volt már valaha...

- Azok a személyek, akiket ön leír - vetette közben John Quincy -, nem éppen tiszteletreméltóak.

- Lehet, hogy nem - hagyta helyben Roger. - És mégis... ezek mind jelenetek az én tulajdon múltamból.

John Quincy hallgatott. Az öregember szemében furcsa fényesség mutatkozott - csak nem neveti ki őt titkon? Rogeren ilyesmi látszott, és az ifjút ez sértette.

De megfeledkezett minden sértődésről a zenés revü láttán, amely ötletes, vidám és kedves volt. Tizenegy órakor ismét a legjobb barátok bukkantak elő a színházból. Amikor beültek Roger kocsijába, az öregember az Orosz-dombbal kapcsolatban adott utasítást a sofőrnek.

- Dan San Franciscó-i háza - magyarázta aztán, amikor John Quincy után bekászálódott. - Minden évben átjön két hónapra, olyankor ott lakik. Több a pénze, mint nekem.

Dan San Franciscó-i háza?

- Ó - mondta John Quincy -, ez hát az a megbízatás?

Roger bólintott.

- Igen.

Meggyújtott egy lámpát a kocsiban, és elővett a zsebéből egy borítékot.

- Olvasd el ezt a levelet - mondta. - Két nappal ezelőtt kézbesítette nekem a President Tyler másodtisztje.

John kivette a levelet a borítékból. Látszott, hogy meglehetősen hevenyészve íródott.

„Kedves Roger, nagy szolgálatot tehetnél nekem - te meg az a titoktartó bostoni fiú, aki megszáll nálad idefelé jövet. Mindenekelőtt add át John Quincynek üdvözletemet, és mondd meg neki, hogy amíg itt lesz a szigeteken, az én házamban lesz az otthona. Örömmel látom.

Most a megbízatás. Van kulcsod az Orosz-dombon lévő házamhoz. Menjetek föl oda - legjobb lesz éjszaka, amikor a gondnoka aligha lesz ott. A villany nem működik, de az ebédlőszekrényben találtok néhány gyertyát. A legfelső emeleten, a raktárszobában van egy régi barna bőrönd. Valószínűleg lelakatolva. Ha igen, verjétek le a lakatot. Az alsó felében találtok egy kopott, rézzel pántolt pénzesládát ohiafából. Három betű van rajta: T. M. B. Vegyétek magatokhoz. Elég nagy, de boldogulhattok vele. John Quincy rejtse a poggyászába, és valamelyik sötét éjszaka, amikor a hajó már megtette az út felét, vigye a fedélzetre, és csöndesen hajítsa a vízbe. Mondd meg neki, nagyon vigyázzon, hogy senki ne lássa. Ez az egész. De értesíts kábelsürgönyben, ha megszereztétek a ládát, és John Quincy küldjön rádiósürgönyt, amikor a láda végre a Csendes-óceáné lett. Jobban fogok aludni.

Egy szót se senkinek, Roger! Senkinek. Meg fogod érteni. A halott múltnak néha segíteni kell az eltemetésében.

Unokafivéred, Dan.”

John Quincy ünnepélyesen visszaadta a levelet Rogernak. Az öregember apró darabokra tépte, és kihajította a kocsi nyitott ablakán, amelynél ült.

- Nos - mondta John Quincy. - Nos...?

De nem kellett folytatnia.

- Elég egyszerű a dolog - mosolygott Roger. - Ha ilyen könnyen hozzásegíthetjük szegény öreg Dant ahhoz, hogy jobban tudjon aludni, meg kell tennünk, ugye?

- Én... én is úgy gondolom - hagyta helyben John Quincy. Fölkaptattak az Orosz-dombra, és egy elhagyatott sugárúton robogtak, amelyet hatalmas épületek szegélyeztek. Roger előrehajolt.

- Menjen föl a sarokhoz - mondta a vezetőnek. - Mi majd visszamehetünk - magyarázta John Quincynek. - Legjobb, ha a kocsit nem hagyjuk a ház előtt. Gyanút kelthet.

John Quincynek nem volt megjegyzése. A saroknál kiszálltak, és lassan visszafelé sétáltak. Egy hatalmas kőház előtt Roger megállt. Gondosan körülnézett minden irányban, aztán meglepő gyorsasággal fölsietett a kapulépcsőn.

- Utánam - szólt vissza halkan.

John Quincy fölment. Roger kinyitotta a kaput, mire sötét előcsarnokba jutottak. Azon túl a még sötétebb, tágas hall következett, amely széles lépcsőzetet sejtetett velük. Itt-ott egy-egy fehér huzatú bútor állt, mint egy-egy kísértet, elbarnulva, de türelmesen. Roger egy doboz gyufát vett elő.

- Zseblámpát akartam hozni - mondta -, de tisztára megfeledkeztem róla. Várj itt, majd előhalászom azokat a gyertyákat az ebédlőszekrényből.

Egy örökkévalóság után Roger visszatért, két égő gyertyával. Mindegyikünknek egy, magyarázta. John Quincy átvette a magáét, és magasra tartotta. A libegő sárga láng csak fokozta az árnyékokat. Édeskevés segítséget jelentett.

Roger fölfelé kalauzolta a széles lépcsőkön, aztán föl, a keskenyebb lépcsőzeten. A következő lépcsőforduló lábánál, egy zsúfolt folyosón, megállt.

- Itt vagyunk - mondta. - Ez a raktárszobába vezet, a tető alá. Hitemre, kezdek öreg lenni az effajta dolgokhoz. Akartam pedig hozni vésőt is a lakat miatt. De tudom, merre vannak a szerszámok... egy perc múlva itt leszek. Addig fölmégy és megkeresed a bőröndöt.

- Rendben van - felelte John Quincy.

Roger megint magára hagyta. John Quincy tétovázott. Ilyen nagy, üres házban, éjfélkor, kalapálna egy óriásnak a szíve is - de micsoda ostobaság! Végtére is ő felnőtt férfi. Mosolygott, és elindult a szűk lépcsőn. Magasan a feje fölött a gyertya sárga fénye végigtáncolt a befejezetlen raktárszoba barna gerendáin.

Fölérkezett a lépcső végére, és megállt. Sötétség, sötétség mindenütt. Milyen csúnyán fognak recsegni a padlódeszkák, még ha nem is jái rajtuk senki. Az egyik máris megreccsent mögötte.

John éppen meg akart fordulni, amikor egy kéz elérte hátulról, és kiütötte markából a gyertyát. A gyertya kialudt, úgy gurult végig a padlózaton.

Ez már aztán nyílt pimaszság volt!

- Hé - kiáltotta John Quincy -, kicsoda maga?

Egy kevés holdfény átszűrődött valamelyik távoli ablakon, és John Quincy és ama távoli fény között egy férfi határozott alakja sötétlett elő. Valami azt súgta a fiatalembernek, hogy legjobb lenne egyenesen nekiugrani, de ahonnan ő érkezett, ott semmi sem történt egy-két percnyi előkészület nélkül. Itt azonban nem volt egyetlen perc sem. Egy ököl lesújtott az arcára, és a bostoni John Quincy Winterslip lezuhant egy San Franciscó-i padláskamra piszkos padlójára. Összeütköző égitestek recsegését-ropogását hallotta egy pillanatra, aztán nehéz lábak dobbanását a lépcsőn. Mindezek után egyedül maradt a szeméttel.

Nagy haraggal föltápászkodott, és elkezdte leporolni esti öltözékét, szabójának büszkeségét.

Ekkor érkezett Roger.

- Ki volt az? - kérdezte lihegve. - Valaki lejött a lépcsőn a konyhába. Ki volt az?

- Honnan tudjam? - kérdezte vissza John Quincy, megbocsátható mogorvasággal. - Nem mutatkozott be.

Az arca égett. Odaszorította zsebkendőjét, és amikor elvette, Roger gyertyája fényénél látta, hogy piros lett.

- Gyűrű volt a kezén - tette hozzá John Quincy. - Gyalázatosan rossz ízlés!

- Megütött talán?

- Mondhatom, hogy meg.

- Nézz oda! - kiáltotta Roger. Ujjával előremutatott. - A bőrönd lakatját leütötték.

Odament, megszemlélte.

- A pénzesláda pedig eltűnt. Szegény öreg Dan!

John Quincy tovább porolgatta magát. Szegény öreg Dan kívánsága alapos gyötrelmet okozott neki, gyötrelmet, amelynek semmi köze sem volt lüktető állkapcsához. Finom ötlet volt szegény öreg Dantől, egy teljesen idegen valakitől azt követelni, hogy arcát tartsa oda egy ököl elé egy poros padláskamrában. De hát végre is, mi történt tulajdonképpen? Roger folytatta a kutatást.

- Hiába minden - jelentette ki. - A pénzesláda eltűnt, ez világos. Gyere, menjünk le és nézzünk szét. A gyertyád itt van a padlón.

John Quincy fölemelte a gyertyát, és meggyújtotta a Rogeréval. Szótlanul lementek. A konyha külső ajtaja tárva-nyitva volt.

- Itt ment ki - mondta Roger. - És látod - ekkor egy törött szárnyú ablakra mutatott -, itt jött be.

- És mi lesz a rendőrséggel? - vetette föl John Quincy. Roger rábámult.

- A rendőrséggel? Semmi. Hova lett a titoktartásod, gyermekem? Ez nem rendőrségi ügy. Abba az ablakba pedig új üveget vágatok holnap. Gyere, itt az ideje, hogy hazamenjünk. Megbuktunk.

A szemrehányás Roger hangjában ismét feldühítette John Quincyt. Az elfújt gyertyákat otthagyták a hall egyik asztalán, és lementek az utcára.

- Nos, lesz mit sürgönyöznöm Dannek - mondta Roger, mikor a sarok felé ballagtak. - Attól tartok, rettenetesen mérges lesz. Téged sem fog különösképpen szeretni érte.

- Majd csak megleszek valahogyan az ő gyöngéd szeretete nélkül is - mondta John Quincy.

- Csak legalább addig tarthattad volna azt az embert, amíg én fölérek... Csúnya vágás bizony ez az arcodon - jegyezte meg. - Jobb lesz bemennünk ebbe a drogériába és rendbe hoznunk.

A buzgó drogistasegéd ellátta John Quincyt jóddal, vattával, flastrommal, és John úgy ment vissza a kocsiba, hogy tisztességgel viselhette harci sebesülését. Hazafelé a Nob-domb felé azonban nem volt kedvük könnyed csevegésre.

Alig léptek be Roger házának kapuján, forgószél rohanta meg őket vidám öltözetben.

- Barbara! - kiáltotta Roger. - Honnan jössz?

- Halló, kedves öregem - kiáltotta a lány, és megcsókolta. -Burlingame-ből motoroztam be. Az éjszakát nálatok töltöm, holnap elhajókázom a President Tylerrel. Ez talán John Quincy?

- John öcsém - mosolygott Roger. - Ő is megérdemel egy csókot. Rossz estéje volt ma.

A lány nyomban odapattant a védtelen John Quincyhez, aki most másodszor is készületlen volt. Ezúttal a másik arca szenvedett, de nem éppen kellemetlen módon.

- Csak úgy istenhozottnak! - mondta Barbara nevetve.

Szőke, karcsú lány volt. John Quincy arra gondolt, hogy még soha nem látott ennyi energiát ilyen vékony alakban.

- Úgy hallom, holnap indul a szigetekre? - kérdezte aztán.

- Holnap - felelte John Quincy. - Az ön hajóján.

- Ragyogó! - kiáltotta. - Mikor érkezett? - mondta.

- John Quincy ma délelőtt érkezett - mondta Roger.

- És rossz estéje volt? - kérdezte a leány. - Milyen jókor érkeztem ide. Hova viszel bennünket, Roger? Mutassa meg nekem San Franciscót. Roger kedves öreg bútor, majd vele fizettetjük a számlát. Mit szólnál egy kis mulatozáshoz a bostoni fiú kedvéért?

Jóságos egek! - gondolta John Quincy. Van-e a világon valami, amit kevésbé óhajtana? Mindegy, Barbara elvitte a kínaiak közé.

John fütyült a kínaiakra. Hasonlóképpen, utána a mexikóiakra is. Majd ellenszenvet érzett Olaszország iránt is. Hasonlóképpen Franciaország iránt. De azért hősiesen továbbküzdötte magát a nemzetközi körúton, furcsa ételekkel támadva meg gyomrát, és ezer mérföldet táncolva végig a karcsú Barbarával. Egy Pete's-Fashion nevű helyiségben a tojásrántotta után Barbara kijelentette, hogy ezt már aztán hajlandó jó estének nevezni.

Amikor a hosszú este után John Quincy behimbálózott Roger házába, a hall nagy órája hármat ütött. A lány még mindig eleven, szikrázó volt. John Quincy sietve elnyomott egy ásítást.

Végre fölmehetett a szobájába.

Egy percig ott állt hálószobája ablakánál, nézte az utcák fáklyásmenetét ebben a csodálatos városban. Kissé kábult volt. Az a lágy meleg szomszédság ott a kocsiban... ó, kellemes, nagyon kellemes volt. Érdekes lányok ezek itt. Milyen mások!

Odalenn a kikötő lámpái ragyogtak. Annak a másik lánynak... csodálatos volt a szeme. Csak azért, mert kinevette: drága kalapdoboza most ki tudja, hol úszik a sötét vizeken.

Újra ásított. Jobb lenne óvatosnak lennie. Nem kellene ilyen könnyen megadnia magát. Jó ég tudja, mi lesz ennek a vége.

TIM BARÁTJA

Megint olyan nap volt, amelyiken a köd aligha fog leszállni. Roger és vendégei megint a gépkocsiban voltak. John Quincynek úgy tetszett, mintha csak néhány perccel azelőtt szálltak volna ki belőle. Úgy tetszhetett a sofőrnek is, amint álmos szemmel robogott velük a víz felé.

Odaértek a rakpartra. A sofőr kiszállt, és elkezdte összeszedni a poggyászt. Roger és John Quincy elosztotta egymás közt, majd odamentek a hajóhídhoz.

- Menj az irodába, Roger - mondta Barbara.

- Nem sürgős - felelte Roger. - Fölmegyek veletek a hajóra.

A fedélzet kavargásában lányok hada tört Barbarára, a fürge kaliforniai fajtából valók. John Quincy bizonyos sajnálkozással hallotta, hogy csak Barbara búcsúztatására jöttek. Egy vállas, jól megtermett, fehér ruhás férfi tört utat magának a tömegben.

- Hello! - kiáltott rá Barbarára.

- Hello, Harry - felelt a leány. - Ismeri Rogert, nem? John Quincy, ez egyik régi barátom, Harry Jennison.

Mr. Jennison rendkívül jóképű férfi volt. Arcát alaposan megbarnította a szigetek napja. Haja szőke, hullámos volt, szürke szeme derűsen cinikus. Az a férfitípus volt, amelyet a nők kétszer megnéznek és többé nem felejtenek el. John Quincy egyszerre úgy érezte, hogy másodrangú lett Barbara barátai között.

Jennison erősen megrázta az ifjú kezét.

- Ön is utazik, Mr. Winterslip? - kérdezte. - Mi ketten majd elszórakoztatjuk ezt a fiatal hölgyet.

A partról hívás hallatszott, és a zűrzavar növekedett. A fedélzeten alacsony, idős hölgy közeledett, mögötte egy kínai szolgáló. Sietősen jöttek, és a tömeg utat engedett nekik.

- Hello, mekkora szerencse! - kiáltotta Roger. - Maynardné asszony, csak egy pillanatra. Szeretném bemutatni unokaöcsémet, aki Bostonból jött.

Bemutatta John Quincyt.

- Gondjaira bízom - mondta. - Nem találhatnék jobb idegenvezetőt, tudóst és barátot számára, ha végigkutatnám is a szigeteket.

Az éltes hölgy rápillantott John Quincyre. Fekete szeme megcsillant.

- Újabb Winterslip, no lám! - mondta. - Hawaii már egészen megtelik velünk. Nem baj: mennél többen, annál vígabban. Ismerem az ön nagynénjét.

- Ne tágíts tőle, John Quincy - oktatta Roger.

Maynardné asszony a fejét rázta.

- Millió esztendős vagyok én már - mondta tiltakozóan. - Az ilyenekhez már nem ragaszkodnak a fiúk. Jobb szeretik a fiatalabbakat. De azért majd szemmel tartom én. A jó szememmel. Az ám, Roger, jöjjön át már egyszer ön is.

És továbbsurrant.

- Nagy lélek - mondta Roger utánamosolyogva. - Meg fogod kedvelni. Régi misszionárius családból való, az ő szava errefelé törvény.

- Ki ez a Jennison? - kérdezte John Quincy.

- Ő? - Roger átpillantott oda, ahol Mr. Jennison állt, középpontjában a rajongó nők csoportjának. - Dan ügyvédje. Honolulu egyik vezető polgára, úgy vélem. John, Jennison maga a megtestesült Adonisz, nemde?

Egy tiszt bukkant föl, a híd felé terelve a vonakodó tömeget.

- Búcsúznom kell, John Quincy. Kellemes utat. Hazafelé jövet adj nekem néhány napot arra, hogy rávegyelek ajánlatom elfogadására.

John Quincy nevetett.

- Ön rendkívül kedves volt hozzám.

- No, nem éppen. - Roger melegen megszorította a kezét. - Vigyázz magadra odaát. Hawaii túlságosan hasonlít a paradicsomhoz, de abban is, hogy nem lehetsz egészen bizonyos felőle. Isten veled, fiú.

Elindult. John Quincy látta, hogy gyengéden megcsókolja Barbarát, és barátaival csatlakozik a lassú menethez, amely a part felé tart.

A gyönge, vidám színű kötelék kezdett elszakadni. John Quincy mellett egy vékony eres kéz zsebkendőt lobogtatott. John hátrafordult: Mrs. Maynard volt. Az éltes hölgy arcán könnyek csillogtak.

- Együgyű vénasszony - mondta Mrs. Maynard. - Százhuszonnyolcszor elhajózott már ebből a városból. Pontos szám, hiszen naplót vezetek. És sír minden alkalommal. Mi van vele? Nem tudom.

A hajó már jócskán kint járt a kikötőben. Barbara jött arra, Jennison a nyomában. A lánynak nedves volt a szeme.

- Érzékeny szépségek a szigetiek - mondta az éltes hölgy. Karját a lány karcsú derekára tette. - Itt is van egy közülük. Minden búcsú nélkül elindulni... ez elszomorít bennünket.

Mrs. Maynard és Barbara továbbment a fedélzeten. Jennison megállt. Az ő szeme száraz volt.

- Az első útja kifelé? - kérdezte.

- Ó, igen - felelte John Quincy.

- Remélem, összebarátkozunk - mondta Jennison. - Nem vagyunk massachusettsbeliek, az igaz, de mindent el fogunk követni, hogy otthon érezze magát. Tudunk bánni az idegenekkel.

- Bizonyosra veszem, hogy vidám napjaim lesznek - jegyezte meg John Quincy. De valamiképpen levertnek érezte magát. Háromezer mérföldnyire a Beacon Streettől, és még mindig úton! Integetett valakinek, akiben Rogert sejtette a rakparton, aztán elindult megkeresni a kabinját.

Megtudta, hogy két misszionáriussal kell megosztania. Az egyik magas, komor, citromsárga arcú öregember volt - érdemes veteránja a távoli földeknek, név szerint Upton. A másik vörhenyes arcú ifjú, akinek a vértanúság még hátravolt. Hosszabb vita után úgy döntöttek, hogy a felső ágy az övé, az idős úré az alsó, fiatal társáé a heverő. Olyan sokáig játszotta a szenvedő szerepét, hogy nem szívesen osztozott meg benne senkivel.

A Csendes-óceán meglehetősen barátságtalanul viselkedett. Úgy bánt a nagy hajóval, mint egy faággal. John Quincy elhatározta, hogy lemond a villásreggeliről, és azzal töltötte a délutánt, hogy fekvőhelyén olvasgatott. Este jobban érezte magát, és a misszionáriusok figyelmes, nem éppen helyeslő pillantásai közepette gondosan étkezéshez öltözködött.

Winterslip lévén a neve, meginvitálták a kapitány asztalához. Maynardné asszony is ott ült, derűsen és hunyorgatva, a kapitány jobbján, Barbara a balján. Barbara mellett Jennison ült. Elég furcsa dolognak látszott ez a szigeti arisztokrácia az asztalnál, és John Quincy, miközben arra gondolt, hogy elég suta az efféle megkülönböztetés az ilyen távoli helyen, aminő Hawaii, elfoglalta a székét, mint valami természetes adottságot.

Az étkezés végeztével kimentek a fedélzetre, és megálltak a hajó korlátjánál. Az éjszaka leszállt, a hold nem mutatkozott, és John Quincy úgy látta, hogy a Csendes-óceán a legfeketébb, legrútabb óceán, amelyet valaha is látott. Komoran rábámult a vízre, úgy állt ott a korlátnál.

- Honvágy, John Quincy? - kérdezte Barbara. John Quincy egyik keze a korláton nyugodott. Barbara rátette a magáét.

John bólintott.

- Mulatságos dolog. Voltam én már úton nemegyszer, de ilyesmit még soha nem éreztem. Amikor a hajó ma reggel elindult a kikötőből, csaknem sírva fakadtam.

- Nem is olyan nagyon mulatságos - mondta a lány szelíden. - Mert most egészen idegen világba lép. Nem Boston ez, John Quincy, nem is más régi, civilizált hely. Nem olyan hely, ahol az ész uralkodik. Errefelé a szív irányítja lépéseinket.

Valami furcsa sóvárgás volt Barbara hangjában. Hirtelen fölbukkant mellettük Harry Jennison fehérruhás alakja.

- Nem parancsol egy fordulót, Barbara? - kérdezte. A leány egy pillanatig nem felelt. Aztán rábólintott: - De igen.

Amint elindultak, a válla fölött odaszólt:

- Csak jókedvűen, John Quincy.

Az ifjú vívódó lélekkel nézte távozását. Ottmaradhatott volna, enyhíteni a magánosságát. De íme, ott sétál, végig a homályos fedélzeten, szorosan Jennison mellett.

John később megkereste a dohányzót. Üres volt, de az egyik asztalán ott feküdt a Boston Transcriptnek egy példánya. John Quincy megörült, és úgy nyúlt érte, mintha csak Robinson Crusoe kapott volna hazulról híreket.

A példány régi volt, tíznapos, de ez nem számított. John a közgazdasági rovathoz lapozott. Ott volt, mint egy kedves jó barát arca, a tőzsde egy napi üzletmenetének a képe. És egyik sarokban a tulajdon bankházának hirdetése, egy berkshire-i gyapotfonó kapós részvényeit ajánlva.

Letette az újságot. Upton tiszteletes úr lépett be a dohányzóba.

- Itt hagytam az újságomat - magyarázta. - Csak nem talált benne valami érdekeset?

- De igen.

Az öregúr nagy, csontos kezébe vette az újságot.

- Mindig megveszem, ha alkalmam adódik rá - mondta. - Visszaringat a régi időkbe. Salemben születtem ugyanis, jó hetven esztendővel ezelőtt.

John Quincy rábámészkodott.

- Ön hosszabb időt töltött itt? - kérdezte.

- Több mint ötven esztendeje működöm idegenben - felelte az öregúr. - Egyike voltam az elsőknek, akik a Déli-tengerre mentek. Egyike az elsőknek, akik elvitték a fáklyát arra lefelé... attól tartok, gyönge fáklya volt. Azután áthelyeztek Kínába.

John Quincy növekvő érdeklődéssel nézett rá.

- Egyébként, uram - folytatta a misszionárius -, egy ízben találkoztam egy Winterslip nevű úriemberrel, Mr. Daniel Winterslippel.

- Igazán? - mondta John Quincy. - Nekem unokabátyám. Hozzá megyek látogatóba Honoluluba.

- Igen? Úgy hallottam, szépen meggazdagodott. Mindössze egyszer találkoztam vele. A nyolcvanas években történt, a Gilbert-csoport egyik magános szigetén. Élete fordulópontján volt, és én soha sem felejtem el.

John Quincy szeretett volna többet hallani a dologról. De a misszionárius nem maradt tovább.

- Megyek, kiolvasom az újságomat - mondta mosolyogva. - Az egyházi híreket mindig megbízhatóan közli.

John Quincy fölállt, és céltalanul kiballagott. Komor kép tárult eléje. A lázadozó víz vadul sustorgott. Sötét alakok imbolyogtak a hajón céltalanul, akárcsak jómaga. Egy hajóstiszt surrant el mellette. John szobája a fedélzetre nyílt. Az ifjú belevetette magát egy székbe, közvetlenül az ajtó mellett.

- Jó estét uram - mondta a pincér, amikor belépett John Quincy szobájába. Majd kijött és megállt az ajtóban, a kabin lámpafénye mögötte. Vékony ember volt, aranykeretes pápaszemet viselt, és szürke kivágott ruhát.

- Minden rendben, Mr. Winterslip? - kérdezte.

- Úgy van, Bowker - mosolygott John Quincy. - Minden tökéletesen rendben.

- Akkor jól van - mondta Bowker. Lecsavarta a villanyt, és kiment a fedélzetre. - Különös gondot fordítok önre, uram. Láttam a szülővárosának nevét az utasok lajstromán. Magam is régi bostoni vagyok.

- Igen? - kérdezte John Quincy barátságosan. Úgy látszik, gondolta magában, az egész Csendes-óceán csak Boston egyik külvárosa.

- Nem ott születtem én, nem úgy értem - folytatta Bowker. - Hanem újságíró ember voltam ott tíz esztendeig. Közvetlenül azután, hogy otthagytam az egyetemet.

John Quincy rábámult a sötéten keresztül.

- A Harvardot? - kérdezte.

- A dublinit - mondta a pincér. - Igen, uram...

Zavarodottan nevetett.

- Most bizonyára nem gondolná, de a dublini egyetemet, az 1901-es évfolyamot. És azután tíz évig dolgoztam Bostonban a Gazette-nél, voltam riporter, cikkíró, egy időben főszerkesztő is. Mintha össze is akadtam volna önnel akkoriban az Adams House vendéglőben, egy este, egy labdarúgó-mérkőzés előtt.

- Nagyon könnyen meglehet - hagyta rá John Quincy.

- Boldog idők - folytatta az egykor dublini egyetemista sóhajtva. - Minden kocsma tulajdonosát ismertem annyira, hogy akármikor kérhettem kölcsön pénzt. Nem volt ön soha abban a helyiségben, amely ott volt a Tremont Színház mögött?

- Tim vendéglőjében? - kérdezte John Quincy, fölidézve diákkora emlékeit.

- Az, az, ott. Most már ön is nyomon van. Ugyan mi is történhetett azzal a Timmel!? És aztán volt egy másik jó hely is Boylstonban... de ezek most már eltűntek. Találkoztam egy öreg cimborámmal San Franciscóban, az mondta nekem, hogy az embernek megszakad a szíve, amikor látja a pókhálót a régi tükrökön ott Beantownban. Elvitte az ördög a régi jó helyeket, akárcsak az én régi mesterségemet. Az újságok mind sorra konszolidálódnak, és egész csapat derék ember hagyja ott a várost. Derék, becsületes emberek, akik siratják az elmúlt időket, és nyilván olyan mesterségekre adják magukat, mint amilyen ez az enyém is.

Egy pillanatra elhallgatott.

- De azért, uram - mondta aztán -, ha valamit megtehetek önnek... mint szintén Tim barátjának...

A WINTERSLIPEK VÉRE

A következő napok során a tengert is, John Quincy lelkét is nagy nyugalom szállta meg. A Csendes-óceán egyetlen óriási üveglap volt, amely minden elmúló órával sötétebbre kékült. Mintha olyan világban úsztak volna, amelyben nem történt, nem is történhetett semmi. A nyugodt, békés napokra hosszú, csillogó éjszakák következtek. Egy kis séta, egy kis terefere, ez volt az egész élet.

Vasárnap éjszaka hirtelen vad vihar tört rájuk, és hajnalig verte haragos zuhataggal a hajót. Hétfőn délben a kapitány, amikor az éjszakai virrasztástól megjelent villásreggelizni.

- Ma este elűzzük majd bánatunkat egy utolsó ragyogó tánccal... jelmezben - mosolygott Barbara.

Odafordult Jennisonhoz.

- Velem van a világ legcsodálatosabb jelmeze á la Marie Antoinette. Még az iskolából való. Mit szól hozzá, Jennison?

- Pompás! - felelte Jennison. - Valamennyien kerítünk valami jelmezt. Megcsináljuk.

Barbara elsietett, hogy hírül adja az esti mulatságot. Este, a vacsora után, úgy jelent meg, mint egy szőke látomás, amely egyenesen a régi francia udvarból toppant oda, táncra éhesen. Jennison kalózöltözéket rögtönzött magára, és nagy feltűnést keltett vele. Az utasok többsége furcsánál furcsább jelmezben vonult föl. A Csendes-óceán hajóin szívesen veszik az ilyen jelmezes estéket, és igen szórakoztatóan rendezik meg. John Quincy alig vett részt a mulatságban, mert new-englandi erkölcsei idegenkedtek tőle. Kevéssel tizenegy óra után lement a nagyszalonba, ahol Maynardné asszony egymagában üldögélt.

- Halló! - kiáltotta az éltes hölgy. - Csatlakozna hozzám? Megfogadtam, hogy nem fekszem le addig, amíg meg nem látom a Gyémántfő tetején levő fényt.

- Önnel tartok - mondta John Quincy mosolyogva. Barbara lépett be, kipirultán, izgatottan.

- Harry elment valami italt hozni nekem - mondta pihegve, és leült Maynardné asszony mellé. - Kerestem önt, kedves. Már gyermekkorom óta nem jósolt a tenyeremből, hiszen tudja. Pedig csodálatos e tekintetben - fordult John Quincyhez. - A legmeglepőbb dolgokat tudja elmondani az embernek.

Mrs. Maynard hevesen rázta a fejét.

- Nem jósolok többé - mondta. - Abbahagytam. Amikor megöregedtem, ráeszméltem, milyen őrületes dolog is belepillantani a jövőbe. Elég nekem a ma. A többin nem töröm a fejemet.

- De ha kérem... - duzzogott a leány.

Az éltes hölgy kezébe vette Barbara vékony kezét, és figyelni kezdte a tenyerét. John Quincy mintha árnyékot látott volna végigsuhanni az arcán. A hölgy megint rázta a fejét.

- „Carpe diem” - mondta. - Amit az én unokaöcsém egyszer úgy fordított le, hogy: „ragadd meg a napot”. Táncoljon, legyen boldog ma éjszaka, és ne akarjon mögéje pillantani a nagy függönynek. Nem fizetődik ki, kedvesem. Fogadja meg egy öregasszonynak a szavát.

Harry Jennison jelent meg az ajtóban.

- Ó, hát itt van! - mondta. - Én meg a dohányzóban vártam az itallal.

- Megyek - mondta a lány, és elsietett. Az idős hölgy merengve nézett utána.

- Szegény Barbara - mormogta. - Édesanyjának az élete sem volt egyáltalán boldog...

- Ön látott valamit a tenyerén - vetette közbe John Quincy.

- Nem fontos - felelte Mrs. Maynard. - Valamennyiünkre gondok várnak, ha elég előre tekintünk. De most menjünk a fedélzetre. Éjfélre jár már az idő.

Kivezette John Quincyt a kormányfélen levő korláthoz. A távolban magányos fény villózott, mint ragyogó csillag. Szárazföld, szárazföld, végre!

- A Gyémántfő? - kérdezte John Quincy.

- Nem - felelte a hölgy. - Ez a Makapu Point világítótornya. Körül kell kerülnünk a Koko Headet, mielőtt megpillantanék Honolulut.

Egy pillanatig megállt a korlátnál, rátéve egyik kezét.

- De ez már Oahu - mondta gyöngéden. - Már otthon vagyunk. Kedves föld ez, fiam. Sokszor úgy érzem, nagyon is kedves. Remélem, meg fogja szeretni.

- Bizonyosan megszeretem - felelte John Quincy udvariasan.

- Üljünk le itt.

Találtak két széket.

- Igen, ez nagyon kedves vidék - folytatta Maynardné asszony. - De mindenféle emberek vannak ám Hawaiiban, akárcsak mindenütt e kerek világon: becsületesek éppúgy, mint gonoszok. A világnak mind a négy égtájáról jönnek ide emberek, gyakran csak azért, mert otthon már nem szívesen látják őket. Mi a paradicsomot ajándékozzuk nekik, és néhányan azzal hálálják meg, hogy jó polgárokká válnak, de vannak, akik tovább gonoszkodnak. Sokszor úgy gondolom, hogy nagy erő kell ahhoz, hogy jót cselekedjenek az égiek, és Hawaiiban szintén így áll a dolog.

Upton tiszteletes úr magas, aszott alakja bukkant föl előttük. Meghajolt.

- Jó estét, asszonyom. Nemsokára hazaérkezik.

- Igen - mondta Mrs. Maynard. - Örülök is neki.

A tiszteletes odafordult John Quincyhez.

- Reggel találkozik Dan Winterslippel, fiatalúr?

- Remélem - felelte John Quincy.

- Kérdezze csak meg, vajon emlékszik-e még arra a napra Apiang szigetén, a nyolcvanas években. Frank Upton lelkészre.

- Meg is kérdezem - felelte John Quincy. - De ön nem valami sokat beszélt nekem arról a találkozásról.

- Nem. - A misszionárius leült. - Nem szeretek titkot fölfedni egy ember múltjáról - folytatta. - Egyébként úgy hallottam, hogy Dan Winterslip előéletét mindig ismerték Honoluluban.

A tiszteletes Maynardné asszonyra pillantott.

- Dan nem volt éppen szent - jegyezte meg a hölgy. - Ezt mindnyájan tudjuk.

Upton tiszteletes úr keresztberakta vézna lábait.

- Ami azt illeti, meglehetősen büszke vagyok Dan Winterslippel való találkozásomra - folytatta. - Érzem, hogy a magam szerény módján rá tudnám bírni őt arra, hogy változtassa meg az életét... jó irányba...

- Hm - mondta a hölgy, aki nyilván kételkedett.

John Quincy nem volt éppen elragadtatva a társalgásnak ilyetén fordulatától. Nem volt ínyére, hogy egy Winterslipnek a nevét így emlegessék. De nagy bosszúságára Upton tiszteletes úr folytatta a dolgot:

- A nyolcvanas években történt, mint mondottam. Elhagyatott állomásom volt Apiang szigetén, a Gilbert-szigetcsoporton. Egyik reggelen szép vitorlás vetett horgonyt közvetlenül a szirt előtt, és kis csónak evezett a parthoz. Én is csatlakoztam a benszülöttekhez, akik lementek a partra, fogadni a csónakot. Hiszen úgyis olyan kevés fehér bőrű embert volt alkalmam látni. Meglehetős banditakülsejű legények voltak a csónakban. Egy tiszta, csinos, fiatal fehér ember volt a parancsnokuk. Láttam, mielőtt még a partra emelték volna, hogy a csónak közepén hosszú fenyőfa láda van. A fehér ember bemutatkozott. Azt mondta, Winterslipnek hívják, ő a Maid of Shiloh nevű vitorlás első tisztje. És amikor kijelentette a vitorlás nevét, akkor nyomban tudtam mindent. Ismertem csúnya mesterségét és történetét. A hajótiszt sietett elmondani, hogy kapitányuk az előző napon meghalt, és hogy elhozták ide, eltemetni a szárazföldön. Ez volt ugyanis a kapitány utolsó kívánsága.

Mr. Upton kibámult Oahu távoli partvonalára.

- Ránéztem a durva fenyőfa ládára - folytatta elbeszélését. - Négy maláji hajós hozta a partra. „Tehát itt fekszik Tom Brade”, mondtam. A fiatal Winterslip bólintott. „Ő van benne, testi valóságában”, felelte. És én tudtam, hogy most befejezését látom a Déli-tenger egyik leghírhedtebb embere pályafutásának, egy kérges szívű vademberének, aki nem ismert törvényt, egy kalózénak és kalandorénak, a hírhedt Maid of Shiloh gazdájának. Tom Brade volt ez az ember, Tom Brade, a rigóvadász.

- Rigóvadász? - kérdezte John Quincy.

A misszionárius mosolygott.

- Ah, persze, hiszen ön Bostonból jön. A rigóvadász, fiam, olyan hajóskapitány volt, akinek szerződése volt az ültetvényesekkel, hogy ennyi meg ennyi főnyi munkáscsapatot szállít nekik. Ma már ez, hála Istennek, megszűnt, de a nyolcvanas években! Szörnyű gaz mesterség volt ez, Isten átka volt rajta. Néha a munkások önként vállalkoztak. Néha. De legtöbbször egy kés pengéje, vagy egy puskacső kényszerítette őket. Véres, erőszakos mesterség volt.

Winterslip az embereivel kijött a partra, és sírgödröt kezdtek ásni az egyik kókuszdiófa alatt. Ajánlkoztam, hogy elmondok egy imát. Winterslip nevetett. „Nincs értelme”, mondta. De én azon a sugárzó reggelen, ott a kókuszpálma alatt, átadtam Istennek egy lelket, akinek annyi mindenről kellett számot adnia. Winterslip beleegyezett abba, hogy eljön a házamba villásreggelire. Elmondta nekem, hogy azon az egy toborzó ügynökön kívül, aki a vitorláson maradt, ő volt az egyetlen fehér ember a hajón. Villásreggeli közben a lelkére beszéltem. Olyan fiatal volt még, rájöttem, hogy ez volt még csak az első vállalkozása. „Nem önnek való mesterség ez”, mondtam neki. És nemsokára egyet is értett velem. Elmondta, hogy kétszáz fekete van a hajón bezárva, akiket át kell szállítani a Kingswill-csoporton levő ültetvényekre, és ha ez megtörtént, ő nem folytathatja tovább. „Visszaviszem a Maidet Sydneybe - ígérte -, és otthagyom. Aztán pap vagyok. Hazamegyek Honoluluba...”

Upton tiszteletes úr lassan fölemelkedett.

- Később megtudtam - fejezte be -, hogy megtartotta a szavát. Igen, Dan Winterslip hazatért, és a Déli-tenger nem látta őt többé. Mindig kissé büszke voltam, hogy részem volt elhatározásában. Kevés jutalmat kaptam e világon. Nem mindenütt történt meg, hogy a misszionáriusok a világi életben is érvényesültek, mint Hawaiiban. - Itt Mrs. Maynardra pillantott. - De volt részem néhány elégtételben is. Ezek egyike az apiangi parton történt találkozás eredménye volt. De már rég aludnom kéne... jó éjt kell mondanom.

Eltávozott.

John Quincy ott ült, és egyre ezt a borzalmat forgatta agyában. Egy Winterslip, aki részt vett a „rigóvadászat”-ban! Szép kis dolog. Legjobban otthon szeretett volna lenni a Beacon Streeten.

- Csöndes kis szúrás nekem - mormogta az idős hölgy méltatlankodva. - Amit Hawaii misszionáriusairól mondott. És hát nem kellene neki olyan pulykabüszkének lennie. Ha Dan Winterslip abbahagyta a rigóvadászatot, akkor egyszerűen azért tette, mert valami jövedelmezőbb üzlete akadt, gondolom.

Hirtelen fölállt.

- Végre! - mondta.

John Quincy is fölkelt és odaállt melléje. Messze távolról halvány, sárga szem hunyorgatott. Az idős hölgy néhány pillanatig szótlan volt.

- Igen, ez az - mondta végre halkan. - Újra láttam a Gyémántfőt. Jó éjt, fiam!

- Jó éjt! - felelte John Quincy.

Egyedül állt a korlát mellett. A President Tyler észrevehetően lassított. A hold előkerült egy felhő mögül, aztán megint eltűnt. Baljós nyugalom telepedett a forró, levegőtlen, sötétkék világra. Az ifjú ember különös nyugtalanságot érzett a szívében. Fölment a felső fedélzetre, a levegőre. Ott, egy félreeső helyen, Barbarára és Jennisonra bukkant. Elképedve állt meg. Unokahúga a férfi karjában volt, és szeszélyes jelmezeik furcsa színezetet adtak a jelenetnek. Nem látták John Quincyt, mert az ő világukban ők most csak ketten voltak. Ajkuk hevesen összeforrott...

John Quincy menekült. Jóságos egek! Egy-két lányt megcsókolt már ő maga is, de az nem ilyesmi volt.

Bowker, a pincér, jött oda.

- Íme, itt vagyok - mondta. - Engedje meg, hogy egy jó tanácsot adjak. Óvakodjék az okolehautól.

- Mitől?

- Az okolehautól. Ital. Odaát árulják.

- Miből készül?

- Erről az italról - mondta Bowker - akár egy rejtelmes történetet is lehet írni. Hogy miből készül? A szagáról ítélve, nem éppen kellemetes fűszerből. Egy-két hörpintés, és fölrepül tőle az örökkévalóság mennyezetéig. De aztán, fiú, amikor leesik! Óvakodjék tőle, uram. Mint szakértő mondom.

- Óvakodni fogok tőle - ígérte John Quincy.

John Quincy, amikor megfordult és belépett kabinjába, erős fogadalmat tett. Hamarosan véget vet utazásának. Néhány nap alatt kipiheni magát, aztán indul vissza Bostonba. És Minerva nénje vele fog menni, akár tetszik neki, akár nem.

A BAMBUSZFÜGGÖNY MÖGÖTT

Ha John Quincy láthatta volna abban a pillanatban Minerva nénjét, nem lett volna olyan bizonyos afelől, hogy majd rá tudja venni tervének elfogadására. Ugyancsak meghökkent volna azon a látványon, amely az ő higgadtnak és méltóságteljesnek vélt rokonáról eléje tárult volna.

Mert Minerva kisasszony egy gyékényen ült Honolulu hawaii negyedének egyik illatos kertjében.

Eletének egyik vágya beteljesedett, és jelen lehetett egy luaun, a hawaii benszülöttek ünnepén. Kevés fehér bőrűnek jut osztályrészül ez a kiváltság, de honolului ismerőseit meginvitálták erre az alkalomra, azok pedig megkérték, tartson velük. Először nemet mondott, mert tudta, hogy Dan hétfőn délutánra várja Barbarát és John Quincyt. Amikor hétfőn este Dan elmondta neki, hogy a President Tyler utasai csak másnap szállhatnak partra, sietett a telefonhoz és visszavonta elutasító válaszát.

És most örült, hogy így cselekedett. Előtte, egy másik gyékényen, a vacsora maradványai, amelyhez foghatót még életében nem élvezett. Dan ügyes lánynak nevezte őt, és Minerva ma este bebizonyította, hogy igaza volt neki. Rezzenéstelen arccal fogadta a barna tekercsekbe burkolt furcsa ételeket. Megízlelt mindent: a kókusztejben pörkölt csirkétől és a limu nevű tengeri fűtől a nyers halig. Lesznek is majd álmai az éjszaka!

A lakomára tánc következett. A holdfény csíkokat rajzolt a gyepre, a zene panaszos jajgatása egyre hangosabb lett, és a hawaii fiatalság, amely kezdetben szégyenlősködött az idegenek jelenléte miatt, most már nem szégyenlősködött tovább.

Hosszú, szívet tépő crescendo következett, aztán a zene elhallgatott, a tánc hullámzása elállt. Minerva kisasszony ismerősei alkalmas pillanatnak ítélték ezt távozásra. Bementek a házba, és a zsúfolt kis nappali szobában elbúcsúztak barna, mosolygó házigazdájuktól és háziasszonyuktól. A kisbaba, akinek világrajötte örömére a luau rendeztetett, egy pillanatra fölébredt és ő is rájuk mosolygott. Odakünn a szűk utcán várta őket a gépkocsi.

A vaskapu, amely Dan házának bejáróját őrizte, be volt zárva. Minerva kisasszony kiszállt, elköszönt ismerőseitől, és elindult a főkapu felé. Az est megbolygatta lelkét. Tudta, hogy itt volna az ideje a lefekvésnek, de boldog, lusta érzéssel a ház oldalán levő ajtóhoz ment, hogy még egy pillantást vessen a hullámzajlásra.

A hold előbukkant, ezüsttel fényezte a keresztút vizeit, aztán megint eltűnt a futó felhők mögött. Minerva kisasszony sóhajtott - talán elveszett ifjúsága és a nyolcvanas évek fájtak neki -, aztán kinyitotta a zártalan ajtót, amely az ebédlőbe nyílt, és halkan tette be maga mögött, hogy Dant föl ne ébressze.

Mély sötétség fogta körül. De ő tudta az utat a sima padlózaton, és nyugodtan ment tovább, lábujjhegyen lépkedve. Félúton volt a haliajtóig, amikor megállt. Szíve a torkában vert. Mert nem egészen ötlépésnyire maga előtt egy órának a fénylő lapját látta, és amikor ő riadt szemekkel bámult rá, az óralap megmozdult.

Nemhiába tanult Minerva kisasszony önuralmat több mint ötven évig. A legtöbb nő sikoltozott és elájult volna. Minerva szíve őrületesen dobogott, de ennyi volt az egész. Halálos csöndben állt, és figyelte a halványan fénylő óralapot. Az óralap nagyon lassan mozgott, végül megállt. Az óra valakinek a csuklójára volt csatolva. Valaki nyilván készült valamire, de most óvatosan várakozott.

Minerva kisasszony azt kérdezte magában: mit is tegyen most? Kiáltsa el magát hangosan, hogy: „Ki van itt?” Bátor teremtés volt, de efféle cselekedetnek az esztelensége nyilvánvaló az ilyen helyzetben. Szinte látta, hogy az óralap mind közelebb imbolyog felé. Valaki megüti őt, talán erős marok szorítja meg a torkát...

Próbálkozásképpen lépett egyet, aztán még egyet. Az óralap most nyilván újra megmozdul. De nem: mozdulatlan maradt, mintha csak tulajdonosának keze megbénult volna.

Minerva kisasszony hirtelen ráeszmélt a helyzetre. Az óra viselője megfeledkezett arról, hogy órájának számjegyei a sötétben világítanak. Azt hitte, teljes sötétségben van. Ha ő most nem üt lármát, megmenekült. És ha egyszer túl van a bambuszfüggönyön, elérheti a személyzetet.

Nagy akaraterejű nő volt, mégis minden erejét össze kellett szednie, hogy nyugodtan továbbmehessen. Összeszorította ajkát, és véghezvitte a dolgot. Egész örökkévalóság volt, amíg végre túl volt a bambuszfüggönyön és fölfelé haladt a lépcsőn. De úgy érezte, hogy ezentúl soha többé nem tud zsebórára vagy faliórára rátekinteni úgy, hogy mást lásson rajta, mint egy óra húsz percet!

Amikor félúton volt a lépcsőn, eszébe jutott, hogy fel akarta gyújtani a lámpákat az alsó hallban. Nem fordult vissza, nem is kereste a kapcsolót a lépcső végén. Sietve bement a szobájába, és mintha ő is egészen mindennapi nő volna, bezárta maga mögött az ajtót, és kissé remegve ledobta magát egy székre.

De hát nem volt ő mindennapi nő, és két perc múlva fölállt, kinyitotta az ajtót. Hirtelen rémülete eloszlott, szíve megint megszokott ütemével vert.

A személyzet lakása a konyha fölött volt. Nyomban odament, és a legelső ajtón bekopogott. Kopogott egyszer, kopogott még néhányszor, és végül kibukkant egy szörnyen álmos japán fej.

- Haku - mondta Minerva kisasszony -, valaki van az ebédlőben. Le kell mennie, és utána kell néznie a dolognak.

Haku rábámészkodott, mint aki nem érti.

- Le kell mennünk - javította ki szavait Minerva kisasszony. - Wikiwiki!

A japán eltűnt. Minerva kisasszony türelmetlenül várakozott. Hirtelen kinyílt egy másik ajtó. Minerva kisasszony meghökkent. Ejnye, hát mit riadozom én? - gondolta magában. Hiszen mindössze csak Kamaikui állt ott, hatalmas alak az ajtóban, egy holokuba öltözött bronzszobor.

- Valaki van az ebédlőben - magyarázta Minerva kisasszony újból. - Láttam, amikor keresztüljöttem.

Kamakui nem felelt, hanem csatlakozott a furcsa menethez. A felső hallban Haku felgyújtotta a villanyt, a lépcső végén is, a lépcső alján is. A lépcső végén kis ideig megálltak, aztán Minerva kisasszony elfoglalta őt megillető helyét a csapat élén. Határozott léptekkel, bátran és tekintélyt parancsolóan ment lefelé, mint vérbeli bostonihoz illik. Mögötte haladt az egykedvű kis japán élénk színű mákvirágokkal ékes kimonójában, és a polinéziai asszony, aki úgy viselte magán a holokut, mintha ünneplőruha lenne.

Az alsó hallban Minerva kisasszony nem tétovázott. Keresztülhaladt a bambuszfüggönyön, és keze - amely éppen csak hogy remegett egy kissé - rátalált a villanykapcsolóra. Az ebédlőben szétáradt a fény. Hallotta a bambusz zörejét, amint furcsa társai bementek utána. Megállt, és kíváncsian végigfürkészte a szobát.

Nem látott senkit. Nem volt semmi jele bármiféle rendetlenségnek. Hirtelen arra gondolt, hogy talán egészen együgyűen viselte magát. Végre is nem látott, nem hallott eleven lelket. A világító óralap, amely kissé megmozdult, lehetett képzeletének a játéka is. Hiszen ma borzalmas estéje volt. Aztán az is eszébe jutott, hogy ivott egy kis pohárral az okolehauból is. Az pedig ugyancsak erős ital!

- Ta... talán tévedtem - mondta halkan.

Odament az ajtóhoz, amely a lanai felé nyílt, és félretolta a függönyt. A holdfény erősen rávilágított a verandára, ott is minden rendben látszott lenni.

- Dan! - szólította Minerva kisasszony halkan. - Dan! Ébren van?

Semmi felelet.

Minerva kisasszony most már bizonyos volt benne, hogy elefántnak nézte a szúnyogot. Már arra készült, hogy visszatér az ebédlőbe, mikor szeme - amely most már jobban hozzászokott a félhomályhoz - meglepő dolgokat észlelt.

Dan ágya fölött éjjel-nappal fehér szúnyogháló függött. A háló most nem volt ott.

- Jöjjön, Haku - mondta. - Gyújtsa fel a villanyt idekint.

Haku odament, és a zöld ernyős lámpa felgyulladt. A szúnyogháló le volt szaggatva, mintha valami rettenetes küzdelemben történt volna, és szemeibe tekeredve, ott feküdt Dan Winterslip. Bal oldalán feküdt. Amikor Minerva kisasszony letekintett rá, egy ártalmatlan kis szigeti gyík szaladt végig Winterslip mellén és vállán - és piros nyomot hagyott fehér hálóköntösén.

CHARLIE CHAN MEGJELENIK

- Dan! - mondta Minerva megtörten. Rátette kezét Winterslip arcára. Az éjszakai levegő meleg volt, Minerva mégis didergett kissé, amikor hirtelen visszakapta kezét. Légy erős! - mondta magában. Mert most erősnek kellett lennie.

Kisietett az ebédlőn keresztül a hallba. A telefon egy fülkében volt a főlépcső alatt. Ujjai megint remegtek, amikor a korongon levő számokat kereste. A csengetés után végre választ hallott.

- Amos? Ön az, Amos? Itt Minerva. Jöjjön át ide Danhoz olyan gyorsan, amint csak teheti.

A másik hang tiltakozást hebegett. Minerva kisasszony keményen félbeszakította.

- Az Isten szerelmére, Amos, feledje már el esztelen haragját. Öccse halott.

- Halott? - ismételte Amos bambán.

- Meggyilkolták, Amos. Most már eljön?

Hosszú szünet. Minerva kisasszony azon tűnődött, micsoda gondolatok járhatnak ennek a kemény, hajthatatlan puritánnak az agyában?

- Átmegyek - mondta végre egy különös hang. Aztán egy másik hang, amely már jobban emlékeztetett a régi Amoséra, hozzátette: - Értesítem a rendőrséget, aztán megyek.

Visszatérve a hallba, Minerva kisasszony látta, hogy a nagy főajtó be van csukva. Tudta, hogy Amos itt fog bejönni, ezért odament és kinyitotta. Akkor vette észre, hogy az ajtón jókora zár van, de a kulcsát már régen elvesztették, régen elfeledték. Eszébe jutott az is, hogy csakugyan, Dan tágas házában soha nem látott még kulcsot. Ezeken a barátságos, meghitt szigeteken fölösleges volt a zárt ajtó.

Minerva most egy szék zörejét hallotta a lanai felől. Odament az ajtóhoz.

- Nem szabad hozzányúlni semmihez - mondta. - Hagyjatok mindent a helyén. Jobb lesz, ha fölmentek és fölöltöztök, mind a ketten.

Minerva kisasszony barátságos érzéssel volt a két cseléd iránt. Részvéttel volt fájdalmuk iránt, de - érezte - megbeszélni való nincs itt semmi.

- Ha fölöltöztetek - parancsolta -, akkor legyetek a közelben. Szükség lehet mindkettőtökre.

Kimentek. Haku a maga lehetetlen kimonójában, Kamaikui pedig olyan jajveszékeléssel, hogy Minerva kisasszony háta beleborzongott. Magára hagyták Dan mellett - és ő, aki mindig úgy tudta önmagáról, hogy nincs, ami kifogjon rajta, még mindig tétovázott, hogy kimenjen-e a lanaira.

Dan gyakran tilos ösvényekre tévedt, mondják róla, de mosolya olyan barátságos volt, a hangjában annyi derű - egészen az utóbbi két hétig.

Attól az estétől kezdve, amikor Rogernek levelet küldött, egészen más embernek látszott. Először jelentek meg ráncok az arcán, először lett aggódó, borús a tekintete. És milyen haragra lobbant szerdán, amikor azt a kábelsürgönyt kapta Rogertől! Vajon mi lehetett benne? - tűnődött Minerva. Mi lehetett abban a néhány gépírásos sorban, hogy olyan indulatos lett tőle és tigrisléptekkel kezdett föl-alá járni?

Egyszer csak a bambuszfüggöny félrehúzódott, és Amos vékony, fehér arca bukkan elő mögüle.

Amos belépett, tanácstalanul, mert olyan helyre jött, amelyet esküje szerint soha nem lett volna szabad érintenie a lábának. Megállt Minerva kisasszony előtt.

- Mi ez? - kérdezte. - Mit jelentsen mindez?

Minerva kisasszony a lanai felé intett fejével, és Amos kiment. Hosszú idő telt el, legalábbis úgy látszott, amíg visszatért. Válla megroggyant, vizes szeme maga elé meredt.

- Átszúrták a szívét - rebegte. Egy pillanatig atyja képmását nézte a falon. - „A bűn zsoldja a halál” - tette hozzá aztán, mintha az öreg Jedediah Wintersliphez beszélne.

- Úgy van, Amos - mondta Minerva kisasszony keményen. - Vártam, hogy ezt fogja mondani. Pedig van egy másik szentencia is, amelyet megemlíthetett volna. „Ne ítélj, hogy meg ne ítéltessél.” Most azonban nem vesztegethetjük az időt erkölcsi szentenciákkal. Dan halott, és én szomorkodom ezen.

- Szomorkodik! - vetette oda Amos neheztelően. - Hát én? - Nekem testvérem... testvéröcsém... én tanítottam járni ezen a tengerparton...

- Igen. - Minerva kisasszony fürkészően tekintett rá. - Csodálom. De hát Dan elment. Valaki meggyilkolta. Vér volt a mi vérünkből, Winterslip volt. Mitévők legyünk most?

Abban a pillanatban erős kopogás hallatszott a lanai ajtaján a ház homlokzata felől. A hallból Haku három férfit tessékelt be az ebédlőbe. Nyilvánvalóan rendőrök voltak, ámbár polgári ruhát viseltek. Egyikük, ez magas, szögletes jenki volt és úgy festett, mint egy hajótulajdonos, előrelépett.

- Hallet vagyok - mondta. - Detektívkapitány. Ugye ön Amos Winterslip?

- Az vagyok - felelte Amos. Bemutatta Minerva kisasszonyt, Hallet kapitány csak éppen hogy kibiccentett Minerva felé. Mesterségének az embere volt, és nem szerette, ha nők szólnak bele az ügyekbe.

- Hol van Dan Winterslip? - fordult vissza Amoshoz.

Amos a lanai felé mutatott.

- Jöjjön, doktor úr - mondta Hallet, és félrevonta a függönyt. A soványabbik a másik kettő közül követte.

Amikor kimentek, a harmadik férfi előbbre lépett a szobában, és Minerva kisasszony kissé elsikkantotta magát meglepetésében, amikor meglátta. Kövér volt a javából, de szinte nőiesen könnyű léptekkel járt. Arca olyan puffadt volt, mint a pólyásbabáé, bőre elefántcsontszínű, fekete haja rövidre nyírott, borostyánszeme ferde vágású. Amikor elment Minerva mellett, olyan udvariasan hajtotta meg magát, hogy az ritkaság a mai világban, aztán utánament Halletnek.

- Amos! - kiáltotta Miss Minerva. - Mit keres ez az ember...

- Ez Charlie Chan - magyarázta Amos. - Örülök, hogy magukkal hozták. A legjobb detektív az egész állományban.

- De hiszen ez... kínai!

- Úgy van.

Minerva kisasszony lerogyott az első székbe. Nos, igen, hát mégis vannak rendőreik itt. Néhány perc múlva Hallet visszatért az ebédlőbe.

- Nézzük csak - mondta. - Az orvos azt mondja nekem, hogy Mr. Winterslip röviddel ezelőtt halt meg. Ha valamelyikük tudna valami útbaigazítást adni nekem arról az időpontról, amikor ez a dolog történt...

- Nagyon határozott felvilágosítással szolgálhatok - mondta Miss Minerva nyugodtan. - Mindenesetre egy óra húsz perc előtt történt. Mondjuk, egy óra tizenötkor.

Hallet rábámult.

- Bizonyos efelől?

- Bizonyosnak kell lennem. Arról a karóráról tudom, amelyet a gyilkos viselt.

- Mit!? Látta őt?

- Nem azt mondtam. Csak azt mondtam, hogy láttam a karóráját.

Hallet összehúzta a szemöldökét.

- Majd ezt később - mondta. - Most egyelőre végigkutatom a városnak ezt a részét. Hol van a telefon?

Minerva kisasszony megmutatta neki, és később hallotta, amint komoly hangon tárgyalt a rendőrfőnökségnek egy Tom nevű emberével. Tomnak, úgy látszott, az volt a feladata, hogy összeszedjen minden mozdítható embert és átkutassa Honolulut, különösen pedig a waikiki körzetet, fölhajtva minden gyanús alakot. Amellett meg kellett szereznie, várva főnökének hazatértét, mindazoknak a hajóknak az utaslistáját, amelyek az elmúlt héten Honoluluban kikötöttek.

Hallet visszatért az ebédlőbe. Egyenesen Minerva kisasszonnyal szemközt állt meg.

- Nos - kezdte -, ön nem látta a gyilkost, de látta a karóráját. Én nagyon szeretem a dolgokat a maguk rendjében látni. Ön idegen itt. Bostoni, úgy hiszem.

- Az vagyok - csattant föl Minerva kisasszony.

- Ebben a házban lakik?

- Úgy van.

- Önön és Mr. Winterslipen kívül más is lakott itt?

Minerva kisasszonynak villámlott a szeme.

- A cselédek - mondta. - És szeretném fölhívni figyelmét arra a körülményre, hogy én Dan Winterslipnek első unokatestvére vagyok.

- Ó, kétségtelenül, csak semmi sértődés. Van neki egy lánya is, ugye?

- Miss Barbara úton van hazafelé a kollégiumból. Hajója holnap fog kikötni.

- Tudom. Tehát csak ön és Winterslip. Ön rendkívüli fontos tanú lesz.

- Mindenesetre szokatlan tapasztalat nekem - jegyezte meg Minerva kisasszony.

- Meg kellett mondanom. Most gondoljon vissza...

Minerva kisasszony ránézett, olyan pillantással, hogy attól megmeredtek volna a Cambridge-alagút őrei. De Hallet kapitány föl sem vette.

- Megértheti, hogy nincs sok időm „lesz kegyes, Miss Winterslip”-ekre. Emlékezzen vissza, és mondja el a tegnapi estét.

- Csak nyolc óra harminc percig voltam itt - beszélte el Minerva kisasszony -, akkor elmentem néhány ismerősömmel egy luaura. Előzően Mr. Winterslip a szokott időben megvacsorázott, és egy ideig elcsevegtünk kinn a lanain.

- Látszott rajta, hogy valami bántja, foglalkoztatja?

- Igen, kissé izgatottnak látszott.

- Várjunk egy percet!

A kapitány noteszt vett elő.

- Egyet s mást föl akarok jegyezni. Izgatott volt, ugye? Mennyi ideje?

- Két hét óta. Hadd látom csak... igen, ma este éppen két hete... vagy helyesebben tegnap este... a lanain ültünk. Ő az esti újságot olvasta. Valami volt benne, ami láthatóan megzavarta. Fölkelt, levelet írt Roger unokafivérének San Franciscóba, és elvitte egy barátjához a President Tyler fedélzetére, hogy az továbbítsa. Attól a pillanattól kezdve nyugtalannak és boldogtalannak látszott.

- Folytassa. Ez fontos lehet.

- Múlt szerdán reggel kábelsürgönyt kapott Rogertől. Ez a sürgöny valósággal felbőszítette.

- Kábelsürgönyt. Mi volt benne?

- Nem nekem címezték - mondta Minerva kisasszony fensőbbségesen.

- Rendben van. Majd felkutatjuk. Most beszéljünk a ma estéről. Izgatottabb volt, mint azelőtt?

- Igen. De ez talán annak tulajdonítható, hogy abban reménykedett: lányának hajója tegnap délután fog kikötni, és elhelyett azt a hírt kapta, hogy csak ma reggel szállíthatja partra utasait.

- Igen. Ön azt mondja, hogy csak nyolc óra harminc percig volt a házban?

- Úgy van.

- Nem történt valami, valami rendkívüli, mielőtt elment volna?

- Nem. Azazhogy várjunk csak. Valaki ebéd közben fölhívta telefonon Mr. Winterslipet. Akaratlanul is meg kellett hallanom a beszélgetést.

- Szerencsére! - Minerva kisasszony megint ránézett. - Ismételje el.

- Hallottam, amikor Mr. Winterslip azt mondta: „Halló, Egan. Mit? ...nem jön át? Dehogy, dehogy. Beszélnem kell önnel. Ragaszkodom hozzá. Jöjjön tizenegy óra körül. Beszélni akarok önnel.” Ez volt legalábbis a lényege a beszélgetésnek.

- Fölindultnak látszott?

- Hangosabban beszélt, mint rendesen.

- Aha, igen.

A kapitány belebámult a noteszébe.

- Bizonyosan Jim Egan volt a másik, aki a „Szirt és Pálma” szállót vezeti lenn a parton.

Odafordult Amoshoz.

- Egan barátja volt az ön öccsének?

- Nem tudom - mondta Amos.

- Amos sem volt éppen barátja az öccsének - magyarázta Minerva kisasszony. - Régi harag volt közöttük. Ami engem illet, előttem Dan soha nem említette Egant, és bizonyos, hogy Egan be nem tette a lábát ebbe a házba, amióta én itt vagyok.

Hallet bólintott.

- Nos, ön nyolc óra harminckor ment el. Most mondja el nekünk, hol járt, és mikor érkezett vissza. És az egész esetet a karórával.

Minerva kisasszony röviden vázolta a luau estéjét. Leírta visszatérését Dan ebédlőjébe, kalandját a sötétségben, a fénylő óralapot, amely várta az ő távozását.

- Szeretném, ha többet látott volna - sajnálkozott Hallet. - Karórát nagyon is sok ember visel.

- Valószínű, hogy kevesen viselnek olyan karórát, amilyen az - mondta Minerva kisasszony.

- Ó! Van talán valami ismertetőjegye?

- Van bizony. A számjegyek világítottak és tisztán láthatók voltak rajta, kivéve egyet. A 2-es szám nagyon, de nagyon halvány volt, szinte észrevehetetlen.

Hallet csodálattal tekintett rá.

- Nos, ön ugyancsak megőrizhette a lélekjelenlétét.

- Ezt a szokást már életem elején elsajátítottam - válaszolta Miss Minerva. - Régi szokással pedig nehéz szakítani.

Hallet mosolygott, aztán kérte, hogy folytassa tovább a történetet. Minerva kisasszony elmondta, hogyan keltette föl a két cselédet, és végül hogyan történt a borzalmas fölfedezés a lanain.

- De a rendőrséget Mr. Amos hívta föl - mondta Hallet.

- Igen. Én nyomban áttelefonáltam, és ő ajánlkozott, hogy a bejelentést ő teszi meg.

Hallet odafordult Amoshoz.

- Mennyi idő alatt ért ön ide, Mr. Winterslip? - kérdezte.

- Nem lehetett több tíz percnél - mondta Amos.

- Föl tudott öltözni és el tudott jönni ennyi idő alatt?

Amos tétovázott.

- Én... én nem öltöztem - magyarázta aztán. - Még nem feküdtem le.

Hallet fokozott érdeklődéssel nézett rá.

- Fél kettő volt... és ön még ébren volt?

- Én... én nemigen tudok aludni - mondta Amos. - Fönn vagyok egész éjszaka.

- Igen. Ön nem volt barátságban öccsével? Régi viszály volt kettőjük között?

- Nem éppen viszálykodás. Csak nem helyeseltem az életmódját, és külön utakon jártunk.

- És nem beszéltek egymással, igaz?

- Úgy van. Ez volt a helyzet - hagyta helyben Amos.

- Hm.

A kapitány egy pillanatig Amosra meredt. Minerva kisasszony szintén. Amos! Minervának átvillant az agyán, hogy Amos hosszú ideig volt kinn a lanain, mielőtt a rendőrség megérkezett volna.

- Azt a két cselédet, aki lejött önnel, Miss Winterslip - mondta Hallet -, szeretném látni. A többiek maradhatnak reggelig.

Haku és Kamaikui riadtan, tágra nyílt szemmel jelent meg. A japánnak nem sok mondanivalója volt. Mélyen aludt kilenctől kezdve addig, amikor Miss Minerva kopogott az ajtaján. Megesküdött rá. De Kamaikuinak volt mondanivalója is.

- Idehoztam a gyümölcsöt. - Rámutatott az asztalon levő kosárra. - Kinn a lanain beszélgettek, Mr. Dan, egy férfi, meg egy nő. Nagyon mérgesek voltak.

- Mikor volt az? - kérdezte Hallet.

- Úgy gondolom, tíz órakor.

- Hallott más hangot is, mint a gazdájáét?

Minerva kisasszony úgy látta, mintha az asszony egy pillanatig tétovázott volna.

- Nem. Nem hallottam.

- Más nem történt?

- De igen. Lehetett úgy tizenegy óra. Ott ültem az ablaknál, odafönn. Nagy beszélgetés volt a lanain. Mr. Dan meg egy másik férfi. Akkor nem voltak már olyan mérgesek.

- Tizenegykor? Hm. Ismeri Mr. Jim Egant?

- Látásból.

- Meg tudná mondani, hogy az ő hangja volt-e?

- Nem tudnám.

- Jól van. Mind a ketten elmehetnek.

Odafordult Minerva kisasszony és Amos felé.

- Megnézzük, mit kerített elő Charlie Chan - mondta, és a lanai felé indult.

A testes kínai egy asztal mellett térdelt. Fucsa alak volt. Amikor beléptek, sietve fölkelt.

- Megvan a kés? - kérdezte a kapitány.

Chan a fejét rázta.

- Bűntény közelében semmi kés - jelentette.

- Azon az asztalon - kezdte Minerva kisasszony - egy maláj tőr volt, papírvágónak használták...

A kínai bólintott, és fölvette a tőrt az asztalról.

- Itt is van - mondta -, érintetlenül, tisztán. Gyilkos külön fegyvert használt.

- Mi van az ujjlenyomatokkal? - kérdezte Hallet.

- Legújabb fölfedezés szerint - felelte Chan - ujjlenyomatok keresése reménytelen.

Kinyitotta vaskos kezét: a tenyerében egy kis gyöngyházgomb feküdt.

- Tettes kesztyűjéről - magyarázta. - Ügyes fogás bűnözőknél. Semmi ujjlenyomat.

- Ez az egész, amit talált? - kérdezte főnöke.

- Legőszintébb szándék mellett - mondta Chan - csekély eredmény. De ezt meg kell mutatnom.

Fölvett az asztalról egy bőrkötéses könyvet.

- Vendégek nevei, akik a ház vendégszeretetét élvezték. Vendégkönyv, gondolom, így hívják. Régebbi lapok közül egyet kíméletlenül kitéptek. Fölfedezés idején a könyv nyitva feküdt a helyiségben.

Hallet kapitány vékony kezébe vette a könyvet.

- Rendben van, Charlie - mondta. - Ez az ön esete.

A ferde szemek gyönyörködve hunyorogtak.

- Nagyon érdekes - dörmögte Chan.

Hallet ráütögetett a zsebében levő noteszre.

- Itt összeszedtem néhány adatot az ön számára, majd később áttekintjük.

Egy percig szótlanul állt, a lanaira bámulva.

- Meg kell mondanom, meglehetős sovány a zsákmányunk. Egy kesztyűgomb, egy vendégkönyv kitépett lapja meg egy világító karóra, amelynek lapján hibás a 2-es szám.

Chan apró szeme kitágult ennek hallatára.

- Ez bizony nem sok eddig - fejezte be Hallet.

- Talán majd lesz még több is - mondta a kínai. - Ki tudja?

- Mi most elmegyünk - folytatta Hallet. Odafordult Minervához és Amoshoz: - Azt hiszem, szeretnének egy kis pihenőt. Majd holnap újra zavarjuk önöket.

Minerva kisasszony ránézett a kínaira.

- Azt, aki a gyilkosságot elkövette, kézre kell keríteni - mondta határozottan.

A kínai álmosan nézett Minervára.

- Aminek meg kell lennie, az meglesz - mondta magas, éneklő hangon.

- Tudom, ez az önök Konfuciusza - csattant föl Minerva. - De én nem helyeslem a semmittevés filozófiáját.

A kínai arcán halvány mosoly derengett.

- Nem kell félni - mondta. - A végzet dolgozik, és az ember segíthet neki munkájában. Ígérem önnek, hogy itt nem lesz szó semmittevésről.

Közelebb ment Minervához.

- Alázattal kérek bocsánatot említés miatt, de ellenségesség lángját látom szemében. Oltsa el, legyen olyan kegyes. Barátságos együttműködés szükséges köztünk.

Terjedelme dacára mélyen meghajolt.

- Kívánva jó reggelt - mondta és követte Halletet. Minerva kisasszony fáradtan fordult Amos felé.

- Nos, mindezek után...

- Ne aggódjon Charlie miatt - mondta Amos. - Az a hír, hogy még mindig elcsípte a maga emberét. Most pedig feküdjön le. Én itt maradok és értesítem... akiket szükséges.

- Jó, hát lefekszem egy kis időre - mondta Minerva kisasszony. - Korán ki kell mennem a rakpartra. Szegény Barbara! És John Quincy is ma jön meg.

De csak keveset aludt, és most újra az ablakban állt. Fölkelt a nap, a köd fölszállt, és fáradt szeme előtt ott ragyogott piros és smaragdszínekben a világ.

Az ajtón halkan kopogtak. Kamaikui lépett be. Valami apró tárgyat adott át Minerva kisasszonynak.

Minerva kisasszony szemügyre vette. Furcsa, régi ékszerészmunka volt: melltű. Ónixból készült, hátterében egy fa körvonalai látszottak, amelynek smaragd volt a levele, rubin a gyümölcse, és az egészen gyémántos dér csillogott.

- Mi ez, Kamaikui? - kérdezte.

- Régen, nagyon régen került Mr. Dan házába. Egy hónappal ezelőtt odaajándékozta egy asszonynak lenn a parton.

Minerva kisasszonynak összeszűkült a szeme.

- Annak az asszonynak, akit úgy neveznek, hogy Waikiki Özvegye?

- Igen, annak.

- Hogyan került hozzád, Kamaikui?

- A lanai padlóján találtam. Mielőtt a rendőrök megjöttek.

- Nagyon jól van - bólintott Minerva kisasszony. - Ne szólj erről senkinek, Kamaikui. Majd én elintézem a dolgot.

- Igenis - mondta a cseléd, és kiment.

Minerva kisasszony mozdulatlanul ült, bámulva a furcsa kis ékszerre.

A HAJÓ ÉRKEZÉSE

Kinn a kikötőben, a csatorna bejárójánál a President Tyler mozdulatlanul állt, akárcsak a Gyémántfő, és John Quincy Winterslip a korlát mellől, kabinja előtt most vette szemügyre először Honolulut.

A kikötő bejárata mellől ügyes kis csónak siklott nagy fontoskodva a nagy gőzöshöz, és az orvos, khaki formaruhában, fölsietett a létrán a fedélzetre, nem messze attól a helytől, ahol John Quincy állott. John Quincy elcsodálkozott a férfi fürgeségén. Ő maga úgy érezte, hogy kiszivattyúzzák minden erejét. A levegő párás, nehéz volt. A szellő, amelyet a hajó mozgásával keltett, megszűnt. Az erőnek az az árama, amely San Franciscóban elöntötte, most már csak boldog emlék volt számára. Lomhán hajolt rá a korlátra, úgy bámulta a ragyogó trópusi tájat maga előtt, bámulta, de nem látta.

Harry Jennison jött feléje a fedélzeten, mosolyogva és elevenen, tetőtől talpig fehérbe öltözötten.

- Itt vagyunk végre - kiáltotta. - A paradicsom küszöbén!

- Úgy gondolja? - kérdezte John Quincy.

- Gondolom? Tudom! - felelte Jennison. - Az egyetlen hely a világon, ez a szigetország. Emlékszik, mit mondott Mark Twain...

- Volt valaha is Bostonban? - szakította félbe John Quincy.

- Egyszer - felelte Jennison kurtán. - Az ott a Punch Bowl Hill a város mögött, azon túl pedig a Tantalus. Valamelyik nap elviszem a csúcsára. Csodálatos a kilátás! Látja azt a legnagyobb épületet? Az a Van Patten tröszt épülete, az én irodám a legfelső emeleten van. Az egyetlen dolog, ami visszariaszt a hazameneteltől. Lesz munkám megint elég.

- Nem tudom elgondolni, hogyan tud dolgozni valaki ilyen éghajlat alatt - mondta John Quincy.

- Ó, mi kényelmesen éljük az életet. Nem az államokbeliek iramában. Néhanapján egy-egy rohanó kedvű ember átrándul az Egyesült Államokból, és megpróbál gyorsítani bennünket.

Jennison elnevette magát:

- Meghal az undortól, mi pedig kényelmesen eltemetjük. Reggelizett már?

John Quincy bekísérte Jennisont az ebédlőbe. Maynardné asszony és Barbara már az asztalnál ült. Az éltes hölgy arca kipirult, szeme csillogott. Barbara is a legvidámabb kedvében volt. A hazaérkezés izgalma nagyon boldoggá tette - de vajon emiatt volt-e egész boldogsága? John Quincy észrevette a lány mosolyát, amellyel az Jennisont üdvözölte, és jobb szerette volna, ha kevesebbet tudott volna, mint amennyit tudott.

- Készüljön el nagy megrendülésre, John Quincy - mondta a leány. - Hawaiiban kiszállni egészen más, mint a földgömb más pontján. Igaz, hogy ez átkelőhajó, és azért nem üdvözlik úgy, mint a Matson hajóit. De nagy tömeg lesz ott, amely a Matsoniát várja, és mi majd ellopunk egy keveset az ő alohájából.

- Micsodájából? - kérdezte John Quincy.

- Aloha szíves istenhozottat jelent. Minden leit odaadok majd önnek, John Quincy. Hadd lássa, mennyire örül Honolulu annak, hogy végre átjött egyszer.

John Quincy nagy zűrzavar közepette átesett az orvosi vizsgálaton meg a bevándorlási hivatalnok gondos motozásán, aki végül belenyugodott abba, hogy Boston esetleg mégis az Egyesült Államokban van, és végül útjára engedték és átadták gondolatainak.

A President Tyler lassan közeledett a part felé. Izgatott alakok nyüzsögtek fedélzetén, olykor-olykor megálltak, és fölemelt messzelátóval kezükben, bámészkodtak. John Quincy észrevette, hogy bármilyen korai volt is még az idő, azon a mólón, amely felé tartottak, nagyban sereglettek az emberek. Barbara odajött hozzá, és megállt mellette.

- Szegény, öreg atyus - mondta -, kilenc hónapig kellett meglennie nélkülem. Nagy reggel lesz ez a mai az ő életében. Meg fogja szeretni atyust, John Quincy.

Barbara kíváncsian áthajolt a korláton, a rakpartot szemlélve. Szeme sugárzott.

- Ott van Minerva néném! - kiáltotta John Quincy hirtelen. Ez a kis otthoni vonás a csődületben jólesett neki. - Az az ön atyja ott vele?

Magas, sápadt férfira mutatott, aki Minerva mellett állt.

- Nem látom... hol? - kezdte Barbara. - Ó, ez... nem, ez Amos bácsi!

- Ez Amos? - jegyezte meg John Quincy minden érdeklődés nélkül. De Barbara belekapaszkodott a karjába, és amikor megfordult, vad riadalmat látott a lány szemében.

- Mit gondol, vajon mit jelenthet ez? - kiáltotta. - Nem látom atyust. Nem látom sehol.

- Ó, hát ott lesz valahol a tömegben...

- Nem, nem... Ön nem ért engem! Amos bácsi!... Én... én félek.

John Quincy nem értette, mi történhetett. De nem is volt rá idő, hogy kitalálhassa. Jennison előrefurakodott a tömegben, utat törve Barbarának, és az ifjú engedelmesen ment utánuk. Az elsők közt voltak a hajópallón.

- Kedvesem!

Minerva kisasszony átölelte a lányt, és gyöngéden megcsókolta. Aztán odafordult John Quincyhez:

- Végre itt vagy...

Valami hiányzott ebből az istenhozottból. John Quincy nyomban észrevette.

- Hol van atyus? - kiáltotta Barbara.

- Majd elmondom a kocsiban... - kezdte Minerva kisasszony.

- Nem! Most, most, rögtön! Azonnal meg kell tudnom!

A tömeg ott nyüzsgött körülöttük, vidám üdvözleteket váltva, a Royal Hawaiian Band víg zenébe kezdett, valóságos karneváli hangulat kerekedett.

- Édesapja meghalt, kedvesem - mondta Minerva kisasszony.

John Quincy látta csöndesen összecsuklani a lány karcsú alakját, de Harry Jennison karja fölfogta. Egy pillanatig úgy állt, Jennison karja körülölelte.

- Rendben van - mondta. - Mehetünk haza.

És elindult, mint egy vérbeli Wintersliphez illett, az utca felé. Amos elvegyült a tömeg közé. Jennison odakísérte őket a kocsihoz.

- Kimennék önökkel - mondta Barbarának. A lány mintha nem is hallotta volna. Mind a négyen beszálltak a limuzinba, és a következő pillanatban mögöttük maradt a vidám zajongás.

Rápillantott a lány fehér, lesújtott arcára ott mellette, és elnehezedett miatta a szíve. Barbara rátette hideg kezét az övére.

- Nem ezt a fogadtatást ígértem önnek, John Quincy - mondta lágyan.

- Kedves Barbara, én most nem számítok.

Az egész úton nem esett több szó köztük, és amikor megérkeztek Dan házához, Barbara és Minerva egyenesen fölsietett az emeletre. Jennison eltűnt egy ajtóban baloldalt - nyilván tudta már a járást. Haku ajánlkozott, hogy megmutatja John Quincynek a szobáját, és John fölment a japán nyomában a második emeletre.

Amikor a poggyászát kicsomagolta, megint lement. Minerva kisasszony az ebédlőben várta. A lanaira néző bambuszfüggönyön át férfiak morgó beszélgetése hallatszott.

- Meglehetős hirtelen történt Dan halála, igaz? - kérdezte.

- Meglepően hirtelen.

- Nos, nekem az az érzésem, hogy a mi ittlétünk inkább csak afféle betolakodás lenne. Néhány nap múlva haza kell mennünk. Jobb lenne, ha utánanéznék, hogy helyet biztosítsunk magunknak...

- Kár vesződnöd vele! - csattant föl Minerva kisasszony. - Én el nem mozdulhatok innen addig, amíg bíróság előtt nem látom azt, aki ezt elkövette.

- Mit?

- Aki meggyilkolta Dánt - felelte Minerva kisasszony.

John Quincynek leesett az álla. Arcán egyik érzelem a másikat kergette.

- Szent Isten! - rebegte végül.

- Ó, azért nem kell annyira megrendülnöd - mondta a nagynénje. - A Winterslip család tovább halad.

- Nos, én nem is vagyok meglepve - jegyezte meg John Quincy -, ha elkezdek gondolkozni. A dolgokról, amelyeket Dan Winterslippel kapcsolatban hallottam. Még inkább azon csodálkozom...

- Ne folytasd - mondta Minerva kisasszony - Úgy beszélsz, akárcsak Amos. Te nem ismerted Dant. Én ismertem... és szerettem. Itt maradok továbbra is, és mindent elkövetek, amit csak megtehetek, hogy segítsek kézre keríteni a gyilkost. És ezt fogod tenni te is.

- Megbocsát, de én nem.

- Ne mondj ellent. Az a szándékom, hogy részt végy te is a nyomozásban. A rendőrség az ilyen kis helyen, mint ez, nemigen ragaszkodik formaságokhoz. Örömmel veszi a segítségedet.

- Az én segítségemet! Én nem vagyok detektív. És hát utóvégre, mi történt önnel? Miért volna szüksége arra, hogy én itt cimboráskodjak a rendőrökkel...

- Azért, mert ha mi nem vigyázunk, a végén még valami kellemetlen botrány pattanhat ki ebből. Ha te itt vagy, segíthetsz abban, hogy elkerüljük a fölösleges nyilvánosságot. Barbara érdekében.

- Nem. Köszönöm szépen - mondta John Quincy. - Három napon belül elindulok Bostonba, és ön is. Csomagolja össze a holmiját.

Minerva kisasszony nevetett.

- Hallottam boldogult atyádat is így beszélni - mondta. - De nem tudok róla, hogy valamit is nyert volna vele a végén. Menjünk ki a lanaira, bemutatlak egy-két rendőrségi embernek.

John Quincy ezt a meghívást azzal a lenéző hallgatással fogadta, amelyet, úgy gondolta, megérdemelt. De közben a bambuszfüggöny kettévált, és a rendőrök bejöttek hozzá. Jennison volt velük.

- Jó napot, Hallet kapitány - mondta Minerva kisasszony derűsen. - Bemutatom unokaöcsémet, Mr. John Quincy Winterslipet Bostonból.

- Már nagyon szerettem volna magával találkozni. Mr. John Quincy Winterslip - felelte a kapitány.

- Üdvözlöm - mondta John Quincy. Közben a gyomra süllyedni kezdett. Ezek belevonnák őt az ügybe, ha tehetnék.

- Ez pedig, John Quincy - folytatta Minerva kisasszony -, Mr. Charles Chan, a honolului detektívcsoporttól.

John Quincy azt hitte magáról, hogy mindenre föl van készülve, de...

- Mr... Mr. Chan - rebegte.

- Hiú szavak - mondta Chan - nem fejezhetik ki határtalan örömömet azon, hogy a régi bostoni civilizáció egyik képviselőjével találkozhatom.

Harry Jennison megszólalt.

- Rémes ügy ez, Miss Winterslip - mondta. - Mint talán ön is tudja, unokabátyjának ügyvédje voltam. Egyúttal barátja is. Remélem tehát, hogy nem fog tolakodónak tartani, ha én is teljes érdeklődést tanúsítok minden iránt, ami itt történik.

- Semmiképpen sem - nyugtatta meg Minerva kisasszony. - Szükségünk van minden segítségre.

Hallet kapitány elővett a zsebéből egy papírdarabot. Szembenézett John Quincyvel.

- Ifjú ember - kezdte -, azt mondhatom, már alig vártam az önnel való találkozást. Az éjjel Miss Winterslip egy kábelsürgönyről beszélt, amelyet a halott egy héttel ezelőtt kapott, és amely, úgy mondta, nagyon fölizgatta őt. Véletlenül nálam van a sürgöny másolata, amelyet a postahivataltól szereztem meg. Fölolvasom önnek:

„John Quincy President Tyleren megy. Stop. Szerencsétlen véletlen folytán üres kézzel távozik.

Roger Winterslip.”

- Nos? - kérdezte John Quincy fensőbbségesen.

- Magyarázza meg ezt a sürgönyt.

John Quincy megmerevedett.

- Az ügy szigorúan magánügy volt - mondta. - Családi ügy.

Hallet kapitány ránézett.

- Ön téved - felelte. - Semmi, ami Mr. Dan Winterslipre vonatkozik, nem magánügy többé. Mondja el nekem, mit jelent ez a sürgöny, éspedig gyorsan. Még sok a dolgom ma.

John Quincy viszonozta a szúrós tekintetet. Ez az ember nyilván nem tudja, kivel beszél.

- Már megmondtam... - kezdte.

- John Quincy - tört rá Minerva kisasszony -, tedd, amit mondanak! Ej, hát jó. Ha egyszer Minerva kisasszony mindenáron nagydobra akar veretni családi titkokat!

Vonakodva, de elmondta, amit tudott Dan Winterslip leveléről, és a kalandról, amely Dan San Franciscó-i házának padláskamrájában érte.

- Egy rézpántozatú ohiafa pénzesláda - ismételte. - Három betűje: T. M. B. Följegyezte, Chan?

- Benne van a noteszomban - felelte Chan.

- Semmi feltételezése arról, hogy mi volt abban a ládában? - kérdezte Hallet.

- Semmi a világon - mondta John Quincy.

Hallet odafordult Miss Minervához.

- Ön nem tudott erről semmit?

Minerva kisasszony biztosította, hogy nem.

- Nos - folytatta Hallet -, egy dologgal több. Mi pedig megyünk tovább. Alaposan átkutattuk a házat nappal is. Sajnálattal kell megállapítanom: nem valami nagy sikerrel. Mindamellett a beton sétaút szélén, éppen az ajtónál - odamutatott az ebédlőből a kertre nyíló ajtóra - Charlie talált valamit.

Chan előrelépett, tenyerén apró fehér dolog.

- Cigaretta, félig égve - jelentette. - Egészen friss, nem viharverte. Corsican fajta. Londoni áru. Rendszerint angolok szívják.

Hallet megint Miss Minervához fordult.

- Szokott Dan Winterslip cigarettázni?

- Nem - felelte Minerva. - Szivarozott, pipázott, de cigarettázni soha nem láttam.

- Rajta kívül csak ön lakott itt.

- Nem szoktam rá a cigarettázásra - mondta Minerva kisasszony csípősen. - Ámbár kétségtelenül még mindig nincs későn.

- Talán a cselédség? - folytatta Hallet.

- Lehet, hogy van közte, aki cigarettázik. De aligha ilyen fajtát. Úgy hiszem, ezt nem is árusítják Honoluluban.

- Nem - mondta Hallet kapitány. - De Charlie azt mondja nekem, hogy légmentes dobozokban küldik szét mindenfelé a világba - angolok számára. Jó, tegye el, Charlie.

A kínai gyöngéden beletette noteszébe a fél cigarettát.

- Most lemegyek a partra, egy kis beszélgetésem van Jim Egan úrral - tette hozzá a kapitány.

- Elkísérem - ajánlkozott Jennison. - Talán szolgálhatok majd egy-két láncszemmel odaát.

- Bizonyára. Jöjjön csak velünk - felelte Hallet szívélyesen.

- Hallet kapitány - szólt közbe Minerva kisasszony -, nekem az a kívánságom, hogy a család egyik tagja részt vegyen az ön munkájában úgy, hogy minden lehetséges módon segítségére lehessünk önnek. Öcsém szívesen elkísérné önt.

- Bocsásson meg - mondta John Quincy fagyosan -, e tekintetben téved. Semmi szándékom csatlakozni a rendőrséghez.

- Nos, ahogy önnek tetszik - jegyezte meg Hallet. Odafordult Miss Minervához. - Mindenesetre számítok önre. Ön intelligens nő. Ezt mindenki láthatja.

- Köszönöm - mondta Minerva.

- Akár egy férfi - tette hozzá Hallet. Ó, most tönkretette a bókját.

- Jó napot!

A három férfi kiment az ellenző ajtaján át a kertbe, a vidám napfénybe. John Quincy úgy érezte, hogy Minerva nénje nem nagyon szíveli.

- Fölmegyek és átöltözöm - mondta feszélyezetten. - Majd később megbeszéljük a dolgokat...

Kiment a hallba. A lépcső aljánál megállt.

Fölülről fojtott, szívszaggató jajgatás hallatszott. Barbara volt. Szegény Barbara, aki még nem is egészen egy órája olyan boldog volt.

John Quincy érezte, hogy a feje átforrósodik, a vér lüktet halántékában. Hogyan merészel valaki ledöfni egy Winterslipet! Hogyan merészelte valaki ekkora gyászba borítani Barbarát! Összeszorította az öklét, úgy állt egy pillanatig. Érezte, hogy ő is gyilkolni tudna.

Cselekedni! Cselekednie kell! Átrohant az ebédlőn, el a meghökkent Minerva mellett. A följárónál egy gépkocsi állt. A három férfi már benne ült.

- Várjanak egy percig! - kiáltotta John Quincy. - Én is megyek.

- Üljön be - mondta Hallet kapitány.

A kocsi legördült a följárón, ki a Kalia Road forró aszfaltjára. John Quincy egyenesen ült, villámló szemmel, a hatalmas, vigyorgó kínai mellett.

A „SZIRT ÉS PÁLMA”

Kiértek a Kalakaua Avenue-re, és Hallet kapitány - élesen jobbra kanyarodva - robogott előre.

John Quincy nem akart a kalapja miatt késlekedni, és a nap most kegyetlenül tűzött barna fejére. Charlie Chan rápillantott.

- Alázattal bocsánatát kérem - jegyezte meg a kínai -, óhajtottam mondani, hogy nem tanácsos útnak indulni fejfedő nélkül. Annál inkább, mert ön itt még malihini.

- Micsoda?

- A kifejezés nem sértő. Malihini: idegen, újonnan jött.

- Ó! - John Quincy kíváncsian nézett rá. - Talán ön is malihini?

- Éppenséggel nem - vigyorgott Chan. - Én kamaaina vagyok, régen jött. Huszonöt éve vagyok a szigeteken.

Elhaladtak egy jókora szálló mellett, és John Quincy egyszerre csak a Gyémántfőt látta mint hatalmas őrt a kedvesen kígyózó part távoli végénél. Kevéssel odább a kapitány a járda mellé állt, és a négy férfi kiszállt. Egy elpusztult sövény túlsó oldalán olyan kert tárult eléjük, amilyennek csak a Paradicsomot lehet képzelni.

Beléptek a vaskapun, amely szomorúan lógott egyetlen sarokvason, fölhaladtak a gizgazos ösvényen, és egyszerre csak rozoga épületre bukkantak. Megközelítették az épület egyik sarkát, és John Quincy látta, hogy az építmény nagyobbik része kinyúlik a víz fölé. A düledező alkotmány kétemeletes volt, dupla fedelű balkon mind a két oldalán és a hátsó részén. Volt valami megkapó benne - valamikor kétségtelenül méltó volt arra, hogy ezen a szép helyen álljon. Virágzó komló borította azzal az igyekezettel, hogy tökéletlenségeit elrejtse a világ elől.

- Egy napon - mondta Charlie Chan ünnepélyesen - ezek a gerendák széthullanak, és a Szirt és Pálma borzalmas csobbanássl le fog szállni a vizek mélyébe.

Amint közelebb értek, John Quincy úgy látta, hogy a kínai jóslata minden pillanatban valóra válhat. Megálltak a rozoga lépcsőnél, amely a főkapuhoz vezetett. Egy férfi sietett ki a Szirt és Pálma épületéből. Egykor fehér ruhája megsárgult, arca ráncos volt, szeme fáradt és kiábrándult. De körülötte is, akárcsak a szálló körül, nem közönséges múlt emléke kísértett.

- Mr. Egan - mondta Hallet kapitány.

- Ó, hogy van, kapitány? - kérdezte a férfi, olyan hangsúllyal, amely John Quincyt Arthur Temple Cope kapitánnyal való találkozására emlékeztette.

- Beszélni akarunk önnel - mondta Hallet élénken.

Egan arcán árnyék suhant át.

- Rendkívül sajnálom - mondta -, de nagyon fontos kötelezettségem van, és máris elkéstem. Más időpontban...

- Most! - vágott közbe Hallet. Szava úgy hasított a levegőbe, mint rakéta. Hallet elindult a lépcsőn.

- Lehetetlen - mondta Egan. Nem emelte föl a hangját. - Nincs a világon olyasmi, amivel engem ma el lehet vonni a rakparttól...

A kapitány karon ragadta.

- Jöjjön! - parancsolta.

Egan arca kipirult.

- Vegye le a kezét rólam, átkozottja! Minő jogon...

- Vigyázzon magára, Egan - tanácsolta Hallet ingerülten. - Tudja, miért vagyunk itt?

- Nem én.

Hallet rámeredt a férfi arcára:

- Dan Winterslipet az éjszaka meggyilkolták - mondta.

Jim Egan lekapta a kalapját, és gyámoltalanul bámult ki a Kalakaua Avenue felé.

- Olvastam a reggeli lapokban - felelte. - Mi köze ennek a halálesetnek énhozzám?

- Ön volt az, aki utoljára élve látta őt - válaszolta Hallet. - Most már hagyja abba a tréfát, és jöjjön velünk.

Egan még egyszer kipillantott az utcára, ahol egy villamos surrant el a három mérföldnyire lévő város felé. Aztán meghajtotta a fejét, és elindult be a szállóba.

Tágas, de szegényes bútorozott szobába léptek be, amelyben mindössze egyetlen turistanő ült, levelezőlapokat írva az asztalon, és egy kopott japán pincér ácsorgott az asztal mögött.

- Erre tessék - mondta Egan, és a többiek elhaladtak vele az asztal mellett, be a szűk irodába. Ott csupa rendetlenség volt. Folyóiratok és újságok porlepte oszlopai mindenfelé. A padlón foltos-piszkos régi főkönyvek hevertek. A falon Viktória királynő arcképe. Londoni képes újságokból kivágott képek voltak fölragasztva nagy összevisszaságban. Jennison óvatosan szétterített egy újságlapot az ablakpárkányon, és arra ült rá. Egan székeket tolt Hallet, Chan és John Quincy elé, ő maga pedig egy régi redőnyös asztal mellé ült.

- Ha rövidre fogja, kapitány - mondta -, még mindig lesz annyi időm...

Ránézett az órára, amely az asztalon állt.

- Verje ki a fejéből - szólt rá Hallet keményen. A modora lényegesen más volt most, mint amelyet olyan tekintélyes polgár házában használt, amilyen Dan Winterslip volt. - Térjünk rá a dologra.

Odafordult Chan felé.

- Kéznél van a notesze, Charlie?

- Előkészület tökéletes - felelte Chan, ceruzáját a papírra téve.

- Rendben van.

Halett közelebb tolta székét az asztalhoz:

- Nos, Egan, beszéljünk világosan. Tudom, hogy tegnap este hét óra harminc perc körül fölhívta telefonon Dan Winterslipet, és igyekezett kibújni egy találkozás alól, amelyben előzően megállapodtak. Tudom, hogy ő nem akart engedni, és ragaszkodott ahhoz, hogy tizenegy órakor meglátogassa. Ön el is ment hozzá. Meglehetősen ingerült beszélgetésük volt. Egy óra huszonöt perckor Wintersupet halva találták. Meggyilkolták, Egan! Most mondja el a magyarázatát.

Jim Egan végigfutott ujjával a rövidre nyírt, göndör haján, amely valamikor szalmaszínű volt, de most már jórészt megszürkült.

- Ez mind majdnem így is volt - mondta. - Nem... nem kifogásolja, ha rágyújtok?

Elővette ezüsttárcáját, és kivett belőle egy cigarettát. Keze kissé reszketett, amikor rágyújtott.

- Megállapodtam Winterslippel a tegnap estében - folytatta. - De napközben megváltozott a szándékom. Amikor fölhívtam, hogy ezt közöljem vele, ragaszkodott ahhoz, hogy elmenjek hozzá. Lelkemre kötötte, hogy tizenegy órakor menjek, és én el is mentem.

- Ki eresztette be? - kérdezte Hallet.

- Winterslip a kertben várt, amikor megérkeztem. Bementünk...

Hallet a cigarettát nézte Egan kezében.

- Azon az ajtón, amely egyenesen az ebédlőbe vezet? - kérdezte.

- Nem - felelte Egan. - A nagy ajtón, amely a ház elülső oldalán van. Winterslippel kimentünk a lanaira, és elcsevegtünk a... az ügyről, amely miatt hozzá mentem. Fél órával később eltávoztam. Amikor elváltam tőle, Winterslip élt, semmi baja nem volt, sőt jókedvűnek láttam. Még mosolygott is.

- Melyik ajtón jött ki ön?

- Azon, amelyiken bementem.

- Jó.

Hallet elgondolkozva nézett rá.

- Ön aztán később visszament, igaz?

- Nem mentem - felelte Egan nyomban. - Egyenesen hazajöttem és lefeküdtem.

- Ki látta önt?

- Senki. A pincérem tizenegy órakor lelép a szolgálatból. A szálló nyitva van, de senki sincs szolgálatban. Ritkán akad vendégem.

- Hazajött fél tizenkettőkor és lefeküdt - mondta Hallet. - De senki sem látta. Mondja el, jó ismeretségben volt ön Dan Winterslippel?

Egan a fejét rázta.

- A huszonhárom esztendő alatt, amelyet Honoluluban töltöttem, még soha nem beszéltem vele addig, amíg tegnap reggel telefonon föl nem hívtam.

- Hm. - Hallet hátradőlt székében és barátságosabb hangon kezdett beszélni. - Fiatalabb korában, úgy gondolom, utazott egy keveset?

- Bizony láttam valamit a világból - hagyta helyben Egan. - Pontosan tizennyolc esztendős voltam, mikor elhagytam Angliát...

- Családjának tanácsára - mosolygott a kapitány.

- Mi köze önnek ehhez? - csattant föl Egan.

- Hova ment?

- Ausztráliába. Gazdálkodtam ott egy ideig, aztán Melbourne-ben dolgoztam.

- Mit? - makacskodott Hallet.

- Egy... egy bankban.

- Bankban, igen? És aztán?

- Aztán a Déli-tengerre jöttem. Csak úgy kószáltam rajta... nyughatatlan voltam...

- Talán csempészkedett?

Egan elpirult.

- Megszedhettem volna magamat, de...

- Várjon csak egy percet - szakította félbe Hallet. - Azt akarom tudni, hogy azokban az években, amikor a világot járta, nem találkozott össze véletlenül Dan Winterslippel?

- De... megeshet.

- Miféle felelet ez! Igen vagy nem?

- Nos, a dolog úgy áll, hogy igen - mondta Egan. - Egyetlenegyszer. Melbourne-ben. De az egészen jelentéktelen találkozás volt. Olyan jelentéktelen, hogy Winterslip teljesen el is felejtette.

- De ön nem. És tegnap reggel, huszonhárom évi hallgatás után, fölhívta telefonon. Nyilván valami sürgős ügy miatt.

- Igen.

Hallet összébb húzta a hurkot.

- Rendben van, Egan. Elérkeztünk történetének legfontosabb részéhez. Mi volt az az ügy?

Feszült csönd támadt a kis irodában, amint Egan válaszát várták. Az angol nyugodtan nézett Hallet szemébe.

- Azt nem mondhatom meg - mondta.

Halletnek elvörösödött az arca.

- De igen, megmondhatja. És meg is fogja mondani.

- Soha - felelte Egan, változatlan hangon.

A kapitány rámeredt.

- Úgy látszik, ön nincs tisztában a helyzetével.

- Tökéletesen tisztában vagyok vele.

- Ha négyszemközt lennénk...

- Nem mondhatnám meg semmilyen körülmények között sem, Hallet.

- Akkor talán majd elmondja az ügyésznek.

- Nézzen ide - kiáltotta Egan bosszúsan. - Miért kellene nekem azt a világ előtt kiteregetnem? Nem mondom el senkinek, milyen ügyem volt Winterslippel. Senkinek, értse meg!

Vadul elnyomta cigarettáját az előtte levő hamutálcán.

John Quincy látta, hogy Hallet Chan felé biccent. Látta, hogy a kínai vaskos kis keze kinyúlik és fölemeli a cigarettavéget. A keleti ember kövér arcán boldog vigyorgás futott át. Odanyújtotta a cigarettacsonkot főnökének.

- Corsican! - kiáltotta diadalmasan.

- Ah, igen - mondta Hallet. - Ezt szívja?

Egan fáradt arcán meghökkenés látszott.

- Nem, nem ezt - mondta.

- Ezt a gyártmányt, úgy tudom, nem árusítják a szigeteken.

- Úgy gondolom, nem.

Hallet kapitány előrenyújtotta a kezét.

- Adja ide a cigarettatárcáját, Egan.

Az angol odaadta neki, és Hallet kinyitotta.

- Hm - mondta. - Ügyeskedett, hogy hozzájuthasson egynéhányhoz, igaz?

- Igen. Úgy kaptam.

- Kapta? Kitől?

Egan elgondolkozott.

- Sajnálom, de ezt sem mondhatom meg - mondta.

Hallet szeme haragosan csillogott.

- Ön elé tárok néhány tényt - kezdte. - Ön meglátogatta tegnap este Dan Winterslipet, bement és kijött a főajtón, és nem ment többé vissza. De pontosan az ebédlőbe vezető ajtó előtt félig elszívott cigarettát találtunk, ebből az itt szokatlan fajtából. Nos, hajlandó megmondani nekem, kitől kapta ezeket a Corsican cigarettákat?

- Nem - mondta Egan -, nem vagyok hajlandó.

Hallet zsebébe csúsztatta az ezüst cigarettatárcát, és fölállt.

- Rendben van - mondta. - Elpocsékoltam itt az egész időmet. A kerületi ügyész majd beszélni kíván önnel...

- Szívesen - felelte Egan - elmegyek, és beszélek vele ma délután.

Hallet rámeredt.

- Ne áltassa magát, hanem vegye a kalapját!

Egan is fölállt.

- Figyeljen ide! - kiáltotta. - Nem szeretem az ön modorát. Igaz, hogy vannak bizonyos ügyek Winterslippel kapcsolatban, amelyeket nem vitathatok meg, és ez elég szerencsétlen dolog. De ön nem gondolhatja, hogy én öltem meg azt az embert. Mi okom lett volna...?

Jennison hirtelen leugrott az ablakpárkányról, és előrelépett.

- Hallet - mondta -, valamit el kell mondanom önnek. Két vagy három évvel ezelőtt Dan Winterslip meg én a King Streeten sétáltunk, és elhaladtunk Mr. Egan előtt. Winterslip feléje bólintott. „Félek attól az embertől, Harry” - mondta nekem. Vártam, hogy többet is mond, de ő nem folytatta, és Winterslip nem az az ember volt, akit erőltetni lehetett. „Félek attól az embertől, Harry.” Ennyit mondott, semmi többet.

- Ez is elég - jegyezte meg Hallet komoran. - Egan, ön velem jön.

Egannek villámlott a szeme.

- Persze - kiáltotta keserűen -, persze hogy önnel megyek. Valamennyien ellenem vannak, az egész város ellenem van. Húsz esztendőn keresztül mindig csak gúnyoltak és megaláztak, mert szegény voltam. Kivert ember voltam, a lányomat is megalázták, mert nem elég jó ezekhez az új-angliai kékvérűekhez, ezekhez a vékony szájú puritánokhoz, akiknek ha egy kis napsütés érte a bőrüket...

Erre az ismerős kifejezésre John Quincy fölült. Hol is hallotta, hol is?... Ó, igen, az oaklandi révhajón...

- Ne törődjék ezzel - mondta Hallet. - Adok önnek még egy utolsó lehetőséget. Elmondja nekem, amit tudni szeretnék?

- Nem! - kiáltotta Egan.

- Rendben van. Akkor jöjjön velem.

- Letartóztat? - kérdezte Egan.

- Azt nem mondtam - felelte Hallet, hirtelen óvatossá válva. - A nyomozás még első stádiumában van csak. Ön megtagad igen fontos információkat. Azt hiszem, egy-két óra a rendőrségen, és ön megváltoztatja fölfogását és beszél. Valóban, efelől bizonyos vagyok. Nincs semmiféle meghatalmazásom, de a helyzete kissé méltóságteljesebb lesz, ha most jön velem, és nem várja meg a papírt.

Egan egy pillanatig elgondolkozott.

- Azt hiszem, önnek igaza van - mondta. - Ki kell adnom néhány utasítást a személyzetnek, ha nem veszi rossz néven...

Hallet bólintott.

- Csinálja gyorsan. Charlie önnel megy.

Egan és a kínai eltűnt. A kapitány, John Quincy és Jennison kiment és leült a szálló kertjében. Öt perc eltelt, tíz, tizenöt... Jennison az órájára nézett.

- Hallet - mondta -, ez az ember lóvá teszi önt...

Hallet elvörösödött, és fölállt. Abban a pillanatban Egan és Chan lefelé jött a széles lépcsőn a szoba egyik oldalán. Hallet fölment az angol elé.

- Mondja, Egan, mit művel? Lopja az időt?

Egan mosolygott.

- Csakugyan ebben töröm a fejemet - felelte. - Lányom ma érkezik a Matsoniával, a hajónak már a rakpartnál kell lennie. Az Államokban jár iskolába és kilenc hónapja nem láttam. Ön megfosztott attól az örömtől, hogy találkozhassak vele, de néhány perc múlva...

- Semmi várakozás - kiáltotta Hallet. - Vegye a kalapját. Pau vagyok.

Egan tétovázott egy pillanatig, aztán fölvette viharvert régi szalmakalapját az asztalról. Az öt férfi a virágzó kerten át Hallet kocsija felé ment. Amikor az utcára értek, egy taxi fordult be a gyalogjáróhoz. Egan előreszaladt, és a lány, akit John Quincy legutóbb a San Franciscó-i kikötőben látott, az angol karjai közé ugrott.

- Atyus... hol jártál? - kiáltotta.

- Cary, kedves - mondta -, rettentően sajnálom... ott akartam lenni a rakparton, de föltartóztattak. Hogy vagy, kedvesem?

- Pompásan, atyus... de... hova mégy?

A lány ránézett Halletre. John Quincy tapintatosan a háttérbe maradt.

- Egy... egy kis dolgom van a városban, kedvesem - mondta Egan. - Azt hiszem, hamarosan itthon lehetek. Ha... ha nem lehetnék, vedd át az üzletet.

- Miért, atyus?...

- Ne aggódjál - kérlelte Egan. - Most nem mondhatok többet, Cary. Ne aggódjál, kedvesem.

Odafordult Hallethez.

- Mehetünk, kapitány!

A két rendőr, Jennison és Egan beszállt a kocsiba. John Quincy előrelépett. A leány nagy, zavarodott szeme észrevette.

- Ön? - kiáltotta a leány.

- Velünk tart, Mr. Winterslip? - kérdezte Hallet.

John Quincy rámosolygott a leányra.

- Önnek tökéletesen igaza volt - mondta. - Semmi szükségem sem volt arra a kalapra.

A lány fölpillantott rá.

- De most semmiféle kalap sincs a fején - mondta. - Ez pedig nem okos dolog...

- Mr. Winterslip! - mérgelődött Hallet.

John Quincy megfordult:

- Ó, bocsásson meg, kapitány, elfelejtettem említeni, de én itt maradok. Isten önnel!

Hallet morgott, és elindította kocsiját. Amíg a lány kifizette kis erszényéből a taxit, John Quincy fölkapta a bőröndjét.

- Ezúttal - mondta - nem engedem elvétetni magamtól.

Beléptek a rácsos ajtón át a kertbe, amely jobb napjaiban maga lehetett a Paradicsom.

- Nem mondta el nekem, hogy találkozhatunk Honoluluban - jegyezte meg John.

- Nem tudtam bizonyosan, hogy találkozni fogunk. - Ránézett a kopott, régi szállóra. - Mint látja, társadalmi helyzetem nem éppen előnyös - folytatta.

John Quincynek nem jutott eszébe semmi okos válasz, csak mentek tovább a rozoga lépcsőn. A társalgó üres volt.

- És miért találkoztunk? - folytatta a lány. - Borzasztó zavarban vagyok. Mi dolga atyusnak ezekkel az emberekkel? Egyikük Hallet kapitány volt, a rendőr.

John Quincy a homlokát ráncolta.

- Nem hiszem, hogy apja szeretné, ha tudná.

- De meg kell tudnom, ez természetes. Kérem, mondja meg.

John Quincy letette a táskát, és előretolt egy széket. A leány leült.

- A következő dolog történt - kezdte, - Unokabátyámat, Dant az éjszaka meggyilkolták.

A lány szeme tragikusan elkomorodott.

- Ó, szegény Barbara! - kiáltotta. Igaz ám, neki sem szabad megfeledkeznie Barbaráról, gondolta magában John. - De atyus... ó, folytassa csak, kérem...

- Édesapja meglátogatta Dant az este fél tizenegykor, és nem hajlandó megmondani, hogy miért. Más dolgokról is vonakodik beszélni.

A lány ránézett Johnra, és a szeme hirtelen megtelt könnyel.

- Olyan boldog voltam a hajón - mondta. - Tudtam, hogy nem lesz tartós.

John leült.

- Csacsiság. Minden jól fog végződni. Édesapja nyilván fedez valakit.

A leány bólintott.

- Úgy van. De ha egyszer a fejébe veszi, hogy nem beszél, akkor egyszerűen nem beszél. Olyan furcsa ebben a tekintetben. Azok pedig ottfogják, és én ittmaradok egészen egyedül...

- Nem egészen - mondta John Quincy.

- Nem, nem - mondta. - Én figyelmeztettem már önt. Mi nem olyanok vagyunk, akikkel a legjobbfajta emberek igyekeznek ismeretségben lenni...

- Annál nagyobb bolondok - vágott közbe az ifjú. - Én John Quincy Winterslip vagyok Bostonból. És ön?...

- Carlota Maria Egan - válaszolta a leány. - Anyám félig portugál nő volt, félig skót-ír. Atyám angol. Ez itt a népek olvasztókemencéje, tudja meg.

Egy pillanatig elhallgatott.

- Anyám nagyon szép volt - tette hozzá sóváran. - Legalábbis úgy mondják, mert én soha nem ismertem őt.

John Quincy meghatódott.

- Elgondoltam, milyen szép lehetett - mondta gyöngéden -, azon a napon, amikor önnel találkoztam.

A lány valószínűtlenül kicsi zsebkendőjével babrált a szemén, és fölállt.

- Nos, hát megint valami - jegyezte meg -, amivel szembe kell nézni. Megint valami, ami bátorságot kíván, és én vállalom.

Elmosolyodott.

- A Szirt és Pálma igazgatónője. Mutathatok önnek egy szobát? Mondhatom, furcsa mesterség lesz, igaz?

John Quincy is fölállt, a lány pedig folytatta:

- Ó, én nem törődöm vele. Segítettem én atyusnak azelőtt is. Csak egy dolog zavar engem: a számlák és effélék. Nincs érzékem a számtan iránt.

- Sebaj, nekem van - felelte John Quincy. Megállt. Vajon nem merészkedett kissé túlságosan messzire?

- Milyen csodálatos - mondta a lány.

- Egyáltalán nem - tiltakozott John Quincy. - Hiszen ez a mesterségem otthon.

Otthon! Igen, neki otthona van.

- Kötvények, kamatok és mindenféle ilyesmi. Majd később bekukkantok, megnézni, hogyan megy a dolog.

Tovább ment, csöndes rémülettel a szivében.

- Legjobb lesz, ha elmegyek - tette hozzá.

- Csakugyan.

A lány kikísérte a kapuba.

- Ön nagyon, nagyon kedves. Sokáig lesz Honoluluban?

- Attól függ - mondta John Quincy. - A fejembe vettem valamit. Nem mozdulok innen addig, amíg ez a rejtély Dan körül meg nem oldódik. És én mindent el fogok követni, amit csak tehetek, hogy megoldódjék.

- Nyugodt vagyok afelől, hogy ön nagyon ügyes lesz - mondta a lány.

Az ifjú a fejét rázta.

- Nem mondhatnám. De mindent megteszek, amit csak lehet. Van egy sereg okom arra, hogy tisztán lássak, az egész ügyben. - Ön az egyik - tette hozzá, és lesietett a lépcsőn.

A SZÉTTÉPETT ÚJSÁGPAPÍR

John Quincy, amikor visszaérkezett az ebédlőbe, Minerva kisasszonyt találta ott, aki föl-alá járkált.

- Mi történt a Szirt és Pálma Szállóban?

John Quincy elmondta - részben.

- Nos, nem lepődnék meg, ha Egan bűnösnek bizonyulna - magyarázta Minerva kisasszony. - Kérdezősködtem felőle ma reggel néhány helyen, és bizony nem a legjobbakat hallottam róla. Afféle hírhedt kalandor.

- Csacsiság - ellenkezett John Quincy. - Egan úriember. Azért, mert nem lett dúsgazdag, még nem lehet őt csak úgy elítélni.

- De hiszen meghallgatták - csattant föl Minerva kisasszony. - És úgy látszik, olyasvalamibe keveredett, amivel nincs mit dicsekednie. Erre én aztán meghoztam a magam ítéletét.

John Quincy mosolygott.

- Dan is belekeveredett néhány olyan ügybe, amelyre aligha tekintett vissza büszkeséggel. Nem, Minerva néném, én úgy érzem, Hallet hamis nyomon jár. Úgy van, ahogyan Egan lánya mondta...

Minerva hirtelen ránézett.

- Ó, hát Egannak lánya is van?

- Bizony, mégpedig rendkívül vonzó lánya. Szégyenletes dolog volt ebbe a helyzetbe hozni őt.

- Hm - mondta Miss Minerva.

John Quincy megnézte az óráját.

- Jóságos Isten! Még csak tíz óra van. Oááhh. Fölmegyek a szobámba átöltözni, aztán, azt hiszem, megírok néhány levelet.

Fölerőltette magát, és az ajtóhoz ment.

- Hogy van Barbara? - kérdezte.

Minerva kisasszony a fejét rázta.

- Dan volt szegény gyermeknek mindene - mondta. - Nagyon megviselte a dolog. Egy darabig nem fogod látni, és ha majd látod is, a lehető legkevesebbet beszélj az esetről, az lesz a legjobb.

- Természetes - hagyta helyben John Quincy, és fölment. Megfürdött, magára öltötte legfehérebb és legvékonyabb ruháját, aztán átkutatta az asztalt, amely ágya közelében állt. Látta, hogy bőségesen föl van szerelve levélpapírral. Elővett egyet, és írni kezdett.

Kedves Agatha,

itt vagyok Honoluluban, és az ablakomon át hallom a vizek lusta csapkodását, amint verdesik a híres partot...

Lusta, ez a helyes kifejezés. John Quincynek volt érzéke a szavak iránt. Megállt írás közben, és kibámult egy fürge kis felhőre, amely sietve úszott át az égen - fölkelt a székéről, hogy meglesse, hogyan tűnik el a Gyémántfő fölött. Visszamenet az asztalhoz el kellett mennie az ágya mellett. Milyen hívogató ágyak vannak errefelé! Fölemelte a szúnyoghálót, és ledobta magát egy pillanatra...

Haku drömbölt az ajtón egy órakor, és John Quincy csak ennek köszönhette, hogy jelen lehet a villásreggelin. Nagynénje már az asztalnál ült, amikor ő beimbolygott.

- Vidulj föl! - mosolygott Minerva. - Hamarosan hozzászoksz. De még akkor is meg fogod kívánni a magad kis bóbiskolását minden löncs után.

- Nem én - felelte John, de a hangjában nem volt meggyőződés.

- Barbara megkért, mondjam meg neked, mennyire sajnálja, hogj nem lehet veled. Kedves kis lány.

- Bizony hogy az. Add át neki szerelmemet, jó?

- Szerelmedet? - Minerva ránézett. - Ez a szándékod? Barbara másodunokanővéred...

John Quincy nevetett.

- Ne vesztegesse az idejét, Minerva néném. Valaki már nyilatkozott Barbara előtt.

- Igazán? Kicsoda?

- Jennison. Ő is finom embernek látszik, mellesleg.

- Csinos, mindenesetre - jegyezte meg Minerva kisasszony. - Az ügyész és a barátai itt voltak ma reggel - mondta aztán váratlanul.

- Itt tartunk? - kérdezte John Quincy. - Határozat nincs?

- Még nincs. Azt hiszem, erre később kerül sor. Egyébként én nyomban a löncs után lemegyek, bevásárolni egyet-mást Barbara számára. Van kedved eljönni velem?

- Köszönöm, nincs - mondta John Quincy. - Föl kell mennem, befejezni leveleimet.

De amikor fölkelt az asztal mellől, úgy döntött, hogy a levelek várhatnak. Elővett egy vaskos kötetet Dan könyvtárából, és kiment a lanaira. Minerva kisasszony nemsokára megjelent, csinosan kiöltözve fehér ruhájában.

- Hazautazom, mihelyt pau leszek - jelentette ki.

- Mi az a pau? - kérdezte Jonh Quincy.

- Pau az ember olyankor, amikor torkig van valamivel.

- Jóságos egek! - mondta John Quincy. - És erre nem találnak megfelelő szót az angol nyelvben?

- Ó, én nem tudom - felelte Minerva -, egy kis hawaii fűszer kellemes változatosság benne. És ha valaki megéri az én koromat, szomjazza a változatosságot. Isten veled.

Minerva kisasszony öt órakor ért vissza kipirultan és - bár tudta, hogy ez nem illik az ő rangjabeliekhez a Back Bayben - verejtékezve. Egy esti újság volt a kezében.

- Mi újság? - kérdezte John Quincy.

Minerva leült.

- Semmi, csak az ügyész határozata. A megszokott kifejezés: ismeretlen tettes vagy tettesek. De amikor az újságot olvastam, hirtelen eszembe jutott valami.

- Mi volt az?

Haku megjelent az ebédlőből nyíló ajtóban.

- A Miss csöngetett? - kérdezte.

- Én. Haku, mit csináltok a régi újságokkal?

- Összegyűjtjük egy fülkében a konyha mellett - mondta a japán.

- Lássuk, megtalálnád-e... de nem, majd utánanézek én magam.

Követte Hakut az ebédlőbe. Néhány perc múlva visszatért egyedül.

Egy újság volt a kezében.

- Megvan - mondta diadalmasan. - A június tizenhatodikai, hétfői esti lap. Ezt olvasta Dan akkor este, amikor levelet írt aztán Rogernek. És nézd csak, John Quincy, a hajózási rovat egyik sarkát letépték!

- Lehet véletlen is - vetette föl John Quincy bágyadtan.

- Badarság! - pattant föl Minerva keményen. - Ez aztán nyom a javából. Az, ami Dant annyira fölizgatta, a hiányzó részen volt.

- Lehet, hogy ott volt - engedte meg John. - De mit akar ön tenni...

- Majd te fogod megtenni - vágott közbe Minerva. - Készülj össze, és menj be a városba. Még két óra van az ebédig. Add át ezt az újságot Hallet kapitánynak, vagy inkább Charlie Channak, az még jobb. Nekem nagyon tetszik Mr. Chan intelligenciája.

John Quincy nevetett.

- „Átkozottul ügyesek ezek a kínaiak!” - idézte. - Csak nem azt akarja mondani, hogy ön is lépre ment ennek a divatnak? Azért látszanak ügyeseknek, mert annyira elütnek tőlünk.

- Majd elválik. A sofőr elment Barbara megbízásából, de van a színben egy motorkerékpár.

- Jó nekem a villamos is - mondta John Quincy. - Adja ide azt az újságot.

Minerva kisasszony elmagyarázta neki, hogyan jut a városba, és John fogta a kalapját, elment. Ott ült a villamoson, vagy tizenkét különböző fajta képviselői között. A Csendes-óceán olvasztókemencéjének nevezte Carlota Egan Honolulut, és a kifejezés most egészen találónak bizonyult. John Quincy új erőt érzett magában, új érdeklődést az élet iránt.

Mr. Kipling tévedett, állapította meg magában az ifjú. A Kelet és a Nyugat igenis találkozhat. Már találkozott is.

Ez a benyomása megerősödött, amikor a Ford Streeten leszállt, és tovább sétált, idegen utasa idegen világnak. Barna ruhás rendőr irányította a közlekedést. Egyesült államokbeli katonatisztek, tengerésztisztek haladtak el mellette, és az utca árnyékos oldalán karcsú, szép japán lányok makulátlan tisztára mosott nadrágban és kabátban, a kirakatokat nézegették az esti hűvösségben.

- A rendőrséget keresem - szólt John Quincy egy barátságos arcú, óriás amerikaihoz.

- Menjen vissza a King Streetre - mondta az amerikai. - Menjen jobb kéz felől mindaddig, amíg Bethelhez ér, aztán foduljon makai...

- Merre forduljak?

Az amerikai mosolygott.

- Úgy látom, még malihini. A makai azt jelenti, hogy a tenger felé. A másik irány mauka, a hegyek felé. A rendőrség ott van Bethel lábánál, a Kalakaua Hale-ben.

John Quincy megköszönte, és továbbment. Elhaladt a postahivatal előtt, és csodálkozva látta, hogy a postaszekrények nyitva álltak az utcán. Kis idő múlva megérkezett a rendőrségre. Az asztalon könyöklő őrmester elmondta neki, hogy Carlie Chan ebédelni ment. Vagy az Alexander Young Hotelbe, vagy esetleg az Ali American vendéglőbe a King Streetre.

A szálló közelebb volt, azért John Quincy oda ment először. A homályos folyosón kis kínai fiú őgyelgett céltalanul seprűvel és szemétlapáttal, a néhány vendég az elmaradhatatlan levelezőlapokat írogatta, és egy kínai alkalmazott posztolt a pultja mellett. De Chan sehol. Nem volt nyoma sem a folyosón, sem az étteremben jobboldalt. Amikor John kiment az étteremből, a fölvonó ajtaja kinyílt és egy polgári ruhás angol lépett ki belőle. Egy londoni tisztiszolga poggyászt cipelt utána.

- Cope kapitány! - szólt rá John Quincy.

A kapitány megállt.

- Halló! - mondta. - Ó, Mr. Winterslip... hogy van? Örvendek, hogy láthatom, de szörnyű rohanásban vagyok. Húsz perc múlva indulok a Fanning-szigetekre.

- Mikor érkezett? - kérdezte John Quincy. Nem mintha valóban érdekelte volna.

- Tegnap délben - mondta Cope kapitány. - Azóta folyton talpon vagyok. Remélem, jól tölti itt az idejét... de majd el is felejtettem! Rettenetes hírem van Dan Winterslipről.

- Igen - mondta John Quincy hidegen. A San Franciscó-i klubban történt beszélgetésből ítélve, Cope kapitányt nem sújthatta le túlságosan ez a hír.

- Sajnálom, hogy szaladnom kell - folytatta a kapitány. - De el kell indulnom. A szolgálat kemény dolog. Tiszteletem a nagynénjének. Sok szerencsét, fiatalember.

Amikor megpillantotta a közelben a távírdát, bement, és két sürgönyt adott föl. Az egyiket édesanyjának, a másikat Agatha Parkernek küldte.

Mindegyik sürgönyben csak két-két szó volt, de ő azzal a megnyugtató érzéssel ment ki az utcára, hogy levelezését most jó időre elintézte. Néhány perc múlva ráakadt az Ali American vendéglőre, és mikor bement, úgy látta, hogy ő az egyetlen amerikai ebben a helyiségben. Charlie Chan magánosan ült az egyik asztalnál. Amikor John Quincyt látta közeledni, fölállt, és meghajolt.

- Valóban nagy megtiszteltetés - mondta a kínai. - Lehetséges vajon, hogy én rábírjam önt arra, hogy fogadjon el valamicskét e rettenetes eledelből?

- Nem, köszönöm - felelte John Quincy. - Én később ebédelek, otthon. De leülhetnék egy pillanatra, ha megengedi.

- Valósággal eláraszt a boldogság - hajlongott Chan. Újra leült, és mogorván nézett valamire az előtte levő tányéron.

- Pincér - mondta. - Legyen olyan kedves idehívni a helyiség tulajdonosát.

A tulajdonos, egy édeskés kis japán, besurrant. Majdnem földig hajolt.

- Ön itt egészségtelen ételeket árusít? - kérdezte Chan.

- Kegyeskedjék közölni velem panaszát - mondta a japán.

- Ez a kalács tele van ujjnyomokkal - leckéztette Chan. - A látvány a lehető legvisszataszítóbb. Szíveskedjék eltávolítani, és higiénikusabb szeletet hozni nekem.

A tulajdonos fölkapta a sérelmezett süteményt, és elvitte.

- Japán - jegyezte meg Chan, beszédes módon tárva szét kezét. - Helyesen következtetem, hogy ön a gyilkossággal kapcsolatban fáradt ide?

John Quincy mosolygott.

- Úgy van.

Elővette az újságot a zsebéből, rámutatott a keltezésére és a hiányzó sarokra.

- Nagynéném úgy érezte, hogy ez fontos lehet - magyarázta.

- A hölgynek jó feje van - mondta Chan. - Meg fogom szerezni ennek a számnak egy teljes példányát, és összehasonlítom vele. Nagyon fontos lehet.

- Tudja, uram - jegyezte meg John Quincy -, szeretnék önnek segíteni, ha ön megengedné.

- Kész gyönyörrel - felelte Chan. - Ön Bostonból érkezett, egy rendkívül művelt városból, ahol jóval több angol szót használnak, mint itt szokás. Megborzadok saját tudatlanságomtól, amikor ön beszél. A legnagyobb öröm és kiváltság számomra, hogy tanulhatok öntől.

- Van már valami föltevése a gyilkosságról? - kérdezte John Quincy.

Chan a fejét rázta.

- Még nagyon korán van.

- Nincsenek ujjlenyomatok, mint mondta.

Chan a vállát vonta.

- Nem tesz semmit. Ujjnyom, egyéb mechanikai dolgok jók könyvekben. Való életben nem annyira. Tapasztalatom arra oktat, hogy mélyen gondolkozzam az emberi fajzatról. Emberi szenvedélyek. Gyilkosság mögött mi van mindig? Gyűlölet, bosszú, vagy valami, ami miatt el kell hallgattatni a meggyilkoltat. Pénzéhség, mondjuk. Emberi fajzatot mindig tanulmányozni.

- Egész ésszerűen hangzik - helyeselt John Quincy.

- Nagyon is - erősítette Chan. - Soroljuk föl a nyomokat, amelyeket számításba kell vennünk. A vendégkönyv, amelyből hiányzik egy lap. Egy kesztyűgomb. Egy kábelsürgöny. Egan története, félig elmondva. Egy Corsican cigaretta csonkja. Ez az újság, eltépve, nyilván bosszankodásból. Karóra, kettes szám elmosódva.

- Egész kis gyűjtemény - jegyezte meg John Quincy.

- Nagyon érdekes - hagyta jóvá a kínai. - Egytől egyig szemügyre vesszük. Egyikkel-másikkal semmit sem érünk. Egy, mondjuk kettő, nem lesz ilyen udvariatlan. Én a Scotland Yard módszerének híve vagyok, csak a lényeges nyomon haladok. De itt nem ez a módszer. Követnem kell valamennyit.

- A lényeges nyomon? - kérdezte John Quincy.

- Okvetlenül.

Chan görbén nézett a pincérre, mert a süteményt még mindig nem hozták.

- Még nagyon korán van megmondani. De nekem tetszik ez a vendégkönyv, a kitépett lappal. Az óra is fölhívta figyelmemet. Elég rossz, hogy ma reggel, amikor nyomokat elősoroltunk, kifelejtettük az órát. Bolond dolog. Nagyon tetszetős nyom. Egyetlen hibája, hogy nincs birtokunkban. De a szemem elég erős, majd előkerítjük.

- Azt hallottam - mondta John Quincy -, hogy ön mint detektív igen sikeres.

Chan szája szélesre vigyorodott.

- Ön művelt ember. Bizonyára tudja tehát - mondta -, kínaiak a világ legjobb lélekismerői. Érzékenyek, mint a film a fényképezőgépben. Egy tekintet, egy nevetés, talán csak egy mozdulat: és valami bekattan.

John Quincy arra riadt, hogy az Ali American vendéglő ajtajában hirtelen háborúság támadt. Bowker, a hajópincér, dicsőségesen berúgva, nagy zajjal vonult be. A szobába rontott. Mögötte egy barna, ijedt tekintetű ifjú.

John zavarában elfordította a fejét, de hasztalan. Bowker medve módra feléje tántorgott, karjával hadonászva.

- Hó, hó, hohó! - harsogta. - Az én régi kollégista pajtikám. Megláttam az ablakon át.

Ránehezedett az asztalra.

- Hogy s mint, öreg cimborám?

A barna ifjú közelebb ment. Ruházatáról ítélve, part menti ismeretsége lehetett Bowkernek.

- Figyeljen ide, Ted - mondta -, el kell már mennie a...

- Csak egy p-pár percet! - kiáltotta Bowker. - B-be akarlak m-mutatni Mr. Quincynek... B-Bostonból. Ilyen d-derék c-cimborát k-keveset t-teremtett az Isten. K-közös barátom T-Timmel... m-mondtam már, k-ki az a T-Tim.

- Igen, csak jöjjön már - sürgette a barna fiatalember.

- M-még nem. Előbb a fiatalúr fizet egy kis itókát. Mit iszunk, öreg cimbora?

- Semmit - mosolygott John Quincy. - Hiszen ön óvott engem a legjobban az itteni italoktól.

- É-én?

Bowker megsértődött.

- A-az úr nagyon t-téved. Nem sz-szeretek ellenkezni, de az valaki más lehetett. Nem én. Soha ilyesmit nem mondtam.

A fiatalember megfogta a karját.

- Jöjjön már. Várják a hajón.

Bowker végül megadta magát, és megengedte, hogy társa kivezesse az utcára. John Quincy ránézett Chanra.

- Hajópincérem volt a President Tyleren - magyarázta. - Annál rosszabb, igaz?

A pincér friss szelet kalácsot tett a kínai elé.

- Ah - jegyezte meg Chan -, ennek már tökéletesebb a külszíne.

Megízlelte.

- A külszín - tette hozzá, arcát fintorítva - pokoli hazudozó. Ha kész az indulásra...

Az utcán Chan megállt.

~ Bocsássa meg hirtelen indulást - mondta. - Rendkívül megtisztel együttműködése. Eredmények elbűvölőek lesznek, bizonyosra veszem. Most pedig jó estét.

A DRÁGAKÖVEK FÁJA

Két órával később John Quincy fölkelt az asztal mellől, amelynél nagynénjével vacsorázott.

- Hogy megmutassam, milyen könnyen tanulok nyelveket - jegyezte meg -, kijelentem, hogy majdnem pau vagyok. Most egy kis makai következik a lanain, hogy elfeledjem az egész napi pilikiát.

Minerva kisasszony mosolygott, és szintén fölkelt az asztal mellől.

- Amost rövidesen várom - mondta, amikor átmentek a hallon. - Hasznos lesz egy kis családi megeszélés, azért átkérettem ide.

- Különös, hogy üzennie kellett érte - mondta John Quincy, rágyújtva egy cigarettára.

- Egyáltalán nem - felelte Minerva, és elmagyarázta a két testvér régi szakítását.

- Nem is gondoltam volna, hogy az öreg Amosban ennyi tűz volt - jegyezte meg John Quincy, mikor leültek a lanain. - Első látásra, ma reggel, meglehetős halvérűnek ítéltem. Hanem hát a Winterslipek mindig tudtak gyűlölni.

Egy percig szótlanul ültek. Odakinn gyorsan sötétedett, az a trópusi sötétség, amelyben az előző éjszaka tragédiája bekövetkezett. John Quincy egy gyíkocskára mutatott az ellenzőn.

- Kedves kis állat - mondta.

- Ó, ezek egészen ártalmatlanok - magyarázta Minerva kisasszony. - Azonkívül megeszik a moszkitókat.

- Igen?

John hevesen összecsapta a bokáját.

- Hja, ízlések dolgában nem lehet vitázni.

Amos érkezett meg. Szokatlanul sápadtnak látszott a félhomályban.

- Átkéretett, Minerva - mondta, amikor nagy óvatosan leereszkedett Dan Winterslip egyik hongkongi székébe.

- Úgy van. Gyújtson rá, ha tetszik.

Amos rágyújtott egy cigarettára, amely sehogyan sem látszott a maga helyén vézna ajkai között.

- Bizonyos vagyok benne - folytatta Miss Minerva -, mindnyájan el vagyunk szánva arra, hogy az igazságszolgáltatás kezére juttatjuk azt, aki ezt a szörnyű dolgot elkövette.

- Természetes - mondta Amos.

- Az egyetlen visszaszorító csak az - folytatta Minerva -, hogy a nyomozás során meglehetősen kellemetlen tények derülhetnek ki Dan múltjáról.

- Kell is, hogy kiderüljenek - mondta Amos hidegen.

- Barbara kedvéért - folytatta Minerva kisasszony - gondoskodni akarok arról, hogy semmi olyasmi ne derüljön ki, ami nem okvetlenül szükséges a gyilkos felderítéséhez. Ez okból nem vontam teljes bizalmamba a rendőrséget.

- Mit!? - kiáltotta Amos. John Quincy fölállt.

- De nézze csak, Minerva néném...

- Ülj le! - csattant fel Minerva kisasszony. - Amos, hogy visszatérjek arra a beszélgetésre, amely a házában történt, amikor ott voltam, Dan valamiféle viszonyban volt azzal a nővel ott lenn a parton. Arlene Compton, azt hiszem, így nevezi magát.

Amos bólintott.

- Igen. És az a nő haszontalan teremtés. De Dan nem akarta ezt belátni, pedig úgy tudom, a barátai megmondták neki. Arról beszélt, hogy elveszi feleségül.

- Ön sok mindent tudott Danről, ha nem is beszélt vele - folytatta Minerva kisasszony. - Ugyan milyen volt a kapcsolata azzal a nővel a gyilkosság idején, amely tegnap volt, de mintha évtizedekkel ezelőtt történt volna?

- Azt nem tudom megmondani - felelte Amos. - Annyit tudok, hogy a múlt hónapban egy Leatherbee nevű malihini, úgy hallottam, egy jó hírű philadelphiai család megtévedt báránya, kapaszkodott Arlene Compton szoknyájába, és Dant nagyon is bosszantotta a jelenléte.

- Hm. - Minerva kisasszony átnyújtott Amosnak egy furcsa, régi melltűt: drágakövekkel kirakott fát ábrázolt ónix-alapon. - Nem látta ezt soha azelőtt, Amos?

Amos elvette és bólintott.

- Abból a kis ékszergyűjteményből való, amelyet Dan a Déli-tengerről hozott a nyolcvanas években. Voltak benne fülbevalók is, volt egy karkötő is. Meglehetősen furcsán viselkedett az ékszerei dolgában; soha nem engedte, hogy Barbara édesanyja, vagy másvalaki viselje őket. De úgy látszik, az utóbbi időben szakított ezzel a különcködésével. Mert néhány hete láttam ezt a melltűt.

- Hol? - kérdezte Minerva kisasszony.

- Annak a háznak a házbére, amelyben ez a Compton nevű asszony lakik, a mi irodánkat illeti. Nemrégen eljött hozzánk, kifizetni a bért, akkor ezt a melltűt viselte.

Hirtelen ránézett Minerva kisasszonyra.

- Hol jutott hozzá? - kérdezte.

- Kamaikui adta nekem ma kora reggel - magyarázta Minerva kisasszony. - A lanai padlójáról vette föl, mielőtt a rendőrség megérkezett volna.

John Quincy talpra ugrott.

- Nagyon helytelenül cselekedett, Minerva néném! - kiáltotta. - Nem szabad így folytatnia. A rendőrség segítségét kéri, de nem segít neki. Szégyellem magamat.

- Kérlek, várj egy pillanatig - mondta nagynénje.

- Nem várok semennyit! - felelte. - Adja ide azt a melltűt. Nyomban elviszem Channak. Nem tudnék a szemébe nézni, ha meg nem tenném.

- Majd odaadjuk Channak - mondta Minerva nyugodtan -, ha fontosnak látjuk. De semmi okunk sincs arra, hogy ne nyomozzunk egy keveset mi magunk is, mielőtt megtesszük. A nő esetleg teljesen logikus magyarázattal tud szolgálni.

- Ugyan! - szakította félbe John Quincy. - A baj az, hogy ön Sherlock Holmesnak képzeli magát.

- Mi a véleménye, Amos? - kérdezte Minerva kisasszony.

- Egyetértek John Quincyvel - mondta Amos. - Ön nem éppen fair Hallet kapitánnyal. És hogy akármit is eltitkoljunk Barbara vagy akárki más miatt, az nem lesz lehetséges, attól tartok. Nem jutunk sokra, Minerva. Dan némely dolgai előbb-utóbb kiderülnek.

Minerva érezte a megelégedés színét Amos hangjában, és ez bosszantotta.

- Talán. De vegyük figyelembe azt, hogy a család egyetlen tagjának sem ártunk vele, ha valamelyikünk beszél azzal a nővel, mielőtt még a rendőrséggel tanácskozunk. Ha őszinte és jóhiszemű magyarázatát tudja adni...

- Ó persze! - vágott közbe John Quincy. - Másfélét nem is tudna adni.

- Nem annyira az, hogy mit fog mondani - makacskodott Minerva. - Inkább az, hogy hogyan fogja mondani. Hamisságon, megtévesztésen minden ember keresztülláthat. Az egyetlen kérdés csak az, hogy melyikünk az az értelmes ember, aki legalkalmasabb Arlene Compton kivallatására.

- Engem hagyjon ki - sietett megjegyezni Amos.

- John Quincy?

Az ifjú elgondolkozott. Ő azt kérte, hogy együttműködhessen a kínaival, és így talán módja lesz kiérdemelni Chan nagyrabecsülését.

- Nem, köszönöm - mondta végül.

- Nagyon jó - felelte Minerva kisasszony, és fölkelt. - Majd elmegyek én magam.

- Hohó, azt nem! - kiáltotta John Quincy meghökkenve.

- Miért nem? Ha a családban nem akad férfi, aki vállalni merve? Az igazat megvallva, örömmel ragadom meg az alkalmat.

Amos a fejét rázta.

- Rátekeri önt a kisujjára - jósolta teljes meggyőződéssel. Minerva kisasszony sötéten mosolygott.

- Szeretném azt látni. Megvársz?

John Quincy odament Amoshoz, és elvette tőle a melltűt.

- Üljön le, Minerva néném - mondta. - Majd én megnézem azt a hölgyet. De figyelmeztetem, hogy a látogatás után nyomban üzenek Chanért.

- Erről - felelte nagynénje - majd utána döntünk. Nem vagyok meggyőződve arról, John Quincy, hogy te volnál a legalkalmasabb személy erre a küldetésre. Utóvégre is miféle tapasztalataid lehetnek neked az ilyenfajta hölgyek körül?

John Quincy megsértődött. Férfi volt, és úgy érezte, hogy túl tud járni bármelyik nő eszén. Meg is mondta.

Amos elmagyarázta, hogy a nő egy kis házban lakik, néhány száz yardnyira lenn a parton, és elmondta, hogyan juthat John Quincy oda. John Quincy pedig útnak eredt.

Meglehetős nehezen talált rá a házra, mert csaknem egészen elborította a virágzó alamandra, amelynek virágai fénylettek a holdvilágon. A kapu előtt bizonytalanul megállt. Kényes megbízatás ez, annyi bizonyos. De aztán összeszedte minden bátorságát, és bekopogott.

Csak a mynamadarak feleltek. John Quincy ott állt, és egyre ellenségesebb érzés fogta el Waikiki Özvegye iránt. Afféle termetes, rút alak lehet, kétségtelenül, afféle némber, gondolta. Ekkor nyílt az ajtó, és John meghökkent. Mert a megjelenő alak fiatal és karcsú volt, arca a homályban is könnyednek, szeretetre méltónak mutatkozott.

- Mrs. Compton? - kérdezte.

- Igen, Mrs. Compton vagyok. Mit óhajt?

John Quincy sajnálta, hogy a nő megszólalt. Mert nyilvánvalóan a ma olyan gyakori szépségek közül való volt, akiket a hangjuk, a beszédük elárul. Hangja a mynamadarakéhoz hasonlított.

- Nevem John Quincy Winterslip.

John látta, hogy a nő meglepődik.

- Beszélhetnék önnel egy percet? - folytatta.

- Természetesen. Fáradjon be.

Alacsony, keskeny folyosón át, szűk lakószobába vezette Johnt. Az asztal mellett halvány képű, görnyedt vállú fiatalember állt, koktélosüveget becézgetve kezében.

- Steve - mondta Mrs. Compton -, ez Mr. Winterslip. Ő pedig Mr. Leatherbee.

Mr. Leatherbee mormogott egyet.

- Úgy vélem, ön Dan unokaöccse Bostonból - jegyezte meg Mrs. Compton. - Dan beszélt nekem önről.

A nő lehalkította a hangját:

- Mindennap elhatároztam, hogy átballagok a házába. De a csapás olyan nagy volt, engem teljesen lesújtott.

- Megértem - felelte John Quincy. Rásandított Mr. Leatherbeere, aki, úgy látszott, egyáltalán nem is hallott még a szesztilalomról. - Amiért jöttem, Mrs. Compton, magántermészetű.

- Rendben van. Steve úgyis éppen menni akart.

Steve egy pillanatig tétovázott, aztán kiment. Vendéglátója kikísérte. John Quincy hallotta halk, egyhangú beszédüket a távolból. A szoba levegőjében borókapálinka és olcsó illatszer illata terjengett. John azon tűnődött, mit szólna az édesanyja, ha most láthatná. Egy ajtó csapódott be, és a nő újra megjelent.

- Nos? - mondta. John Quincy észrevette, hogy a szeme éppolyan éles és átható, mint a hangja. Megvárta, amíg a nő leül, aztán ő is leült egy székre, szembe a nővel.

- Ön meglehetős közelről ismerte unokabátyámat - kezdte.

- A jegyese voltam - felelte a nő. John Quincy rápillantott a jobb kezére. - Nem adott gyűrűt, de megegyezés volt köztünk.

- Akkor az ő halála ugyancsak nagy csapás önre.

Mrs. Compton gyermeki módon meresztette a szemét, tele ünnepélyességgel.

- Mondhatom, hogy az. Mr. Winterslip figyelmes volt hozzám. Hitt bennem, és megbízott bennem. Egy magános nő idekinn nem sok bőkezű... nem sok figyelmességgel találkozik.

- Mikor látta utoljára Mr. Winterslipet?

- Három vagy négy nappal ezelőtt. Azt hiszem, a múlt pénteken este.

John Quincy fölhúzta a szemöldökét.

- És azóta... nem?

A nő bólintott.

- Meg akarom mondani az igazat. Egy kis... félreértés volt közöttünk. Szerelmesek civódása, nem egyéb. Dan kifogásolta, hogy Steve annyit lóg körülöttem. Nem mintha a legkisebb oka is lett volna... hiszen Steve nekem senki és semmi... egy gyönge gyermek, akit még akkor ismertem meg, amikor társulatnál voltam. Én ugyanis színésznő voltam... talán hallott is róla.

- Igen - mondta John Quincy. - Nem látta Mr. Winterslipet a múlt péntek óta. Tegnap este nem volt a házában?

- Azt kell mondanom, hogy nem. A jó hírem... ön nem is tudja, miket nem beszélnek az emberek az olyan helyen, mint ez...

John Quincy letette a melltűt az asztalra. A tű megcsillant a lámpafényben. Olvasólámpa volt, ámbár a szoba levegője egyáltalán nem volt irodalmi. A gyermeki szemmeresztés megismétlődött.

- Ráismer, ugye? - kérdezte John Quincy.

- I... igen... ez... én...

- Csak szigorúan az igazságot - mondta John Quincy, de nem udvariatlan hangon. - Ez egy régi ékszer, amelyet, úgy hiszem, Mr. Winterslip adott önnek.

- Igen...

- Látták is önön, amikor viselte.

- Igen, ő adta nekem - hagyta helyben a nő. - Az egyetlen ajándék, amelyet tőle kaptam. A külsejéről ítélve, Noé apánk felesége viselhette a bárkában. De azért elég csinos holmi.

- Ön nem látogatta meg Mr. Winterslipet a múlt este - makacskodott John Quincy. - És mégis, elég furcsa eset, a melltűt a padlón találták meg, nem messze a holttestétől.

A nő mélyet lélegzett.

- Mondja hát, mi ön tulajdonképpen? Detektív talán? - kérdezte.

- Aligha - mosolygott John Quincy. - Egyszerűen azért vagyok itt, hogy megmentsem önt, ha lehet, a... a... detektívektől. Ha bármiféle elfogadható magyarázatát tudja adni a dolgoknak, nem lesz szükség arra, hogy fölhívjuk rá a rendőrség figyelmét.

- Ó! - A nő mosolygott. - Mondhatom, ez szép dolog öntől. Nos, hát elmondom az igazságot. Láttam Dan Winterslipet tegnap este.

- Ah, igen? Hol?

- Ezen a helyen. Mr. Winterslip egy hónapja adta nekem ezt az ékszert. Két héttel ezelőtt meglehetős ingerülten jött hozzám, és azt mondta, hogy vissza kell kapnia tőlem. Ez volt az egyetlen holmi, amellyel megajándékozott, és én kedveltem... a smaragdok pedig elég értékesek... azért egy ideig ellenkeztem. Azt mondtam, új csatot tetetek rá. Dan nem tágított, és tegnap este megint itt járt, hogy azonnal adjam vissza neki. Majd vesz nekem másikat helyette. Mondhatom, nagyon ragaszkodott hozzá. Úgy hát végül is odaadtam neki. Elvette és hazament.

- Milyen idő tájban történt ez?

- Fél tíz körül. Boldog és kedves volt, és azt mondta, ma reggel elmehetek az ékszerészhez, és választhatok magamnak.

A nő könyörögve nézett John Quincyre.

- Akkor láttam őt utoljára. Ez az igazság, úgy segéljen...

- Csodálkozom - tűnődött John Quincy.

A nő közelebb húzódott.

- Ön nagyon kedves fiú - mondta. - Az a típus, amellyel Bostonban találkoztam, amikor ott játszottam. Az a típus, amely bizonyos tiszteletet tanult a nők iránt. Ön nem fog belesodorni engem ebbe az ügybe. Gondolja meg, mit jelentene az nekem.

John Quincy nem felelt. Látta, hogy könnyek gyűlnek a nő szemébe.

- Bizonyára hallott rólam dolgokat - folytatta a nő -, de azok nem igazak. Nem tudja, mi mindennek ki vagyok én téve itt. Védtelen nőnek sehol sem sok a reménye, de ezen a parton, ahol a világ minden tájáról összeverődnek az emberek... barátságos voltam, ez volt minden bajom. Honvágy emésztett...

Elhallgatott. John Quincyt meghatotta hangjának őszinte vágyakozása. Egyszerre sajnálni kezdte.

- Akkor Bill repülőgépe lezuhant a Gyémántfőn - folytatta a nő -, és én magamra maradtam. És ezek a fekete bárányok itt a parton tudták, hogy egyedül vagyok, és rám törtek. És engem visszahúzott a szívem a Forty-second Streetre, a régi kosztosházba, a régi bandába, a régi szép napokba. És adtam egy-két estét, csak éppen búfelejtésül, és az emberek elkezdtek beszélni.

- Vissza kellett volna mennie - jegyezte meg John Quincy.

- Tudom... de hát miért is nem mentem? Az volt a szándékom, de itt az ember valahogyan nem tudja fölrázni magát... elengedtem magamat... de Istenemre mondom, ha ön kiemel engem ebből az ügyből, hazamegyek a legelső hajóval.

Két kezébe vette John Quincy kezét, és könnyein át könyörögve nézett rá. John Quincynek ez volt a legkényelmetlenebb pillanata egész életében. Hirtelen körültekintett a kis szobában, amely annyira különbözött a Beacon Street valamennyi házától. Kiszabadította a kezét.

- Majd... majd meglátom - mondta, és gyorsan fölállt. - Majd átgondolom az egészet.

Még jókor az asztal felé fordult, hogy észrevegye, amint a nő vékony keze kinyúlt és elkapta a melltűt.

- Ezt pedig magammal viszem - tette hozzá.

A nő fölnézett rá. John Quincynek egyszerre világos lett, hogy a nő csak alakoskodott. Minerva nénje megjósolta, hogy nem fog tudni bánni ilyenfajta nővel. Nos, hát majd megmutatja neki, megmutatja a világnak.

- Adja ide a melltűt! - mondta hidegen.

- Az enyém - felelte a nő konokul.

John Quincy nem vesztegette az időt szavakra. Elkapta a nő csuklóját. Egy ajtó nyílt ki mögöttük.

- Mi történik itt? - kérdezte Mr. Leatherbee.

- Ó, én azt hittem, ön eltávozott - mondta John Quincy.

- Steve! Ne engedje neki elvinni! - kiáltotta a nő.

Steve harciasan közeledett, de viselkedésében volt egy kis óvatosság is.

John Quincy elnevette magát.

- Maradjon ott, ahol van, Steve - tanácsolta -, vagy összetöröm azt a sápadt arcát.

Szokatlan beszéd volt ez egy Wintersliptől.

- Barátnője nem akar megválni egy fontos bizonyítéktól a gyilkosság ügyében, és a legnagyobb sajnálatomra kénytelen vagyok erőszakos módszereket alkalmazni ellene.

A melltű leesett a padlóra. John Quincy lehajolt, fölvette.

- Nos, ez már több volt mindennél - tette hozzá. - Nagyon sajnálom, ha honvágyat érzett, Mrs. Compton, de bostoni módra szólva, nem hiszem, hogy a Broadway olyan ragyogó lenne, mint ön lefestette. A távolság szépítette meg annyira. Jó éjt!

Kiment, és megtalálta az utat a Kalakaua Avenue-ra. Úgy döntött, Channak tudnia kell a melltűről, mégpedig azonnal. Mrs. Compton története igaz is lehet, nem is - mindenesetre további nyomozást igényel.

Eszébe jutott, hogy a Szirt és Pálma ott van a közelben. Márpedig Carlota Egannek megígérte, hogy ma még egyszer benéz hozzá. Ami Chant illeti, neki telefonálhat a szállóból is. Befordult tehát a Szirt és Pálma felé.

A sötét kerten áttapogatózva meglátta végre a rozoga öreg szállót. Alig pislákoló lámpák égtek nagy körökben a dupla fedelű verandán. A tágas folyosón meglehetősen kopott külsejű vendégek kényelmeskedtek. Az íróasztal mögött senki más, mint a japán szobapincér.

John Quincy odament a telefonfülkéhez, de az ő bostoni leleményessége sem tudott boldogulni japán segítség nélkül a honolului telefontársaság kedvenc korongmódszerével. Végre kapcsolták a rendőrséget. Chan nem volt benn, de a válaszoló hang megígérte, hogy azonnal fölhívja Mr. Winterslipet, mihelyt visszatér.

- Mennyivel tartozom? - kérdezte John Quincy.

- Egyetlen pennyvel sem - felelte egy hang.

John Quincy megfordult: Carlota Egan állt mellette. John mosolygott.

- De... hiszen tudja... használtam a telefonjukat...

- A mi telefonunk ingyenes - felelte a leány. - Nagyon sok dolog van itt ingyen. Ezért nem tudunk meggazdagodni. Nagyon kedves volt öntől, hogy újra eljött.

- Nem éppen - tiltakozott John Quincy. Körülnézett a szobában. - Édesapja...

Carlota rápillantott a japánra, és kikísérte Johnt az oldalt levő lanaira. Kimentek a lanai legvégére, ahonnan láthatták a Gyémántfő őrtüzét, és a Csendes-óceán ezüstös vizét, amely ott tűnt el az öreg Szirt és Pálma alatt.

- Attól tartok, szegény atyusnak rossz napja van - mondta a lány, és hangja kissé megtört. - Nem tudtam találkozni vele. Ott tartják, azt hiszem, mint tanút. Volt szó valami óvadékról is, de nem figyeltem rá. Nekünk semmi pénzünk sincs, legalábbis nem gondoltam, hogy volna.

- Nem gondolta... - kezdte John Quincy meglepődve.

Carlota elővett egy papírdarabot, és odaadta Johnnak.

- A tanácsát szeretném kérni. Atyus irodáját rendezgettem, és éppen mielőtt kijöttem, ezt találtam az íróasztalában.

John Quincy szemügyre vette a keskeny rózsaszínű papírszeletet. Az egyik lámpa fényénél megállapította, hogy ötezer dollárról szóló csekk, bemutatóra van kiállítva, és Dan Winterslip írta alá. A keltezés az előző napról szólt.

- Ez fontosnak látszik - mondta John Quincy. Visszaadta a lánynak, és elgondolkozott. - Hitemre, ez igazán fontos irat. Úgy látom, döntő bizonyíték édesapja ártatlanságáról. Mert ha ez a birtokában volt, akkor Dan Winterslippel való tárgyalása sikeresen végződött, és akkor semmiképpen sem valószínű, hogy e... eltette volna láb alól azt az embert, aki a csekket aláírta, és ezzel bonyodalmassá tette volna a pénz fölvételét.

A lánynak sugárzott a szeme.

- Pontosan így okoskodtam én is. De nem tudom, mitévő legyek.

- Édesapja fogadott ügyvédet, nemde?

- Igen, de meglehetősen szegényet. Már amilyenre nekünk telik. Adjam ezt oda neki?

- Nem, várjon egy percet. Nincs semmi reménye, hogy édesapját hamarosan meglátogathatja?

- De igen. Holnap reggel...

John Quincy bólintott.

- Jobb, ha beszél vele, mielőtt bármit is cselekedne - tanácsolta a lánynak. Hirtelen megjelent előtte Egan arca, amikor megtagadta, hogy Dan Winterslippel volt ügyéről nyilatkozzék. - Vigye ezt a csekket magával, és kérdezze meg édesapját, mit akar a csekkel kapcsolatban. Hangsúlyozza, hogy ez döntő bizonyíték az ő javára.

- Igen, azt hiszem, ez lesz a legjobb - helyeselt a lány. - Nem ülne le egy pillanatra?

- De igen.

John Quincynek hirtelen eszébe jutott, hogy Minerva nénje türelmetlenül várja a híreket.

- Csak egy percre - mondta aztán. - Tudni szeretném, hogyan boldogul a szállóval. Nem merült föl eddig nagyobb számtani probléma?

Carlotta a fejét rázta.

- Eddig még nem. Igazán, nem is olyan rossz dolog a munka. Nincs sok vendégünk, hiszen tudja. Egészen boldog lehetnék, ha szegény atyussal nem volna baj.

Sóhajtott.

- Amióta eszemet tudom - folytatta -, az én boldogságomnak mindig volt egy ilyen „ha nem volná”-ja.

John Quincy arra kérte a lányt, hogy beszéljen önmagáról a csöndes éjszakában, ott a regényes parton. A lány beszédén át apró képek suhantak el anyátlan gyermekkoráról ezen az egzotikus partvidéken, küzdelmükről a szegénység ellen, és apjának keserves harcairól, amelyek azért voltak, hogy lányát az Államokban járathassa iskolába, és megadhassa neki azt, amit méltó helyének ítélt a világban. Milyen más lány ez itt, mint akikkel a Beacon Streeten találkozott. John Quincynek gyönyörűsége telt a beszédében.

Végül mégis útnak indult.

- Jó éjt! - mondta. - Ne feledkezzék meg a csekkről holnap, amikor az édesapjával találkozik. Napközben majd benézek.

- Olyan jó volt, hogy eljött - mondta a lány. Keze az ifjú kezében volt. - Segített rajtam.

- Ne aggódjék. A boldog napok nincsenek már messze. Boldog napok „ha nem volna” nélkül. Ezt tartsa eszében!

- Igen - ígérte a leány.

- Mind a ketten tartani fogjuk.

John Quincy vette észre, hogy a leány kezét is tartja. Hamar elengedte.

- Jó éjt! - ismételte, és menekült a kerten át.

Dan házának ebédlőjében nagy meglepetésére együtt találta Minerva kisasszonyt és Charlie Chant. Egymás mellett ültek, és ünnepélyesen bámultak egymásra. Belépésekor Chan sietve fölugrott.

- Halló! - mondta John Quincy. - Úgy látom, látogatója van.

- Hol a csudában jártál? - csattant föl Minerva kisasszony. Nyilván az idegeire ment kissé, hogy egy kínait kellett szórakoztatnia.

- Nos... hát... - tétovázott John Quincy.

- Csak ki vele - mondta Minerva. - Mr. Chan már mindent tud.

- Nagyon hízelgő - vigyorgott Chan. - Bizonyos dolgok már nem egészen ismeretesek előttem. De Waikiki Özvegyénél tett látogatását azonnal tudtam, mihelyt kapu becsukódott ön mögött.

- Az ördögbe is! - mondta John Quincy.

- Dolog egyszerű - folytatta Chan. - Embereket mindig tanulmányozni, mint mondottam. Compton lady barátnője volt Mr. Winterslipnek. És Mr. Leatherbee vetélytárs volt. Féltékenység. Reggel óta mind a ketten honolului rendőrség figyelő szeme előtt vannak. Ön odasétál. Engem értesítenek, és rohanok a partra.

- Ah, ő tehát tudja... - kezdte John Quincy.

- A melltűt? - fejezte be Minerva kisasszony. - Igen. Mindent elmondtam. És ő van olyan kedves, hogy megbocsát nekem.

- De nem volt szép dolog - tette hozzá Chan. - Alázattal kérek bocsánatot megemlítésért. Minden kártyának asztalon kell lenni, mikor rendőrséget hívják.

- Igen - mondta Minerva kisasszony -, ő megbocsátott nekem, de szelíd korholásban részesített. Éreznem kellett, hogy rossz fát tettem a tűzre.

- Rendkívül sajnálom - hajlongott Chan.

- Nos, a tény az - mondta John Quincy -, hogy úgyis el akartam mondani az egész történetet Mr. Channak.

Odafordult a kínaihoz.

- Megpróbáltam telefonon érintkezni önnel a rendőrségen. Amikor elhagytam a nő lakását...

- Rendőrügyek tiltják túlzott udvariasságot - szakította félbe Chan. - Félbeszakítottam, hogy a kezdetet is méltóztassék elmondani, ha úgy tetszik.

- Ó, igen - mosolygott John Quincy. - Nos, a nő maga engedett be, és vezetett ki nappali szobájába. Amikor beléptem, az a Leatherbee éppen pálinkákat kevert az asztalnál...

Haku jelent meg az ajtóban.

- Mr. Charlie Chant telefonhoz kérik.

Chan bocsánatot kért, és kisietett.

- El akarok mondani mindent - figyelmeztette John Quincy nagynénjét.

- Nem avatkozom bele - felelte Minerva kisasszony. - Ez a ferde szemű kínai itt inkább bánatosan, mint haragosan nézett rám majd egy óra hosszat, és én egy dolgot határoztam el magamban. Azt, hogy többé nem titkolok el semmit a rendőrség elől.

Chan visszatért a szobába.

- Amint mondtam - kezdte John Quincy -, az a Leatherbee éppen ott állt az asztalnál, és...

- Rendkívül sajnálom - mondta Chan -, de érdekes előadás folytatása rendőrségen esedékes.

- A rendőrségen! - kiáltotta John Quincy.

- Pontosan ez a tényállás. Föltételezem a nagy megtiszteltetést, hogy velem jön nevezett helyre. Leatherbee elfogatott Niagara nevű hajó fedélzetén, Ausztráliába készülvén indulni. Nő ugyancsak elfogatott könnyes búcsúzás közben. Mind a ketten rendőrállomáson enyhültek meg.

- Ó, én ezt gondoltam - mondta John Quincy.

- Még meglepőbb dolog került napfényre - tette hozzá Chan. - Leatherbee zsebében volt vendégkönyv kegyetlenül kitépett lapja. Tisztelettel kérem, szerezze meg kalapját. Odakinn Ford autóm vár.

TOM BRADE, A RIGÓVADÁSZ

Hallet szobájában, a rendőrségen a detektívek kapitánya szomorúan ült asztalánál, és két vonakodó látogatójára meredt. Egyikük, Mr. Stephen Leatherbee lord, megvetéssel meredt rá vissza. Ám Mrs. Arlene Compton, a Broadway-rajongó, keskeny zsebkendővel működött szeme körül. John Quincy észrevette, hogy a hölgy meggondolatlanul szabadjára engedte könnyeit, nem törődve arcfestékével.

- Hello, Charlie - kiáltotta Hallet. - Mrs. Winterslip, örülök, hogy eljött. Mint már bizonyára hallották, éppen most vettük le ezt a fiatalembert a Niagara fedélzetéről. Lett volna szíve elhagyni bennünket. Ezt találtuk a zsebében.

Elsárgult papírlapot nyomott a kínai kezébe. Nyilvánvalóan Dan Winterslip vendégkönyvéből származott. John Quincy és Chan a papírlap fölé hajoltak. Az írás régimódi írás volt, a tinta már kezdett elfakulni.

Az írás így hangzott:

Hawaiiban minden tökéletes, de még tökéletesebb az a vendéglátás, amelyben itt részem volt. - Joseph E. Gleason, 124 Little Bourke Street, Melbourne, Victoria.

John Quincy megütközve fordult el. Nem csoda, hogy ezt a lapot kitépték! Mr. Gleason láthatólag nem élvezhette azt a kiváltságot, hogy tanulmányozhatta volna A. S. Hill könyvét az ékesszólás alapelveiről. Másképpen tudhatta volna, hogy egyik dolog nem lehet tökéletesebb a másiknál.

- Mielőtt kihallgatnám ezeket az embereket - mondta Hallet -, hogy áll a dolog a melltűvel?

John Quincy a kapitány asztalára tette az ékszert. Elmagyarázta, hogy Dan Winterslip ajándékozta Mrs. Comptonnak, és elmondta, hogy a lanai padlóján találták meg.

- Mikor találták meg? - kérdezte a kapitány, nem leplezve helytelenítését.

- Igen sajnálatos félreértés - vágott közbe Chan hirtelen. - Immár teljesen elhárítva. Gyors jóvátétel megtörtént. Mr. Winterslip éppen ma éjszaka kihallgatta ezt a nőt...

- Úgy, igen? - Hallet haragosan fordult John Quincy felé. - Hát vajon ki vezeti tulajdonképpen ezt az ügyet?

- Nos - kezdte John Quincy feszengve -, a család úgy látta jónak...

- Ördögbe a családdal! - robbant ki Hallet. - Az ügy az én kezemben van...

- Bocsánat - szólt közbe Chan békítően. - Időpazarlás ennek feszegetése... Már bátorkodtam kellő rosszallást kifejezni.

- Nos, ön beszélt a nővel, azt mondja - folytatta Hallet. - Mit tudott meg tőle?

- Figyelmet kérek - vágott közbe Mrs. Compton. - Vissza kívánok vonni mindent, amit ennek a csillogó szemű fiúnak mondtam.

- Szóval hazudott neki, mi? - kérdezte Hallet.

- Miért ne? Mi joga volt engem kérdőre vonni? - A nő hangja hízelkedőre vált. - Egy profinak nem hazudtam volna.

- Persze, a világért sem - jegyezte meg Hallet. - Ha tudná, hogy mi a kedvezőbb számára. De én tudni akarom, mit mondott el ennek a műkedvelő detektívnek. A hazugságok néha jelentősek. Kezdje el, Mr. Winterslip.

John Quincy mélységesen bosszankodott. Mit jelentsen ez az egész zűrzavar, amelybe belesodródott? Kedve lett volna egyszerűen fölkelni és hideg meghajlással elhagyni a szobát. Valami azonban azt súgta neki belül, hogy így mégsem távozhat.

Teljes méltósággal elmondta, amit a nő mesélt neki. Winterslip a múlt éjszaka megjelent a lakásán, hogy végérvényesen elkérje tőle a melltűt. Arra az ígéretére, hogy másikat szerez helyette, a nő végre átadta. Winterslip magához vette, és fél tízkor eltávozott a nő lakásáról.

- Ekkor látta Winterslipet utoljára - fejezte be John Quincy előadását.

Hallet sötéten mosolygott.

- Így mesélte önnek. De hazudott. Ha önnek lett volna érzéke az ilyen dolgot a megfelelő emberekre bízni...

Odafordult az asszonyhoz:

- Hazudott, igaz?

- Egy tekintetben. Dan fél tízkor, vagy kevéssel később távozott lakásomból. De én vele mentem az ő házába. Ó, egészen tisztességes módon. Steve velünk jött.

- Ah, igen: Steve. - Hallet ránézett Mr. Leatherbeere, aki nem látszott éppen eszményi nőkísérőnek. - Nos, ifjú hölgy, térjünk vissza az elejére. Csak a tiszta igazságot.

- Úgy éljek - mondta Mrs. Compton, megsemmisítő mosollyal kísérletezve. - Önnek nem akarok hazudni, kapitány... jól tudja, hogy nem akarok. Tisztában vagyok azzal, hogy ön nagy ember itt, és...

- Mondja el a történetet - vágott közbe Hallet hidegen.

- Igenis. Dan betoppant hozzám egy kis beszélgetésre tegnap este, kilenc óra tájban, és ott találta Mr. Leatherbee-t. Dan féltékeny volt, halálosan féltékeny... hitemre mondom, nem tudom, miért. Én meg Steve egyszerűen pajtások vagyunk... igaz, Steve?

- Pajtások, ennyi az egész - mondta Steve.

- Elég az hozzá, Dan berontott, és nagy jelenetünk támadt. Igyekeztem megmagyarázni, hogy Steve továbbutazóban van Ausztráliába, mire Dan azon kíváncsiskodott, hogy mi tartja őt vissza útjában. Steve elmondott neki mindent, hogy hogyan vesztette el a pénzét bridzsjátékban a hajón, idejövet. „Fölszedi a sátorfáját, ha megfizetem az útiköltségét?” - kérdezte. Steve azt felelte, hogy olyan gyorsan, mint a kilőtt puskagolyó. Eddig jól mondtam, Steve?

- Minden szava igaz - helyeselte Mr. Leatherbee. - Úgy van, ahogyan ő mondja, kapitány. Winterslip fölajánlotta, hogy megadja, hogy kölcsönadja az útiköltségemet. Csak kölcsönről volt szó. És én beleegyeztem, hogy ma éjszaka elindulok a Niagara fedélzetén. Winterslip azt mondta, van egy kis készpénze a házában, és meghívott bennünket, Arlene-t meg engem, hogy menjünk vele...

- Amit mi meg is tettünk - mondta Arlene. - Dan fölnyitotta a Wertheim szekrénykéjét, és kivett belőle egy köteg bankjegyet. Háromezer dollárt számolt le. Ritkán lehetett őt ilyen kedvében látni, de mint már mondtam, átadta a pénzt Steve-nek. Ekkor Steve elkezdett kissé bakafántoskodni - igen, úgy volt, Steve -, és azt firtatta, mit kezdjen ő Ausztráliában. Azt mondta, nem ismer ott egy lelket sem, és egyszerűen éhen fog pusztulni. Dan először bosszankodott, de aztán elnevette magát, kitépte vendégkönyvéből ezt a lapot, és átadta Stevenek. „Keresse föl, és mondja el neki, hogy ön barátságban van velem! - mondta. - Talán álláshoz juttatja önt. A neve Gleason. Húsz esztendőn át utáltam, de ő nem tudott erről!”

- Sovány kis zsákmány volt ez nekem - magyarázta Leatherbee. - Átvettem a pénzt és Gleason címét, és el akartunk jönni. Winterslip azonban azt mondta, hogy beszélnivalója van Arlene-nel, így hát én egyedül jöttem el. Ez úgy tíz óra körül lehetett.

- Hova ment? - kérdezte Hallet.

- Visszamentem a szállóba, csomagolnom kellett.

- Vissza a szállóba? Tudná ezt igazolni is?

Leatherbee elgondolkozott.

- Nem tudom. A fiúnak emlékeznie kellett arra, hogy mikor mentem föl, bár nem jelentkeztem nála a kulcsomért, mert a kulcs velem volt. Mindegy, Winterslipet én nem láttam többé. Nyomban megtettem előkészületeimet, hogy fölszállok a Niagara fedélzetére, és mondhatom, önnek ugyancsak szerencséje volt...

- Ne törődjék ezzel! - Hallet a nőhöz fordult. - És mi történt azután, amikor Leatherbee elment?

- Nos, Dan újra a melltűről kezdett beszélni - mondta Mrs. Compton. - Engem elszomorított a dolog, soha nem szerettem a zsugoriságot. Mellesleg szólva, az idegeim is a végsőkig feszültek, az ilyen dolgokban én egészen különös vagyok, a civódás egészen kihoz a sodromból. Szeretem, ha körülöttem mindenki kellemes. Dan tovább makacskodott, erre én végül letéptem a melltűt, odadobtam neki, és a melltű valahova az asztal alá esett. Akkor azt mondta, hogy nagyon sajnálja a dolgot, és fölajánlotta, hogy kárpótol valami divatosabb ékszerrel. A legjobbal, amit pénzért csak kapni lehet, így mondta. Hamarosan megint jó barátok lettünk, akárcsak azelőtt, és én negyed tizenegy után elváltam tőle. Utolsókijelentése az volt, hogy ma délelőtt sorra járjuk az ékszerüzleteket. Kérdem önt, kapitány, ésszerű-e azt gondolni, hogy bármi közöm is lenne egy olyan embernek a meggyilkolásához, aki ilyen vásárlókedvében volt irántam?

Hallet nevetett.

- Így hát negyed tizenegykor elvált tőle. Egyedül ment haza?

- Egyedül. És amikor elváltam tőle, ép és egészséges volt, erre esküt tennék olyan magas halom bibliára, mint a Times épülete.

Hallet elgondolkozott.

- Nos, majd utánanézünk. Elmehetnek mind a ketten. E pillanatban nem tartóztatom önöket. De elvárom, hogy mind a ketten Honoluluban maradjanak mindaddig, amíg ez az ügy nem tisztázódik, és nem ajánlom, hogy bármivel is megpróbálkozzanak. Láthatták ma éjjel, milyen reményeik vannak a szökésre.

- Ó, ez rendben van. Nincs rá semmi okunk, igaz, Steve?

- Semmi a világon - helyeselte Steve. Élcelődő modora visszatért. - Ami engem illet, nekem Innocent a középső nevem, ez pedig ártatlanságot jelent.

- Jó éjt, uraim! - mondta Mrs. Compton, és mind a ketten eltávoztak.

Hallet szemügyre vette a melltűt.

- Csinos kis történet - jegyezte meg, rápillantva Chanra.

- Csinos és nagyszerű - vigyorgott Chan.

- Ha igaz. - Hallet a vállát vonogatta. - Nos, egyelőre hajlandó vagyok elhinni.

Odafordult John Quincyhez.

- Nos, Mr. Winterslip - mondta szigorú hangon -, szeretném magától értetődőnek tudni, hogy ha bármiféle bizonyíték jut is családja kezébe...

- Ó, ez rendben van - szakította félbe az ifjú. - Nyomban átadjuk. Éppen ma adtam át Channak azt az újságot, amelyet unokabátyám azon az estén olvasott, amikor levelet írt Roger Winterslipnek.

Chan elővette az újságot a zsebéből.

- Olyan lázas napom volt - magyarázta -, az újság egészen elhomályosult agyamban. Köszönet az emlékeztetésért.

Fölhívta főnöke figyelmét a megcsonkított sarokra.

- Nézzen utána - mondta Hallet.

- Még lefekvés előtt - ígérte Chan. - Mr. Winterslip, mi egyfelé megyünk. Megtisztelő társasága szerény járművemben rendkívül örvendetes lenne.

Amikor a kocsiban voltak, az elhagyatott utcán, a kínai újra beszélni kezdett.

- A vendégkönyvből kitépett lap, a padlón csöndesen fekvő melltű. Mind a kettőt követtük, egészen az elmozdíthatatlan kőfalig. Átugrunk rajta, más utat keresve.

- Ön tehát azt hiszi, hogy azok ketten igazat mondtak az előbb? - kérdezte John Quincy.

- Ami azt illeti, nincs megjegyzésem - felelte Chan.

- Mi van a pszichikai erőkkel? - kíváncsiskodott John Quincy.

Chan mosolygott.

- Pszichikai erők kissé álmosak jelenleg - vallotta meg. - Szükség lenne kis ébresztőre.

- Nincs szüksége arra, hogy engem kivigyen Waikikibe - mondta John Quincy. - Tegyen le a King Streeten, a villamos kivisz.

- Alázatos indítvány - felelte Chan. - Megkérdezem, nem volna-e lehetséges, hogy ön elkísérne az újság kiadóhivatalába, ahol azután elválnának útjaink?

John Quincy megnézte az óráját. Tizenegy óra múlt tíz perccel.

- Szívesen, Charlie - mondta.

Chan sugárzott az örömtől.

- Rendkívül megtisztel barátságos viselkedése - jegyezte meg.

Szerencséjük volt, mert az esti lap épületét még nyitva találták. Az egyik szobában egy idősebb úr, akinek zöld ellenző volt a szeme fölött, kalapált egy írógépen.

- Hello, Charlie! - mondta barátságosan.

- Hello, Pete! Mr. Winterslip Bostonból, van szerencsém bemutatni Pete Mayberryt. Hosszú évek óta járja már a partot, fölkutatván minden újdonságot, amelyet rejteget.

Az idős férfi fölállt, levette szemellenzőjét, és barátságosan hunyorgatott. Láthatóan érdekelte egy Winterslippel való találkozása.

- Egy bizonyos számot keresünk - folytatta Chan -, június tizenhatodikak, idei évből. Ha nincs ellenére.

Mayberry nevetett.

- Keresse elő, Charlie. Tudja, merre vannak a kötetek.

Charlie meghajolt és eltűnt. Nemsokára visszatért, kezében egy újsággal.

- Rendkívüli hála érte - mondta Mayberrynek. - Az ön figyelmessége határtalan...

- Dolgozik valamin? - kérdezte Mayberry fürkészően.

Chan a fejét rázta.

- Jelenleg szólva nem. Mozdulataink egyelőre legfeketébb titokzat felhőjébe burkolandók.

- Helyes - mondta a riporter -, de majd ha eljön a felhő eloszlatásának ideje, ne feledkezzék meg rólam.

- Lehetetlenség - tiltakozott Chan. - Jó éjt!

Otthagyták Mayberryt, aki újra írógépe fölé görnyedt, és Chan indítványára az Ali American étterembe mentek, ahol a kínai két csészével rendelt „abból a kimondhatatlan feketekávéból”. Amíg a feketekávéra vártak, Chan kiteregette az asztalon a maga újságját, és rátette a tépett sarkú példányt.

- Íme, a hiányzó töredék - magyarázta. Egy ideig elgondolkozva tanulmányozta, aztán a fejét csóválta. - Nem lelek semmi meglepőt - mondta. Átnyújtotta az újságot John Quincynek. - Talán ha méltóztatná megtekinteni...

John Quincy böngészni kezdte az újságot. Egyik oldalán egy japán árus hirdetését olvasta. Megfordította az újságlapot. A másik oldalon hajózási hírek voltak. John gondosan olvasta valamennyit. Híradások voltak a hajók indulásáról és érkezéséről. Öt utas számára van még hely Ázsia felé a Shinyo Marun, amely szerdán indul. A Wilhelmina hatszáznegyven mérföldnyire van Makupuu Pointtól. A Mary Jane nevű vitorlás...

John Quincy hirtelen megfeszült, és visszafojtotta a lélegzetét. Egy vékony betűs részlet keltette fel a figyelmét. Így hangzott:

A Sonoma jövő szombaton erezik meg Ausztráliából. Utasai közt vannak: Mr. és Mrs. Thomas Macan Brade, Calcuttából...

John Quincy rámeredt az Ali American étterem mosatlan ablakára. Emlékezete ott kószált a President Tyler fedélzetén, ahol egy sovány öreg misszionárius beszélt egy sugárzó reggelről, amely Apiang szigetén volt, és egy sírról, amelyet egy pálmafa alatt ástak meg. „Mr. és Mrs. Thomas Macan Brade, Calcuttából.” John ismét hallotta a misszionárius éles hangját: „Durva vadember volt, kalóz és kalandor. Tom Brade, a rigóvadász.”

De hiszen Tom Brade-et eltemették egy hosszú fenyőfa ládában, Apiang szigetén. Az ő útja még a Csendes-óceán nagy keresztútján sem igen keresztezhette újra Dan Winterslip útját.

A pincér meghozta a feketekávét. Chan nem szólt semmit, csak figyelte John Quincyt. Aztán megszólalt:

- Nyilván sok mondanivalója van számomra.

John Quincy hirtelen körülnézett. Meg is feledkezett Chan jelenlétéről.

Nagy dilemmában volt. Vajon föl kell-e fednie itt, ebben a messze városban, ennek a piszkos étteremnek az asztalánál, egy kínai előtt a Winterslip nevének ezt a régi foltját? Mit szólna ehhez Minerva nénje?

Nos, Minerva kevéssel ezelőtt kijelentette, hogy neki nincs többé titka a rendőrség előtt. Igen ám, de a családi büszkeség...

John Quincy tekintete a japán pincérre esett. Hogy is van ez a „Mikádó”-ban? „Ám a családi büszkeséget meg kell tagadni, le kell gyűrni, sutba kell dobni...”

Az ifjú mosolygott:

- Igen, Charlie, sok mondanivalóm van az ön számára. - És az Ali American étterem „kimondhatatlan feketekávé”-ja mellett elmondta a detektívnek azt a történetet, amelyet neki Frank Upton nagytiszteletű úr mondott el a President Tyler fedélzetén.

Chan sugárzott.

- Nos - kiáltotta -, hát most valami fontos dolognak értünk közelébe! Brade, a rigóvadász, a Maid of Shiloh gazdája, amely hajón Mr. Dan Winterslip elsőtiszt...

- De hiszen Brade holttestét elföldelték Apiang szigetén - vetette ellen John Quincy.

- Igen. És ki látta a holttestet? Bocsánat kérdésemért. Hiszen lepecsételt láda volt az!

Channak csakúgy táncolt a szeme.

- Méltóztassék mindenre visszagondolni. Az az ohiafa pénzesláda. A három betű rajta: T. M. B. Még rejtelmes a dolog, de már mozgunk, már haladunk!

- Gondolom, hogy igen - hagyta helyben John Quincy.

- Foglaljuk csak össze az egészet - folytatta Chan. - Dan Winterslip nyugodalmasan pihen a lanain, békésen olvasgat. Ez a híradás egyszerre fölriasztja. Fölugrik, járkálni kezd, rohan a rakpartra, föladni egy levelet, levélben azt kéri, temessék az ohiafa pénzesládát mélyen a Csendes-óceánba... Miért?

Kutatni kezdett a zsebében, és előhúzott egy papírlapot, nyilván a hajók érkezésének lajstromát.

- Szombaton Sonoma éppen csak hogy megállt itteni kikötőben. Utasok közt - igen, igen -  Thomas Macan Brade és tisztelt neje, Calcuttából. Be van írva, hogy hosszabb tartózkodásra érkeztek, nem távoztak Sonoma távozásával. Hétfőre virradó éjszaka Mr. Winterslipet gyalázatosan meggyilkolták.

- Amiből az következik, hogy Mr. Brade lakhelyének megállapítása igen fontos - mondta John Quincy.

- Föltétlenül igaz. De sietség nem szüséges. Hajó nem indul mostanáig. Lefekvés előtt átkutatom a városbeli szállókat, holnap pedig Waikikit. Ön pedig menjen haza.

A TIZENKILENCES SZÁMÚ SZOBA

Másnap John Quincy későn ébredt. Megreggelizett, aztán kiment a lanaira. Barbara ott állt, a tengerpartot szemlélve. Egészen új Barbara volt. Nem a régi eleven, vidám teremtés. Sápadt lány, könny a szemében.

- Kedves, jó lány - kezdte -, mit mondjak önnek?

- Elmondott nekem mindent szótlanul is - felelte Barbara. - Látja, John Quincy, ez az én tengerpartom. Ötéves koromban már kiúsztam oda az első stégre. És ő... ő olyan büszke volt rám.

- Kedves hely ez, Barbara.

- Tudtam, hogy így fog gondolkozni. Valamelyik nap majd együtt úszunk ki a szirthez, és én majd megtanítom, hogyan kell lovagolni a hullámdeszkán. Azt akarom, hogy itt-tartózkodása boldog legyen.

John Quincy a fejét rázta.

- Nem lehetek én itt boldog, ön miatt. De ugyancsak ön miatt nagyon örülök, hogy eljöttem ide.

Barbara megszorította az ifjú kezét.

- Kimegyek üldögélni a partra. Velem jön?

A bambuszfüggöny szétvált, és Minerva kisasszony csatlakozott hozzájuk.

- Nos, John Quincy - mondta éles hangon -, ez aztán szép korai fölkelés volt! Ha el akarsz engem rabolni ebből a lótuszevő világból, mindenekelőtt neked magadnak kell immunissá válnod.

John Quincy mosolygott.

- Kezdek akklimatizálódni - magyarázta. - Megyek rögtön, Barbara - tette hozzá, és kinyitotta előtte az ajtót.

- Vártalak - kezdte Minerva kisasszony, amikor a lány kiment - egészen fél tizenkettőig. Előző éjszaka édeskeveset aludtam, így hát nem virraszthattam tovább. Nem titkolom, nagyon kíváncsi vagyok arra, hogy mi történt a rendőrségen.

John Quincy megismételte Minerva nénje előtt azt, amit Mrs. Compton és Leatherbee a rendőrségen előadott.

- Egy csinos nő minden jótét keresztény lelket el tud bolondítani.

- Lehet - engedte meg John Quincy. - De várjunk csak egy pillanatot. Később én és Chan az újság nyomán meglepő fölfedezésre jutottunk.

- Éspedig? - kérdezte Minerva sugárzó arccal.

- Nos - mondta John Quincy -, mindenekelőtt: találkoztam egy misszionáriussal a hajón.

Elmondta nagytiszteletű Frank Upton elbeszélését arról az apiangi reggelről, és hozzátette a történethez, hogy egy Thomas Macan Brade nevű férfi jelenleg Honoluluban van.

Minerva kisasszony elgondolkozott.

- Így hát Dan rigóvadász volt - jegyezte meg végül. - Csinos história! Pedig olyan kellemes ember volt. De hát... én már jókor megtanultam azt a leckét, hogy mennél derűsebb a mosoly, annál sötétebb a múlt. Az egész nagyon izgalmas olvasmány lenne a bostoni újságokban, John Quincy.

Haku azzal a hírrel jött, hogy John Quincyt felefonhoz kérik. Az ifjún lázas sietség mutatkozott, amikor visszatért.

- Charlie volt - újságolta nagynénjének. - A munka nagyban halad. Kinyomozták Mr. és Mrs. Brade-et a Szirt és Pálma szállóban, és negyed órán belül ott kell találkoznom Charlie-val.

- A Szirt és Pálma... - ismételte Minerva kisasszony. - Látod, megint csak vissza kell térnünk Eganre. Teljes Browning-sorozatot tennék egy modern novella ellenében, hogy ő követte el.

- Elvesztené Browning-sorozatát, és aztán mi lenne önnel könyvek nélkül? - nevetett John Quincy. - Ön nem ilyen naiv.

Arca elkomolyodott.

- Mellesleg, lesz szíves megmondani Barbarának, hogy mindezek után nem csatlakozom hozzá.

Minerva kisasszony bólintott.

- Menj csak - mondta. - Irigyellek. Életemben először sajnálom, hogy nem születtem férfinak.

John Quincy a part felől közelítette meg a Szirt és Pálma szállót. A part látványa derűs, nyugodt volt. Egy-két lusta turista bágyadozott a homokban - néhány szorgalmasabb pedig képes levelezőlapokat festegetett ott, ahol a hullámverés kezdődött.

Chan még nem érkezett meg a szállóba, és az írnok azt jelentette John Quincynek, hogy Carlota kisasszony bement a városba. Nyilván azért, hogy az édesapjával beszélhessen. John Quincy abban reménykedett, hogy a csekk fölmutatására elengedik Egant. Úgy látta, hogy a derék férfit meglehetősen mondvacsinált ürüggyel tartották fogva. Leült a lanain. Tizenöt-húsz perc telhetett el. John Quincy hangokat hallott a kert felől. Látta, hogy Hallet és Chan közeledik. Elébük ment a főbejáratig.

- Ragyogó reggel - mondta Chan. - Szép nap, elindulni új ösvényen, amely fontos fölfedezésre vezet.

John Quincy odakísérte őket a japán szobapincérhez, aki barátságtalanul fogadta mind a hármukat. Még nem felejtette el az előző nap eseményeit. Úgy kellett kivenni belőle egy-két adatot szavanként. Igen, Mr. és Mrs. Barde itt szállt meg. Múlt szombaton érkeztek, a Sanoma nevű hajón. Mr. Brade nincs odafönn e pillanatban. Mrs. Brade a parton van, és csinos képeket fest.

- Jó - mondta Hallet. - Mielőtt kikérdezhetném őket, körülnézek a szobájukban. Vigyen oda bennünket.

A japán tétovázott. Végül, sértett méltóság kifejezésével arcán, végigvezette őket a hosszú folyosón is kinyitotta a tizenkilences számú ajtót, jobb oldalt a legutolsó szobáét. Hallet belépett és az ablakhoz ment.

- Várjon csak egy percet - mondta a szobapincérnek. Rámutatott az idősebb hölgyre, aki a parton festegetett. - Az ott Mrs. Brade?

- Igen - felelte a japán.

- Rendben van, elmehet.

A szobapincér kiment.

- Mr. Winterslip, arra kérem, üljön ide az ablakhoz, és tartsa szemmel azt a hölgyet. Ha elindul errefelé, közölje velem.

Kutatva nézett körül a szegényesen bútorozott hálószobában.

- Nos, Mr. Brade, vajon hát van-e valamije?

Hallet és Chan régi szakértői voltak ennek a mesterségnek, gyorsan és alaposan átkutatták Brade bőröndjét, de nem találtak benne semmi jelentőset. A kapitány a kisebb útitáskára fordította figyelmét, és a gyönyör minden jelével szedett ki belőle egy levélköteget, amelyet az asztalra tett, hogy sietve átfussa. John Quincy föl volt háborodva. Más emberek levelezését elolvasni, ez már mégiscsak illetlen dolog volt az ő szemében.

De Hallet mégis elkövette ezt az illetlenséget. Egyszer csak megszólalt.

- Úgy látszik, a brit polgári szervezetnél működött Calcuttában, de aztán kilépett - mondta Chan felé fordulva. - Itt van egy levél londoni főnökétől. Brade harminchat esztendei szolgálatával kapcsolatos, és azt mondja, hogy sajnálattal válik meg tőle.

Hallet elővett egy másik levelet. Arca fölragyogott, amint olvasta.

- Ez már valami!

Átnyújtotta a géppel írott levelet a kínainak, aki elolvasta. Neki is fölragyogott az arca.

- Rendkívül érdekes! - mondta, és továbbadta John Quincynek.

John habozott. Egyes szokásokat nehéz levetkőzni. De ha egyszer a többiek már úgyis elolvasták, neki sem lehetnek aggályai. A levél hónapokkal azelőtt kelt, Barde-hez volt címezve Calcuttába.

Kedves uram,

e hó 6-ról kelt kérdésére válaszolva, közlöm önnel, hogy Mr. Daniel Winterslip él, és városunkban lakik.

Címe: 3947 Kalia Road, Waikiki, Honolulu, T. H.

A levelet a honolului angol konzul írta alá. John Quincy visszaadta a levelet Halletnek, aki zsebébe csúsztatta. Abban a pillanatban Chan, aki az egyik nagyobb útitáskában kutatott, a megelégedés indulatszavát hallatta.

- Mi az, Charlie? - kérdezte Hallet.

A kínai apró bádogdobozt tett főnöke elé az asztalra, és levette a födelét. Tele volt cigarettával.

- Corsican márka! - jelentette örvendezve.

- Helyes - mondha Hallet. - Kezd úgy festeni a dolog, hogy Mr. Thomas Macan Brade némely magyarázatokkal tartozik.

Tovább kutattak, John Quincy pedig szótlanul ült az ablaknál. Egyszer csak Carlota Egan jelent meg odakünn. Csöndesen egy székhez ment a lanain, és leült. Egy percig a hullámtörőkre bámult, aztán elkezdett sírni.

John Quincy kényelmetlen érzéssel elfordult. Úgy rémlett neki, hogy ebben az úgynevezett paradicsomban a szomorúság nagyon is gyakori. A lányok, akiket ismer, mind sűrűn könnyeznek, éspedig nem ok nélkül.

- Megbocsátanak... - mondta.

Hallet és Chan buzgón tovább kutatott, nem felelt egyikük sem, és John Quincy kiugrott az ablakon át a lanaira. A lány föltekintett, amint John feléje közeledett.

- Ó - mondta -, azt hittem, egyedül vagyok.

- Talán szeretett volna egyedül lenni - felelte az ifjú. - De talán segítene önön kissé, ha elmondaná, hogy mi történt. Beszélt édesapjával arról a csekkről?

A lány bólintott.

- Igen, megmutattam neki. És mit gondol, mit tett erre atyus? Kikapta a kezemből, és száz darabra tépte. A foszlányokat aztán odaadta, hogy dobjam el őket. És azt mondta, hogy ne beszéljenek róta egyetlen léleknek sem.

- Nem értem - mondta John Quincy, homlokát ráncolva.

- Én sem. Egyszerűen dühbe gurult, nem is lehetett ráismerni. És amikor elmondtam neki, hogy ön is tud a csekkről, megint dühbe gurult.

- De énrám számíthat. Én nem fogok beszélni róla senkinek.

- Tudom. De atyus nem volt olyan bizonyos ön felől, mint... mint én vagyok. Szegény atyus... rettenetes napjai vannak. Azok ott benn nem hagyják nyugton egy percre sem... folyton előrángatják... mindenáron beszéltetni akarják. De nincs a világnak az a rendőrje, aki megszólaltassa... Ó, szegény öreg atyus!

Újra sírni kezdett, és John Quincy ugyanazt érezte iránta, amit Barbara iránt. Szerette volna vállára tenni a kezét, tisztán vigasztalásból és bátorításból. De sajnos Carlota Egan nem volt Winterslip-sarj.

- Ugyan, ugyan - mondta -, ez nem segít semmit sem.

A lány könnyein keresztül ránézett.

- Nem? Én... én nem tudom. Mintha segítene egy kicsit. De... - itt fölszárította könnyeit - most igazán nincs időm még erre sem. Be kell mennem, intézkedni a villásreggeliről.

Fölkelt, és John Quincy végigment vele az erkélyen.

- Én nem bánkódnék az ön helyében - mondta. - A rendőrség teljesen új nyomra bukkant ma reggel.

- Igazán? - kérdezte a leány kíváncsian.

- Igen. Van itt az önök szállójában valami Mr. Brade. Azt hiszem, ismeri.

Carlota a fejét rázta.

- Nem, nem ismerem.

- Ugyan! Hiszen a vendégük.

- Csak volt. De már nincs itt.

- Várjon csak egy percet! - John Quincy rátette kezét a leány karjára, és mind a ketten megálltak. - Ez érdekes. Brade elment, azt mondja?

- Igen. A szobapincértől hallottam, hogy Mr. és Mrs. Brade a múlt szombaton érkezett meg. De kedden korán reggel, mielőtt az én hajóm megérkezett volna, Mr. Brade eltűnt, és azóta nem is volt itt.

- Ez a Mr. Brade egyre furcsább - mondta John Quincy. - Hallet és Chan a szobájában van most. Meglehetősen érdekes dolgokat találtak. Legjobban tenné, ha bemenne, és elmondaná Halletnek azt, amit mondott.

Beléptek a folyosóra egy oldalajtón át. Abban a pillanatban egy karcsú hawaii fiú lépett be a nagy főajtón. A viselkedésében volt valami, ami magára vonta John Quincy figyelmét, és John megállt. Carlota Egan továbbment a folyosón a tizenkilences szoba felé, de John Quincy a folyosón maradt.

A hawaii fiú meglehetős bizalmatlanul közeledett a szobapincér felé.

- Megbocsásson, kérem - mondta. - Mr. Brade-et keresem. Mr. Thomas Brade-et.

- Mr. Brade nincs itt - felelte a japán.

- Akkor várok, amíg visszajön.

A szobafőnök fölhúzta a szemöldökét.

- Nem jó. Mr. Brade nincs Honoluluban.

- Nincs Honoluluban?

A hawaii fiút meglepte ez a válasz.

- Mrs. Brade odakünn van a parton - folytatta a japán.

- Ó, akkor Mr. Brade visszatér - mondta a fiú, nyilvánvaló megkönnyebbedéssel. - Majd visszajövök.

Megfordult, és sietve távozott.

A két rendőr és a lány belépett a folyosóról.

- Nos, Mr. Winterslip - mondta Hallet -, a madár elröpült.

- Úgy hallom én is - felelte John Quincy.

- De majd megtaláljuk - folytatta Hallet. - Jókora hálót fogok kifeszíteni a szigetek fölé. Mindenekelőtt beszélni szeretnék a feleségével.

Odafordult Carlota Eganhez.

- Hívja be ide! - parancsolta.

A lány ránézett.

- Legyen szíves - tette hozzá Hallet.

Carlota a szobapincér felé indult, aki éppen kijött az ajtón.

- Most jut eszembe - jegyezte meg John Quincy -, valaki éppen most kereste Brade-et.

- Miféle ember? - érdeklődött Hallét.

- Egy fiatal hawaii, lehet úgy húszéves. Magas, karcsú. Az ajtóból még láthatja.

Hallet elsietett, és kipillantott a kertbe.

- Hm - mondta. - Ismerem. Nem mondta, hogy visszajön?

- De igen.

Hallet elgondolkozott.

- Másra gondoltam - jelentette ki aztán. - Nem kérdezem ki mégsem Mrs. Brade-et. Egyelőre nem kell tudnia, hogy keressük az urát. Remélem, ehhez fogja tartani magát a pincérrel együtt - mondta a lánynak. - Úgy hagytunk mindent a tizenkilencesben, ahogyan találtuk - folytatta.

- Kivéve azt a levelet és a cigarettákat, amelyeket Mrs. Brade aligha fog keresni, minden rendben van. Most pedig, Miss Egan, mi hárman bemegyünk az ön apjának irodájába. Az ajtót nyitva hagyjuk. Ha Mrs. Brade bejön, kérdezze ki őt férje távollétéről. Vegyen ki belőle mindent, amit lehet. Majd én fülelek.

- Értem - mondta a lány.

Hallet, Chan és John Quincy bement Jim Egan irodájába.

- Semmi egyebet nem talált a szobában? - kérdezte John a kínait.

Chan a fejét rázta.

- Végzet így is mosolygós kedvében. Amint van, bőséges.

- Pszt! - figyelmeztette őket Hallet.

- Mrs. Brade, egy fiatalember éppen most érdeklődött férje iránt.

Carlota hangja volt.

- Csakugyan?

A kiejtés félreérthetetlenül angolos volt.

- Azt akarta tudni, hol találhatná meg. Nem tudtuk útbaigazítani. Talán eltávozott a városból?

- Igen, azt hiszem.

- Nem tudná megmondani, mikor tér vissza?

- Igazán nem tudom. A posta megérkezett?

- Még nem. Egy órára várjuk.

- Köszönöm.

Hallet odaszólt John Quincynek:

- Menjen az ajtóhoz.

- A szobájába ment - jelentette az ifjú.

Mindhárman előjöttek Egan irodájából.

- Ó, kapitány - mondta a lány -, attól tartok, nem sokat tudtam kivenni belőle.

- Minden rendben van - felelte Hallet. - Nem is gondoltam többre.

A szobapincér megint az asztala mögött volt. Hallet odafordult hozzá:

- Azt hallom, valaki kereste az imént Mr. Brade-et.

- Igen - felelte a japán. - Dick Kaohla.

- Azelőtt is volt már Brade-nél?

- Igen. Vasárnap este. Mr. Brade hosszasan beszélgetett vele a parton.

Hallet komoran bólintott.

- Menjünk, Charlie - mondta. - Egyelőre elvégeztük itt a dolgunkat. Akárhol legyen is Brade, meg kell találnunk.

John Quincy előrelépett.

- Bocsásson meg, kapitány - jegyezte meg -, de ha nem veszi rossz néven, ki az a Dick Kaohla?

Hallet tétovázott.

- Kaohla apja... már meghalt... afféle bizalmas szolgája volt Dan Winterslipnek. A fiú nem éppen elsőrendű. És... igen... unokája annak az öregasszonynak, aki odaát szolgál önöknél. Kamaikui, ugye, úgy hívják?

KAOHLA CSOMAGJA

Hallet megtartotta szavát: végigsöpörtetett a szigeteken Brade után. De Brade nem volt sehol. Hajók vesztegeltek a keresztúton, és újra útnak indultak, de Thomas Macan Brade neve nem szerepelt egyiknek az utaslistáján sem. Hallet a leglehetetlenebb helyeket is végignyomozta Brade után, de nem végeztek semmit.

John Quincy lomhán úszott az elúszó napokkal. Pénteken kora délután is Minerva kisasszony a lanain találta, amint egy könyvet olvasott. Volt az ifjú magatartásában valami nemtörődömség, ami bántotta. Minerva mindig a cselekvés híve volt, és ebből nem engedett Hawaiiban sem.

- Beszéltél mostanában Mr. Channal? - kérdezte.

- Ma reggel. Mindent elkövetnek, hogy ráakadjanak Brade-re.

- Hm - mondta Minerva kisasszony. - Nem sokat ér a munkájuk. Jobb szeretném bostoni detektívek kezében látni az ügyet.

- Ó, csak engedjünk időt nekik! - felelte John Quincy ásítva.

- Volt már három egész napjuk - csapott rá Minerva kisasszony élesen. - Elég idő lett volna. Brade nem távozott el erről a szigetről, annyi bizonyos. És ha meggondolod, hogy ezt a szigetet két óra alatt beroboghatod motorral, hat óra alatt pedig körülnyargalhatod, akkor be kell látnod, hogy Mr. Hallet nem valami tündöklő detektív. Úgy látszik, nekem kell majd megoldanom ezt az egész ügyet.

John Quincy fölnevetett.

- Az ám, az meglehet.

- Én adtam nekik a két legjobb nyomot. Ha ők is úgy nyitva tartanák a szemüket, mint én...

- Charlie-nek nyitva van a szeme - tiltakozott John Quincy.

- Gondolod? Én nagyon is álmosnak látom az ő szemét.

Barbara jelent meg a lanain, autózáshoz öltözve. Tekintete valamivel derűsebb volt, arcán némi pír jelentkezett már.

- Mit olvas, John? - kérdezte.

John elé tartotta a könyvet.

- „Az aranykapu városa” - mondta.

- Igazán? Ha érdekli, én úgy tudom, atyusnak egész könyvtára van San Franciscóról szóló könyvekből. Emlékszem, volt köztük egy történet a tőzsdéről is. Szerette volna, ha végigolvastam volna, de nem bírtam.

- Pedig kár, hogy elmulasztotta - világosította föl John Quincy. - Én ma reggel fejeztem be. Amióta itt vagyok, még öt másik könyvet is elolvastam San Franciscóról.

Nagynénje rámeredt.

- Hát ez mit jelentsen? - kérdezte.

- Nos... - John Quincy tétovázott. - Hát... valahogyan kedvet kaptam arra a városra. Nem tudom... de néha azt gondolom, hogy ott kellene élnem.

Minerva kisasszony sötéten mosolygott.

- És azzal küldtek ide, hogy engem vigyél vissza Bostonba - jegyezte meg.

- Boston rendben van - felelte John Quincy sietve. - Főhadiszállásuk a Winterslipeknek... de soha sem tudott olyan erős lenni, hogy egyikmásik Winterslip ott ne tudta volna hagyni. Hiszen tudod, amikor a San Franciscó-i kikötőbe értem, furcsa érzés fogott el.

John Quincy elmondta a különös történetet, aztán úgy folytatta:

- És mennél többet láttam abból a városból, annál jobban megkedveltem. Valami olyan csillogás-ragyogás van ott a levegőben, és az emberek ott tudják, hogyan lehet teljes életet élni.

Barbara helyeslően mosolygott.

- Ne is tágítson ettől az ösztönétől - tanácsolta a lány.

- Nem is. Mindez azonban arra emlékeztet... igen, leveleket kell írnom.

Fölkelt, és kiment a lanairól.

- Csakugyan dezertálni akar Bostonból? - kérdezte Barbara.

Minerva kisasszony a fejét rázta.

- Pillanatnyi hóbort az egész - magyarázta. - De örülök, hogy átesik rajta. A jövőben inkább ember lesz. De hogy elhagyná Bostont! John Quincy! Mintha csak azt mondaná valaki, hogy a Bunker Hillen álló szobor kivándorol Angliába.

Azonban John Quincyt odafönn a szobájában semmiképpen sem akarta elhagyni a „hóbort”-ja. Azt a levelet, amelyet Agatha Parkernek akart írni, még mindig nem fejezte be. Most újult lelkesedéssel fogott kitűzött feladatának. San Francisco volt a témája, és ez egyszer egészen jól ment neki az írás. Olyan szavakkal írta le a várost, hogy csak úgy áradt belőlük az élet. John Quincy - éppen csak hirtelen sugallatból - azon kezdett gondolkozni, hogy volna-e kedve Agatha Parkernek San Franciscóban élni.

Harry Jennison a családhoz volt hivatalos ebédre Waikikibe. A lanain feketekávéztak. Jennison fölkelt, és megállt Barbara széke mellett.

- Valamit el kell mondanunk önöknek - jelentette be. Ránézett a lányra. - Igaz, kedvesem?

A lány bólintott.

- Unokahúguk meg én - az ügyvéd a két bostoni felé fordult - már hosszú ideje kedveljük egymást. Egy vagy két hét múlva teljes csöndben egybekelünk...

- Ó, Harry, nem egy hét múlva - mondta Barbara.

- Jó. Ahogy kívánja. De minél előbb.

- Minél előbb - ismételte Barbara.

- És elhagyjuk Honolulut egy időre - folytatta Jennison. - Természetes, hiszen Barbara úgy érzi, hogy most nem maradhat itt, ilyen emlékekkel, ezt megértik önök mind a ketten. Fölhatalmazott engem, hogy ezt a házat megvételre kínáljam...

- De Harry - tiltakozott Barbara -, olyan szeretetlennek tüntet föl vendégeim előtt. Azt mondja nekik, hogy a ház eladó, és én távozni készülök...

- Ugyan, kedvesem - mondta Minerva kisasszony -, John Quincyvel nagyon is megértünk téged. Nekem egészen rokonszenves a szándékod.

Minerva kisasszony lehajolt, és megcsókolta a lányt.

- Ha édesanyád élne - mondta -, nem kívánhatna őszintébben boldogságot neked, mint én.

Barbara ösztönösen fölállt, és kezét az idős hölgy vállára tette. John Quincy megrázta Jennison kezét.

- Ön nagyon szerencsés.

- Tudom - felelte Jennison.

A fiatalember Barbarához ment.

- Minden, minden jót kívánok - mondta.

Barbara biccentett, de nem válaszolt. John Quincy látta, hogy könnyek gyűlnek a szemébe.

John Quincy magukra hagyta a jegyeseket, és gondolataiba mélyedt. Eltelt néhány perc. Azon kapta magát, hogy lassan a Szirt és Pálma felé sétál. Csevegni Carlota Egannel? De miért akart beszélni ezzel a lánnyal, aki annyira különbözött minden más lányismerősétől?

Carlota Egan az íróasztalnál ült a Szirt és Pálma elhagyatott folyosóján. Homlokát aggodalmasan ráncolta.

- Éppen a legjobb pillanatban érkezik! - kiáltotta a lány, és elmosolyodott. - Rettenetes harcom volt.

- A számtannal? - kérdezte John Quincy.

- Összetett műveletek. A Brade pár számláját kell összeállítanom.

John Quincy mellé állt.

- Engedje meg, hogy segítségére legyek.

- Olyan félelmetesen bonyodalmas!

A lány fölnézett rá. Jonh Quincy szerette volna, ha a tengerparton végezhette volna el az összeadásait.

- Mr. Brade kedd reggel óta távol van - folytatta a lány -, és három napnál hosszabb távollét esetén nem kell fizetni. Ez tehát nem számít. Lehet, hogy ön ki tudja számítani, de én nem.

- Csak számolja fel ezt is - biztatta John Quincy.

- Megtenném, mert ez sokkal egyszerűbbé tenné a dolgot. De atyus nem engedi.

John Quincy fölvett egy ceruzát.

- Milyen összeget fizetnek egy napra? - kérdezte.

A lány megmondta, és John Quincy számolni kezdett.

Valaki belépett a Szirt és Pálma főbejáratán. John Quincy föltekintett, és a hawaii fiút, Dick Kaohlát pillantotta meg. Jókora holmit cipelt, újságpapírba göngyölítve.

- Mr. Brade itt van már? - kérdezte a fiú.

Carlota Egan a fejét rázta.

- Nem, még nem tért vissza.

- Megvárom - mondta a fiú.

- De nem tudjuk, hol van, vagy hogy mikor tér vissza - ellenkezett a lány.

- Itt lesz nemsokára - felelte a fiú. - Megvárom a lanain.

Kiment az oldalajtón, és magával vitte esetlen csomagját. John Quincy és a lány egymásra bámult.

- Mozgunk, haladunk! - idézte John Quincy a kínai detektívet fojtott hangon. - Brade nemsokára itt lesz. Nem lenne olyan kedves, kinézni a lanaira, és megmondani nekem, hol van Kaohla most?

A lány kisietett. Néhány pillanat múlva visszatért.

- Leült egy székbe a lanai végén.

- Hallótávolságon kívül?

- Igen. Telefonálni akar...

De John Quincy már benn is volt a fülkében. Charlie Chan hangja szólalt meg a hallgatóból:

- Legmelegebb gratulációm. Elsőrendű detektív. Ha autóm nem hagy cserben, azonnal közvetlen érintkezésbe lépek önnel.

John Quincy mosolyogva tért vissza az íróasztal mellé.

- Charlie röpül hozzánk Fordján. Kezd úgy festeni a dolog, hogy végre jutunk már valamire. De térjünk vissza a számlára. Mrs. Brade élelmezése és szobája tizenhat dollár. Mr. Brade számlája - egyheti élelmezés és szoba, levonva négynapi élelmet - kilenc dollár és hatvankét cent.

- Hogyan köszönjem meg ezt önnek? - mondta a lány.

- Úgy, hogy megint beszél nekem a tengerparton gyermekkoráról.

A lány arcán árnyék suhant át.

- Ó, de sajnálom - mondta John. - Most elszomorítottam.

- Nem, nem. Hiszen nem is tudna - rázta fejét Carlota. - Soha nem voltam még... ilyen boldog. Mindig volt bennem egy „ha nem volna”, amint mondtam önnek. Azt hiszem, azon a reggelen, ott a révhajón, akkor voltam legközelebb a teljes boldogsághoz. Mintha egy pillanatra kimenekültem volna az életből.

- Emlékszem, milyen jót nevetett a kalapomon.

- Ó, én azt hittem, már rég elfelejtette.

- Semmiség. Nagyon örülök, hogy olyan jól meg tudta nevettetni.

Carlota nagy szeme a jövendőbe révedt, és John Quincy megsajnálta a lányt. Ismert más, hasonló lányokat is, akik szerették apjukat, nagy reményeket fűztek hozzá, aztán látták, hogyan merül szomorú öregségbe. A lány finom, napbarnította keze az asztalon volt, John Quincy rátette az övét.

- Ne szomorkodjék - mondta. - Olyan csodálatos az éjszaka.

Mrs. Brade lassú léptekkel jött a lanairól a folyosóra. Az íróasztalnál megállt.

- Nem érkezett üzenet? - kérdezte.

- Nem, Mrs. Brade - felelte a lány. Átnyújtott a hölgynek egy papírszeletet. - Tessék, a számla.

- Ah, igen. Majd Mr. Brade elintézi, ha visszajön.

- Nemsokára visszajön?

- Nem tudom pontosan megmondani.

A brit hölgy a tizenkilences szobához vezető átjáró felé indult.

- Csupa információ, mint mindig - mosolygott John Quincy. - Ah, itt van Charlie.

Chan fürgén odament hozzájuk. Mögötte egy rendőr, szintén polgári ruhában.

- Gépkocsi pompásan dolgozott - jelentett Chan -, érzéke lévén éjszakai levegőhöz.

Biccentett a társa felé.

- Bemutatom Mr. Spencert. Nos, mi a helyzet? Alázattal kérek gyors nyilatkozatot.

John Quincy elmondta neki, hogy Kaohla a lanain várakozik Mr. Brade-re, és megemlítette a fiú esetlen csomagját is. Chan bólintott.

- Események gyorsan peregnek - mondta. Aztán a lányhoz fordult: - Lesz kegyes jelenteni ennek a Kaohlának, hogy Brade megérkezett, és szeretne vele itt találkozni?

Carlota tétovázott.

- Nem, nem - tette hozzá Chan sietve. - Megfeledkeztem keleti gyöngédségről. Nem helyes, hölgyet arra kérnem, hogy hamis híreket ejtsen rózsás ajkairól. Alázattal kérem bocsánatát. Elég lesz, ha burkolt ürüggyel behozza ide.

A lány mosolygott, és kiment.

- Mr. Spencer - mondta Chan -, bátorkodom önre bízni hawaii fiú kihallgatását. Könyörtelen tévelygéseim az angol nyelvben gyakran céljukat tévesztik itteni kerek fejűeknél.

Spencer bólintott, és az oldalajtóhoz állt, ahol senki sem láthatta, ha belépett. A következő pillanatban megjelent Kaohla és mögötte Carlota. A hawaii besietett, de amikor meglátta Chant, megállt. Arcán ijedtség rebbent át. Spencer még jobban megriasztotta azzal, hogy megragadta karját.

- Ide gyere - mondta a detektív. - Beszélni akarunk veled.

Odavezette a fiút a folyosó távoli végére. Chan és John Quincy utánuk.

- Ülj le, ezt meg majd magamhoz veszem.

Kivette a nehéz csomagot a fiú hóna alól. A hawaii egy pillanatra, mintha ellenkezni akart volna, de nyilvánvalóan meggondolta a dolgot, Spencer letette a csomagot egy asztalra, és szembeállt Kaohlával.

- Brade-et vártad, mi? - kezdte fenyegető hangon.

- Igen.

- Miért?

- Kettőnk ügye.

- Én pedig azt mondom, hogy jó lesz nem titkolózni. Mi járatban vagy? Okosabb, ha meggondolod magadat, és beszélsz.

- Nem.

- Rendben van. Majd meglátjuk. Mi van abban a csomagban?

A fiú tekintete az asztalra esett. De nem felelt semmit. Chan elővette a zsebkését.

- Egyszerű megtudni - mondta. Átvágta a durva fonalat, és egyik újságpapírréteget a másik után bontotta le. John Quincy közelebb ment. Gyanította, hogy valami fontos dolog kerül elő.

Az utolsó réteg papír is lehámlott.

- Bitang kutya! - kiáltotta Chan. Hirtelen odafordult John Quincyhez. - Ó, megbocsásson, efféle komisz kifejezések unokafivéremről ragadnak rám, Mr. Willie Chanról, a kínai labdarúgó-csapat kapitányáról...

De John Quincy nem hallott semmit: szeme bűvölten nézte az asztalon fekvő tárgyat. Ohiafából való pénzesláda volt, rézpánttal, a betűjelzése: T. M. B.

- Fölnyitjuk - mondta Chan. Alaposan megvizsgálta a ládát. - Nem lehet, le van lakatolva. Majd szétfeszítjük a rendőrségen, ahova ön és én és ez a szótlan hawaii nyomban elindulunk. Mr. Spencer, ön itt marad. Ha Brade megjelenik, tudni fogja kötelességét.

- Tudom - mondta Spencer.

- Mr. Kaohla, tiszteljen meg kíséretével - folytatta Chan. - Rendőrfőnökségen majd sok beszédet kipréselnek önből.

Az ajtó felé indultak. Abban a pillanatban megjelent Carlota Egan.

- Beszélhetek önnel egy percet? - kérdezte John Quincytől.

- Természetesen.

Odament a lánnyal az íróasztalhoz.

- Éppen most voltam a lanain - susogta a leány lélegzet-visszafojtva. - Valaki ott bujkált az ablak alatt, annak a helynek a közelében, ahol önök beszélgettek. Közelebb mentem, és fölfedeztem, hogy a rejtelmes egyén vendégünk, Mr. Saladine!

- Ah! - mondta John Quincy. - Mr. Saladine jobban tenné, ha fölhagyna ezekkel a dolgaival, mert még bajba keveri magát.

- Elmondjuk Channak is?

- Még ne. Majd előbb mi ketten nyomozunk egy kicsit. Channak egyéb dolgokon kell törnie a fejét. És vendégeinket nem szabad előbb elbocsátanunk, csak akkor, amikor föltétlenül szükséges.

- Bizonyára nem - mosolygott a lány. - Nagyon örülök, hogy annyira szívére vette házunk érdekeit.

- Egyenesen arra vettem... - kezdte John Quincy, de Chan félbeszakította.

- Alázattal kérek bocsánatot - mondta. - Sietnünk kell. Hallet kapitány nagy gyönyörrel fogja látni Kaohlát, nem szólva ohiafa pénzesládáról.

A kapuban Kaohla közelebb húzódott John Quincyhez, aki elképedve látta a gyűlölet hihetetlen szikrázását a fiú szemében.

- Te tetted ezt - morogta a fiú. - Nem felejtem el!

AZ INDIAI EMBER

Végigrobogtak Chan autóján a Kalakaua Avenue-n. John Quincy egyedül ült a hátsó ülésen. A detektív kérésére térdén tartotta az ohiafából készült pénzesládát.

Kezét rátette a ládára. Egyszer már kisiklott ez a láda a kezéből, de most nem menekülhet többé. Gondolatai visszaszálltak arra az éjszakai jelenetre, amely ott játszódott le a padláskamrában, kétezer mérföldnyire Honolulutól. Eszébe jutott az az árnyék a holdvilágos ablakon, és a gyűrűs kéz csapása, amely az arcát érte, és Roger szíveszakadt kiáltása: „Szegény öreg Dan!” Talán ebben az ohiafa ládában van a felelet Dan Winterslip halálának rejtélyére?

Hallet a szobájában várta őket. Egy éles tekintetű, önelégült férfi volt vele. Nyilvánvalóan a negyedik X felé járhatott.

- Halló, fiúk - mondta a kapitány. - Mr. Winterslip, bemutatom Mr. Greene-nek, a kerületi ügyésznek.

Greene szívélyesen kezet fogott vele.

- Örülök a találkozásnak - mondta. - Meglehetősen jól ismerem az ön városát. Három esztendőt töltöttem a Harvard jogi akadémiáján.

- Valóban? - felelte John Quincy, minden elragadtatás nélkül.

- Igen. Akkor mentem oda, mikor New Havenen már túl voltam. Én a Yale Egyetem embere vagyok, tudja.

- Ó - jegyezte meg John Quincy, ismét minden elragadtatás nélkül. De Greene kellemes cimborának látszott, ha először rosszul választotta is meg iskoláit.

Chan letette a ládát az asztalra Hallet elé, és elmagyarázta, hogyan jutottak hozzá. A kapitány vékony arca láthatóan földerült. Szemügyre vette a drága kincset.

- Le van zárva, mi? - jegyezte meg. - A kulcsa nálad van, Kaohla?

A hawaii fiú makacsul rázta a fejét.

- Nincs.

- Vigyázz jól magadra, fiú - figyelmeztette Hallet. - Motozza meg, Chan.

Chan gyorsan és alaposan megmotozta. Talált is nála egy köteg kulcsot, de egyik sem illett a láda zárjába. Talált nála egy nagy csomó bankjegyet is.

- Honnan szerezted ezt a sok pénzt, Dick? - kérdezte Hallet.

- Kaptam - morogta a fiú.

De Hallet kapitányt jobban érdekelte a bankóknál a ládikó.

- Ez igen fontos, Mr. Greene. Megtalálhatjuk benne a rejtély nyitját. Elővett asztala fiókjából egy kisebb vésőt, és rövid próbálkozás után fölpattantotta vele a láda födelét.

John Quincy, Chan és az ügyész közelebb nyomultak, és kíváncsian meresztették szemüket, mikor a kapitány fölnyitotta a ládát. A láda azonban üres volt.

- Tele van semmivel - dörmögte Chan. - Ismét újabb álom zúzódott szét kőfalon.

A csalódás fölingerelte Hallet kapitányt. Odafordult Kaohlához.

- No, gyermekem - mondta -, most tőled akarom hallani a dolgot. Kapcsolatban voltál Brade úrral, beszéltél vele az elmúlt vasárnap, és úgy hallottad, hogy ma este visszatér. Neked valami ügyed volt vele. Mondd el, de hamarosan.

- Nincs mit mondanom - felelte a hawaii fiú konokul.

Hallet fölugrott.

- De igenis van. És hitemre, el fogod mondani. Nem vagyok amúgy sem türelmes kedvemben ma este, és figyelmeztetlek, hogy ha nem beszélsz, mégpedig azonnal, nem bánok veled kesztyűs kézzel.

Hirtelen Chan felé fordult.

- Charlie, az a szigetközi hajó ilyen tájban esedékes Mauiból. Menjen le a rakpartra, és figyeljen Brade-re. Megkapta a személyleírását?

- Meg - felelte Chan. - Vékony, sápadt arc, egyik válla alacsonyabb a másiknál, szürke bajusza komoran csüng alá.

- Úgy van. Figyeljen erősen. Ezt a fiút pedig bízza ránk. Nem marad ennek semmiféle titka, ha mi egyszer vallatóra fogjuk, igaz-e, Mr. Greene?

Az ügyész feleletül csak mosolygott.

- Mr. Winterslip - mondta Chan -, az éjszaka gyönyörűséges. Egy kis séta a holdfényes rakpartra...

- Önnel tartok - felelte John Quincy. Elmenőben visszatekintett a válla fölött, és úgy érezte, hogy nem szívesen lenne most Kaohla bőrében.

A kőgát halványan volt megvilágítva, és az érkező hajót csekély, de egészen vegyes társaság várta. Chan és John Quincy fölsétált a kőgát legvégére, és amint ott le akartak ülni egy ládára, az esti lap riporterébe botlottak.

- Halló, Charlie! - kiáltotta Mr. Mayberry. - Mit művel idekinn?

- Lehet, hogy barátom érkezik hajón - vigyorgott Chan.

- Úgy - felelte Mayberry. - A gyerekek odaát a rendőrségen egyszerre ugyancsak titokzatosakká váltak. Mi újság, Charlie?

- Minden nyilatkozat kapitánynak fönntartva - figyelmeztette Chan.

- Ugyan, hiszen hallottuk a nyilatkozatait - fitymálódott Mayberry. - A rendőrség nyomokhoz jutott, és azokon mozog. Jelenleg még semmi jelenteni való. Hát ez szomorú. Nos, üljön le, Charlie. Ó, Mr. Winterslip! Jó estét! Nem ismertem meg hirtelenében.

- Hogy van? - kérdezte John Quincy. Ők is egy-egy ládára ültek. A levegőben átható cukorillat terjengett. A kőgát egyik széles nyílásán át a vizet bámulták és a holdfényes kikötőt. Ugyancsak egzotikus és csábító kép, gondolta magában John Quincy, és meg is mondta.

- Úgy gondolja? - felelte Mayberry. - Nos, én nem. Nekem éppen olyan, mint akár Seattle vagy Galveston, vagy akármelyik örökegyforma tengeri kikötő. De lássa, én még ismertem akkor, amikor...

- Mintha már említette volna ezt - mondta John Quincy mosolyogva. A kis szigetközi hajó közeledett. Figyelték. Amikor a hajóhidat letették, Chan fölállt.

- Kit vár, Charlie? - kérdezte Mayberry.

- Tapogatózunk - mondta Chan. - Meglehet, ezen a hajón van Mr. Brade.

- Brade!

Mayberry talpra ugrott.

- Nem olyan bizonyos éppen - mondta Chan. - Csak föltételezzük. Ha föltevésünk helyes, tisztelettel javaslom, kövessen bennünket a rendőrségre. Híreket halászhat.

John Quincy és Chan odaállt a hajóhíd mellé, amikor az utasok elkezdtek kiszállni. Nem sokan jöttek ezzel a hajóval. Egy-két üzletember, a szigetről, egy csapat turista, néhány nyugati módon öltözött japán, akiket szertartásosan fogadtak a parton barátaik - furcsa kis csoport, amely mélyen hajlongott. John Quincy nagy érdeklődéssel szemlélte őket, amikor Chan megérintette a karját.

Magas, de görnyedt angol férfi jött lefelé a pallóhídon. Thomas Macan Brade-re könnyen rá lehetett volna ismerni akármekkora tömegben is.

Chan előrelépett.

- Mr. Brade?

A brit férfinak fáradt volt a tekintete. Idegesen összerezzent.

- I... igen - mondta bizonytalanul.

- Chan detektív őrmester vagyok, a honolului rendőrségtől. Nagyon megtisztelne, ha elkísérne a rendőrségre.

Brade rámeredt, aztán a fejét rázta.

- Lehetetlen - mondta.

- Bocsásson meg, kérem - felelte Chan -, de elkerülhetetlenül szükséges.

- Éppen most érkeztem - tiltakozott Brade. - Feleségem aggódnék miattam. Beszélnem kell vele, és ha ez megtörtént...

Chan szinte dorombolva felelt:

- Sajnálat égeti lelkemet. De kötelesség kötelesség marad. Főnök szava Törvény. Alázattal figyelmeztetem drága idő elvesztegetésére.

- Úgy értsem, hogy letartóztat? - kérdezte heves indulattal Brade.

- Fonák gondolat - nyugtatta meg Chan. - De a kapitány mohón várja az ön vallomását. Bizonyosra veszem, nem fogja kielégítetlenül hagyni. Pillanatnyi bocsánat! Bemutatom előkelő barátomat, Mr. John Quincy Winterslipet, Bostonból.

A név hallatára Brade megfordult, és nagy érdeklődéssel szemlélte John Quincyt.

- Nagyon jó - mondta. - Önnel tartok.

Kimentek az utcára. Brade kis kézitáskát vitt magával. Az érkezés zaja hamarosan elcsitult. Honolulu rövidesen visszatért megszokott esti nyugalmába.

Amikor a rendőrségre értek, Hallet és az ügyész nagyon jókedvűnek látszott. Kaohla reménytelenül, legyőzötten ült az egyik sarokban. John Quincy az első szempillantásra észrevette, hogy a fiú titka már nemcsak az övé volt egyedül.

- Mr. Brade - mutatta be a jövevényt Chan.

- Ah! - kiáltotta Hallet. - Igazán örülünk, hogy látjuk, Mr. Brade. Meglehetősen aggódtunk már ön miatt.

- Igazán, uram - mondta Brade -, csak időmet vesztegetem...

- Tessék leülni! - rendelkezett Hallet.

A brit lerogyott a székre. Neki is reménytelen, csatavesztett arckifejezése volt. Senki nem tud alázatosabb, levertebb arcot mutatni, mint a Brit Polgári Szervezet tagjai. Márpedig ez a férfiú harminchat esztendeig sült-főtt India forró napja alatt, ahol a katonaság lenézte és a lakosság nem tisztelte. Nemcsak a bajusza, de az egész alakja „komoran csüngött alá”. Olykor-olykor azonban John Quincy úgy látta, hogy életre gerjedt, egy-egy önérzetes és kihívó pillanatban.

- Hol járt, Mr. Brade? - kérdezte Hallet.

- Az egyik szigeten, Mauin.

- Múlt kedden reggel utazott el?

- Igen. Azzal a hajóval, amely ma visszahozott.

- Neve nem szerepelt az utaslistán - mondta Hallet.

- Nem. Más néven utaztam. Megvoltak rá az... okaim.

- Valóban?

Brade életre gerjedt.

- Tulajdonképpen miért is vagyok én itt, uram? - Odafordult az ügyészhez. - Talán ön megmondja nekem.

Greene a detektív felé intett fejével.

- Majd Hallet kapitány fölvilágosítja önt - mondta.

- De mennyire! - nyugtatta meg Hallet. - Mint ön is bizonyára tudja már, Mr. Brade, Mr. Dan Winterslipet meggyilkolták.

Brade száraz tekintete John Quincy felé fordult.

- Igen - mondta. - Olvastam az újságban.

- Amikor múlt kedden elutazott, még nem tudott róla? - kérdezte Hallet.

- Nem. Egyetlenegy újságot sem olvastam itt.

- Igen. És mikor látta Mr. Winterslipet utoljára?

- Nem láttam soha.

- Ugyan! Vigyázzon, uram.

- Soha életemben nem láttam Dan Winterslipet.

- Rendben van. Múlt kedden reggel egy óra húsz perckor hol volt?

- Aludtam a szobámban, a Szirt és Pálma Szállóban. Fél tízkor lefeküdtem, mert tudtam, hogy reggel korán kell kelnem a hajó miatt. A feleségem bizonyíthatja.

- Asszonyi tanúskodás, Mr. Brade, nem éppen értékes...

Brade fölugrott.

- Hallja-e, uram! Azt akarja ezzel mondani...

- Ne vegye úgy a szívére - mondta Hallet szelíden. - Egy és más dologra föl kell hívnom a figyelmét, Mr. Brade. Dan Winterslipet egy óra húszkor vagy olyan tájban gyilkolták meg múlt kedden reggel. Megtudtuk, hogy Mr. Winterslip fiatal korában mint első tiszt szolgált a Maid of Shiloh hajón mint rigóvadász. Annak a hajónak a gazdáját is úgy hívták, mint önt. A házkutatás, amely az ön szobájában történt, a Szirt és Pálma Szállóban...

- Hogy merészelte? - kiáltotta Brade. - Micsoda jogon...

- Én Dan Winterslip gyilkosára vadászom - szakította félbe Hallet hidegen -, és minden nyomot követek, akárhova vezet is. Az ön szobájában levelet találtam, amelyben az itteni angol konzul közli önnel, hogy Winterslip él, és Honoluluban lakik. Hasonlóképpen megtaláltam az ön Corsican cigarettáit. Márpedig közvetlenül Winterslip ebédlőjének ajtaja előtt egy Corsican cigarettacsikket találtunk. Ezt a márkát pedig nem árusítják Honoluluban.

Brade visszarogyott székébe, és meghökkenve nézte a kis bádogskatulyát Hallet kezében. Hallet rámutatott a hawaii fiúra, aki ott állt a szoba sarkában.

- Látta valamikor ezt a fiút, Mr. Brade?

Brade bólintott.

- Beszélgetett vele múlt vasárnap este a tengerparton?

- Igen.

- A fiú mindent elmondott nekünk. Olvasta az újságban, hogy ön Honoluluba fog jönni. Apja bizalmas cselédje volt Dan Winterslipnek, őt magát is Winterslip házában nevelték föl. Jól beleláthatott az ön Winterslippel való ügyébe, és úgy gondolta, örömet okozna önnek, ha kezére adná ezt az ohiafa ládikát. Gyerekkorában látta egy nagy bőröndben Winterslip San Franciscó-i házának a padláskamrájában. Lement a President Tylerre, és megállapodott egy barátjával, aki a hajón volt, hogy törjön be a házba és lopja el a ládikát. Amikor múlt vasárnap beszélt önnel, elmondta, hogy a láda a kezében lesz, mihelyt a President Tyler kiköt, és ön megegyezett vele, hogy jókora összegért megveszi tőle. Jól mondtam eddig, Mr. Brade?

- Egészen jól - mondta Brade.

- A láda betűi: T. M. B. - makacskodott Hallet. - Az ön nevének kezdőbetűi, igaz?

- Csakugyan - mondta Brade. - De atyám nevének is ezek voltak a kezdőbetűi. Atyám évekkel ezelőtt egy hajón halt meg a Déli-tengeren, és ezt a ládát az ő kabinjából lopták el a halála után. Az, aki ellopta, a Maid of Shiloh első tisztje volt, Mr. Dan Winterslip.

Egy pillanatra csönd támadt.

John Quincy Winterslipnek hideg futott végig a hátán. Arcát forróság öntötte el. Miért, de miért is mozdult ki hazulról? Bostonban kitaposott utat járt talán, de a kitaposott út biztos. Ott senki nem emelt ilyen vádat egy Winterslip ellen, ott még csak botrányról való suttogás sem szeplősítette meg ezt a nevet. De itt a Winterslipeknek vesszőfutásban van részük, és senki sem tudja, mi fog legközelebb napvilágra kerülni.

- Azt hiszem, Mr. Brade - mondta az ügyész vontatottan -, legjobb lenne, ha teljes vallomást tenne.

Brade bólintott.

- Az a szándékom. Winterslippel való kapcsolatomról még ez ideig szerettem volna hallgatni. De ilyen körülmények között valóban beszélnem kell. Ha megengedik, rágyújtok.

Elővett egy cigarettát, és rágyújtott.

- Kissé zavarban vagyok, hogyan is kezdjem. Apám a múlt század hetvenes éveiben tűnt el Angliából, anyámat és engem a sorsunkra hagyva. Egy ideig nem hallottunk róla semmi hírt, aztán levelek kezdtek érkezni tőle Ausztrália és a Déli-tenger különböző pontjairól. Levelek, amelyekben pénz is volt. A pénzre pedig ugyancsak nagy szükségünk volt. Azóta megtudtam, hogy „rigóvadász”-mesterségre adta magát. Isten a tanúm, nincs mit dicsekednem vele, de a mentségére azt hozhatom föl, hogy legalább nem hagyta el egészen hitvesét és gyermekét.

A nyolcvanas években hírét kaptuk halálának. A Maid of Shiloh fedélzetén halt meg, a Gilbert-csoportnak Apiang nevű szigetén temették el. Dan Winterslip temette el, a hajó első tisztje. Mi belenyugodtunk a halálába, belenyugodtunk abba, hogy a pénzes levelek elmaradtak, és újra kezdtük a küzdelmet a létért. Hat hónappal később levelet kaptunk Sydneyből atyám egyik barátjától, aki szintén rigóvadász-kapitány volt. Mégpedig nagyon meglepő levelet.

A levélben az állt, hogy írójának biztos tudomása szerint apám nagy mennyiségű pénzt tartott magánál a Maid of Shiloh-n lévő kabinjában. Nem bízta a pénzét bankokra, hanem egy ohiafából készült pénzesládában tarotta. A levélíró közölte azt is, hogy látta a láda belsejét, és hogy ékszereket és nagy mennyiségű aranyat látott benne. Apám megmutatott neki több zöld színű bőrzsákocskát is, amelyekben aranypénzek voltak, különböző országokból. A vagyont húszezer fontra becsülte. Dan Winterslip, írta a levélíró, visszavitte a Maid of Shiloh-t Sydneybe, átadta az illetékes hatóságoknak apám ruháit és holmijait, továbbá átadott tíz fontot pénzben. Egyébről még említést sem tett. Ő és a másik fehér ember, aki még a Maid fedélzetén volt, egy Hagin nevű ír, együtt indult el Hawaiiba. Apám barátja azt tanácsolta, hogy indítsunk azonnal nyomozást.

Nos, uraim - Brade végigtekintett az érdeklődő arcokon -, mit tettünk mi ketten? Szánalmas helyzetben voltunk, anyám is meg én is. Nem volt pénzünk arra, hogy ügyvédet fogadjunk, hogy sok ezer mérföld távolságából hadakozhassunk Winterslip ellen. Egy rokonunk révén érdeklődhettünk Sydneyben, de semmi érdemlegeset sem tudtunk meg. Egy ideig beszéltek efféléről, de aztán a mendemondák is elnémultak, és az egész dolog feledésbe merült. Én... én azonban nem felejtettem soha.

Dan Winterslip visszatért ide, és föltört. Azon a pénzen, amelyet apám kabinjában talált, akkora vagyont szerzett, hogy egész Honolulu bámulta. És amíg ő virult, mi csaknem éhen pusztultunk. Anyám meghalt, én azonban megmaradtam. Évekig az volt az egyetlen álmom, hogy fizetésre kényszerítsem Dan Winterslipet. Nem vittem valami sokra, de boldogultam. Most már van pénzem a küzdelemre. Négy hónappal ezelőtt lemondtam indiai szolgálatomról, és elindultam ide Honoluluba. Kikötöttem Sydneyben. Apám barátja meghalt, de a levele nálam van. Hasonlóképpen nálam vannak mások vallomásai, akik tudtak arról a pénzről és az ohiafa pénzesládáról. Megérkeztem ide, hogy végre szemébe nézzek Dan Winterslipnek. De nem nézhettem a szemébe soha. Mint tudják uraim... - Brade keze itt megremegett kissé, mikor letette a cigarettáját - ...valaki megfosztott engem ettől a kiváltságtól. Valaki ismeretlen félretolta utamból azt a férfit, akit én több mint negyven évig gyűlöltem.

- Ön a múlt vasárnap érkezett, egy héttel ezelőtt - mondta rövid szünet után Hallet. - Vasárnap este Kaohla meglátogatta önt. Fölajánlotta önnek a pénzesládát?

- Igen - felelte Brade. - Kábelsürgönyt kapott a barátjától, és úgy számított, hogy keddre hozzájut a pénzesládához. Ötezer dollárt ígértem neki, abban a hiszemben, hogy Winterslippel fizettetem meg. Kaohla elmondta nekem azt is, hogy Hagin él, Maui szigetének egyik farmján. Ez a magyarázata annak, hogy odautaztam, mégpedig álnéven, mert nem akartam, hogy Winterslip figyelhesse mozdulataimat. Semmi kétségem nem volt affelől, hogy figyel engem.

- Kaohlának sem mondta meg, hogy hova utazik?

- Nem. Nem tartottam tanácsosnak, hogy teljesen bizalmamba vonjam. Megtaláltam Hagint, de nem tudtam kivenni belőle semmit sem. Winterslip nyilván jól megfizette, hogy hallgasson. Tudtam, hogy a pénzesláda számomra nagyon fontos, és azt sürgönyöztem neki, hogy mihelyt visszatérek, hozza el hozzám. Akkor került nyilvánosságra Winterslip halálának híre. Nekem ez nagy csalódás volt, de nem térít el szándékomtól.

Brade John Quincyhez fordult.

- Winterslip örököseinek fizetniük kell. Eltökélt szándékom, hogy bebiztosítom magamat öreg napjaimra.

John Quincynek ismét kipirult az arca. Valami lázongó érzés, sértett családi gőg mozdult meg benne.

- Majd meglátjuk, Mr. Brade - mondta. - Ön megkerítette a ládát, de semmiféle bizonyítéka nincs jelentősebb pénzösszegről...

- Egy pillanatra - szakította félbe Greene, az ügyész. - Mr. Brade, megvan önnél azoknak az értéktárgyaknak a leírása, amelyeket az apjától eltulajdonítottak?

Brade bólintott.

- Igen. Apám legutolsó levelében, amelyet hozzánk intézett, és amelyet a napokban újra átolvastam, egy melltűről is említést tesz, amelyet Sydneyben szerzett. Smaragdból kirakott fa, rubintgyümölcsökkel és gyémántokkal, ónix háttéren. Azt írta, hogy elküldi édesanyámnak, de a melltű soha nem érkezett el hozzánk.

Az ügyész John Quincyre nézett. John Quincy félrepillantott.

- Én nem vagyok örököse Dan Winterslipnek, Mr. Brade - magyarázta. - A dolog úgy áll, hogy nekem meglehetősen távoli rokonom volt. Lánya nevében nem vagyok ugyan jogosult beszélni, de okom van bizonyosra venni, hogy ha meg fogja tudni az ön történetét, bíróságon kívül is lehet intézni ezt az ügyet. Várhat még kissé?

- Várok - mondta Brade. - Most pedig, kapitány...

Hallet fölemelte a kezét.

- Csak egy pillanatot. Ön nem kereste fel Mr. Winterslipet? Nem járt a háza közelében?

- Nem - felelte Brade.

- Winterslip ebédlőjének ajtaja előtt, mint már mondtam, egy Corsican cigaretta csikkjét találtuk meg. Ezt a részletet még tisztáznunk kell.

Brade rövid gondolkozás után megszólalt:

- Nem szeretnék senkit bajba keverni, de hiszen az az ember senkim és semmim, a nevemet pedig tisztáznom kell. Egy ízben a Szirt és Pálma tulajdonosával tereferéltem, és megkínáltam cigarettával. Nagyon megörült, amikor megismerte a márkáját. Azt mondta, hogy évek óta nem látott ilyet. Így adtam neki egy marékra valót, és ő megtöltötte vele a cigarettatárcáját.

- Jim Eganről beszél? - kérdezte Hallet örvendezve.

- Mr. James Eganről, igen - felelte Brade.

- Ennyit akartam tudni - mondta Hallet. - Nos, Mr. Greene...

Az ügyész Brade-hez fordult.

- Jelenleg nem engedhetjük meg, hogy eltávozzék Honoluluból - mondta -, de visszatérhet a szállodába. A ládikó itt marad addig, amíg mást nem határozunk.

- Természetesen.

Mr. Brade fölállt.

John Quincy a szemébe nézett.

- Rövidesen meg fogom látogatni - ígérte.

- Hogyan? Ah, igen, igen.

Brade idegesen mérte végig Johnt.

- Ha megengedik, uraim... távoznom kell... igazán...

Elment. Az ügyész megnézte az óráját.

- Nos, ennyire vagyunk. Majd reggel tárgyalok önnel, Hallet. Feleségem a Country Clubban vár. Jó éjt, Mr. Winterslip.

Látta John Quincy arcán az árnyékot, és elmosolyodott.

- Ne vegye túlságosan szívére ezeket a leleplezéseket unokabátyjáról. Ami a nyolcvanas években történt, az régen volt.

Mikor Greene eltávozott, Hallet odafordult John Quincyhez.

- Mit kezdjünk ezzel a Kaohlával? - kérdezte. - Cifrául bonyodalmas dolog lenne üldözőbe venni őt is, betörő barátját is a President Tyleren, de megtehetjük...

Egyenruhás rendőr jelent meg az ajtóban. Kihívta Chant.

- Ó, nem kell - mondta John Quincy. - Hadd fusson a fiú. Nem akarunk semmiféle nyilvánosságot ebben a dologban. Arra kérem, kapitány, ne adja tovább Brade történetét az újságoknak.

- Megpróbálom - felelte Hallet. Odafordult a hawaiihoz. - Gyere ide!

A fiú fölállt.

- Hallottad, mit mondtak ezek az urak. Le kellene tartóztatnunk téged emiatt, de most fontosabb dolgunk is van annál. Fuss, amerre látsz...

Chan éppen jókor tért vissza ahhoz, hogy ezt még hallja. Mögötte egy fürge kis japán meg egy fiatal kínai fiú. Az utóbbi a legújabb kollégiumi divat szerint öltözve. Amerikai volt, és ezt hangsúlyozni kívánta.

- Csak egy pillanat! - kiáltotta Chan. - Új és érdekes tények derülnek napfényre. Uraim, ez az én unokaöcsém Willie Chan, a Pánkínai Labdajátékcsapat kapitánya és a Csendes-óceán legfélelmetesebb hátvédje.

- Örvendek a találkozásnak - mondta Willie Chan.

- Itt pedig Okamoto, akinek autókereskedése van a Kalakaua Avenue-n, nem messze Winterslip házától...

- Ismerem Okamotót - mondta Hallet. - Okolebant árusít mellesleg.

- Ó, dehogy - tiltakozott Okamoto. - Csak gépkocsit.

- Willie maga is nyomozgat üres óráiban - folytatta Chan. - Furcsa vallomást csikart ki az Okamotóból itt. Egy keddi napon, kora reggel, július elsején, Okamoto erős kapuzörgetésre ébredt. Odamegy a kapuhoz...

- Mondja el ő maga - vágott közbe Hallet. - Milyen idő tájban történt?

- Reggel kettő - felelte a japán. - Zörgetés, mint Chan leírta. Fölkelek, megnézem az órát, szaladok kapuhoz. Mr. Dick Kaohla vár. Mondja, vigyem haza Iwilei kerületbe. Vittem.

- Rendben van - mondta Hallet. - Egyéb nem történt? Semmi? Chan, vigye ki őket és köszönje meg, ez az ön dolga.

Megvárta, amíg a két keleti elhagyta a szobát, aztán hevesen ráförmedt Kaohlára:

- Így la! Most benne vagy a csapdában! Most már bevallhatod. Mit kerestél te Winterslip háza körül a gyilkosság éjszakáján?

- Semmit - mondta a hawaii fiú.

- Semmit! Kissé túl soká fönnmaradtál ahhoz, hogy semmitse csinálj, nem gondolod? Ide nézz, fiú, kezdek rájönni az igazságra. Dan Winterslip évekig pénzelt, támogatott, mígnem rájött arra, hogy semmirekellő vagy. Akkor beszüntette támogatásodat, és nagy összetűzések voltak, igaz?

- Igen - vallotta meg a fiú.

- Vasárnap este Brade ötezer dollárt ajánlott neked a ládikáért. Te kevesellted. Az ötlött a fejedbe, hogy Dan Winterslip talán többet is megadna érte. Kicsit féltél tőle, de aztán összeszedted a bátorságodat, és elmentél a házába...

- Nem, nem! - kiáltotta a fiú. - Nem mentem el.

- Mondom, hogy elmentél. Ki akartad játszani Brade-et. Me-gint összevitatkoztál Dan Winterslippel, előkaptad a késedet...

- Hazugság, csupa hazugság! - kiáltotta a fiú rémülten.

- Ne mondd, hogy hazudok! Meggyilkoltad Winterslipet, és én kiszedem ezt belőled! Akárcsak a többi dolgot.

Hallet fenyegetően állt föl székéről.

Chan hirtelen visszatért a szobába, és átnyújtott Halletnek egy levelet.

- Ebben a percben hozta külön küldönc - magyarázta.

Hallet feltépte a borítékot, és elolvasta a levelet. Arckifejezése egyszerre megváltozott. Kelletlenül fordult Kaohlához.

- Szaladj! - morogta.

A fiú elrohant. John Quincy és Chan csodálkozva nézett a kapitányra. Hallet leült az íróasztalához.

- Minden nyom Eganhez vezet - mondta. - Én tudtam kezdettől fogva.

- Várjon egy percet! - kiáltotta John Quincy. - Mi van azzal a fiúval?

Hallet összegyűrte kezében a levelet.

- Kaohlával? Ő már, nincs benne a dologban.

- Miért?

- Ez az egész, amit mondhatok. Nincs benne.

- Ez még nem elég - mondta John Quincy. - Tudni akarom, hogy...

Hallet rámeredt.

- Mindent tud, amit tudnia kell - felelte haragosan. - Mondom, hogy Kaohla nincs benne, és ez elég. Egan gyilkolta meg Winterslipet, és mielőtt őt elintézem...

- Engedje meg - szakította félbe John Quincy -, de ön a leghiszékenyebb természet, akit valaha is láttam. Mindenki meséjének felül. Az a Compton hölgy és az a Leatherbee patkány idejön, összesző valami mesét, és ön futni engedi mind a kettőt. És az a Brade! Mi van Brade meséjével? Hogy ő múlt kedden reggel egy óra húszkor az ágyában volt. Ki mondja ezt? Ő mondja. Ki tudja bizonyítam? A felesége. Ki akadályozhatta meg, hogy kimásszon a Szirt és Pálma balkonjára és végigsétáljon a parton Dan Winterslip házáig? Erre feleljen nekem!

Hallet a fejét rázta.

- Egan volt. Az a cigaretta...

- Igen, az a cigaretta. Nem gondolja ön, hogy az a Brade szándékosan adhatta neki azokat a cigarettákat...

- Egan volt - makacskodott Hallet. - Most már csak az ő vallomására van szükségem, és az meg is lesz. Van hozzá módom és eszközöm...

- Én pedig gratulálok az ön határtalan együgyűségéhez! - kiáltotta John Quincy. - Jó éjt, uram.

A Bethel Streeten ballagott. Chan mellette.

- Harag meglehetősen emészti önt - mondta a kínai. - Alázattal ajánlok lehiggadást. Nyugodt fej szükséges.

- De mi volt abban a levélben? Miért nem akarta megmondani?

- Majd kellő időben. Kapitány becsületes férfiú. Türelem kívánatos.

- De hiszen megint teljes sötétségben tapogatózunk - ellenkezett John Quincy. - Ki gyilkolta meg Dant? Nem látjuk semerre.

- Nagyon is igaz - hagyta helyben Chan. - Egyre több nyom vezet elmozdíthatatlan kőfalhoz. Átugorjuk, tovább keresni ösvényt.

- Mondhatom, hogy keresni fogjuk - felelte John Quincy. - Itt jön a villamosom. Jó éjt!

COPE KAPITÁNY VISSZATÉR

Vasárnap reggel - a reggeli után - John Quincy kikísérte Minerva kisasszonyt a lanaira. Szépséges világ terült el az ellenző előtt, mert Dan Winterslip kertésze késő estig szorgoskodott tegnap, olyan szerető gondossággal tisztogatva a kertet, amilyennel a háziasszony gondozza drága keleti szőnyegét.

Barbara nem ment le reggelizni, és John Quincy fölhasználta az alkalmat arra, hogy elmesélje nagynénjének Brade visszatérését és Brade históriáját Winterslip tolvajlásáról a Maid of Shilohn. Aztán rágyújtott egy cigarettára, és komoly drccal bámult ki a távoli vizekre.

- Ne búsulj már annyira - mondta Minerva kisasszony. - Úgy ülsz ott, mint egy bíró. Bizonyosra veszem, hogy szegény Dan jár az eszedben.

- Úgy van.

- Bocsáss meg és feledj. Egyikünk sem gyanúsította soha Dant azzal, hogy szent.

- Szent! Semmiképpen sem! Ő bizony egyszerűen...

- Ne törődj vele - vágott közbe nagynénje élesen. - Jusson eszedbe, John Quincy, hogy a legtöbb ember a környezetének teremtménye. És a kísértés nagyon nagy lehetett. Képzeld el Dant azon a hajón. A kincs ott hevert a lábánál, és egyetlen lélek sem mutatkozott, aki követelte volna. Amellett tisztességtelen módon szerzett kincs volt. Talán még neked is...

- Még nekem is - mondta John Quincy komolyan - eszembe jutott volna, hogy Winterslip vagyok. Álmomban sem hittem volna, hogy valaha mentegetni fogsz előttem ilyen viselkedést.

Minerva nevetett.

- Tudod, mit mondanak odaát azokról a fehér nőkről, akik a trópusokra mennek. Azt mondják: először elvesztik a szemüket, aztán a fogukat, és végül az erkölcsi érzéküket. - Minerva tétovázott. - Már jó ideje el kellett volna mennem a fogorvoshoz.

John Quincy meghökkent.

- Ajánlom, hogy sietve utazzon haza - mondta.

- Mikor indulsz?

- Ó... nemsokára... nemsokára.

- Valamennyien ezt mondjuk. Persze Bostonba, nem?

- De igen.

- És mi lesz San Franciscóval?

- Ó, annak már vége. Megcsillogtattam Agatha előtt, de biztosra veszem, hogy hallani sem akar róla. És én kezdem azt gondolni, hogy tökéletesen igaza is van.

Minerva kisasszony otthagyta lomha, eseménytelen órákra. Délután öt óra tájban John Quincy összeszedelőzködött, fürdőruhát vett, és belevetette magát a hullámokba.

A legtávolabbi trambulinon ott látta Carlota Egant. A lány kedves, élettől sugárzó alak volt. Várta John Quincyt. Amikor John fölkapaszkodott melléje, és belenézett a leány szemébe, kissé - talán az úszástól - elállt a lélegzete.

- Reméltem, hogy itt találom - hápogta.

- Igen?

A lány mosolygott.

- Én is reméltem. Lássa, szükségem van egy kis kedvderítőre.

- Ilyen pompás napon is, mint a mai?

- Olyan sokat vártam Mr. Brade-től - magyarázta a lány. - Talán tudja, hogy visszatért, és amennyire én látom, visszatérése semmi változást sem eredményezett atyus szempontjából. Semmit.

- Attól tartok, semmit - mondta John Quincy. - De azért nem kell még elcsüggednünk. Mint Chan mondja, átugrunk a falon, és új ösvényt keresünk. Nekünk is kell ugranunk. Mi van Mr. Saladine-nal?

- Gondolkoztam a dolgon. De nem tudok haragudni rá. Nevetséges figura.

- Azért még nem kell számításon kívül hagynunk őkelmét - figyelmeztette John Quincy. - Láttam bíborszínű fürdőruhájában az első trambulinon. Menjünk csak, majd úgy véletlenül ráköszönünk. Elkísérem hozzá.

A lány újra elmosolyodott, és fölállt. Egy másodpercig egyensúlyban állt, aztán úgy lebukott a vízbe, hogy John Quincy érezte: soha nem fogja tudni utánozni. Ő is belevetette magát a vízbe, de akármennyire igyekezett is: a lány öt másodperccel előbb ott volt Saladine mellett, mint ő.

- Halló, Mr. Saladine - mondta Carlota. - Bemutatom Mr. Winterslipet Bostonból.

- Ah, igen - felelte Mr. Saladine komoran. - Miftev Winterflip.

Érdeklődve nézegette a fiatalember.

- Még mindig semmi eredmény? - kérdezte John Quincy rokonszenvvel. - Nem találta meg az elveszett fogsorát?

- Ó, ön if hallott efetemvől?

- Igen, mégpedig nagy sajnálattal.

- Én if fajnálom - mondta Mr. Saladine elérzékenyülten. - Eddig femmi nyoma. Éf páv nap múlva hava kell tévnem.

- Úgy emlékszem, Miss Egan azt mondta, ön Des Moines-ben lakik.

- Igen. Def... Def... Nem tudom kimondani.

- Üzlete van ott? - kérdezte John Quincy közömbös arccal.

- Igen. Fűfevnagykevefkedéf - felelte Mr. Saladine lassan, de nem éppen sikerülten.

John Quincy félrefordult, hogy leplezze mosolyát.

- Toábbmenjünk? - kérdezte a lánytól. - Sok szerencsét, uram. Beugrottak a vizbe, és amint a part felé úsztak, John azt mondta magában, hogy hamis nyomon jártak itt, olyan reménytelen nyomon, akár az a fogsor. A kis üzletemberke sokkal hétköznapibb figura, hogysem bármiféle köze lehetne Dan Winterslip meggyilkolásához. Ezt a gondolatát azonban nem közölte a lánnyal.

Feleúton a part felé egy hatalmas alakkal találkoztak, aki kényelmesen himbálózott a vízen. Közvetlen a jókora pocak mellett Charlie Chan derűs arcát fedezte föl John Quincy.

- Halló, Charlie - kiáltotta. - Szűk kis óceánka ez önnek, igaz? Itt van a kocsija?

Chan összeszedte magát, és elvigyorodott.

- Csekély kellemes üdülés - magyarázta. - Elfeledve detektívgondokat, ringatózom, mint falevél folyamvízen.

- Kérem, ringatózzék ki a partra - mondta John Quincy. - Mondanivalóm van az ön számára.

- Rendkívül boldoggá tesz - hálálkodott Chan.

Követte kettőjüket, és mind a hárman letelepedtek a fehér homokban. Furcsa trió volt. John Quincy elmondta Saladine gyanús műveleteit a szálló ablaka alatt, és megismételte iménti beszélgetését a középnyugati férfiúval.

- Az igazat megvallva, ez az emberke túlságosan bohócnak látszik ahhoz, hogy jelenthessen valamit - tette hozzá.

Chan a fejét rázta.

- Legalázatosabban bocsánatát kérem - mondta -, de ez teljességgel hibás fölfogás. Detektívmesterség csupa jelentéktelen megfigyelés. Egyik nyom a másik után a teljes sikerig. Bölcs dolog tovább figyelni Mr. Saladine dolgát.

- Ön mit tanácsol? - kérdezte John Quincy.

- Ma este belátogatok a városba, elintézni fölgyülemlett föladataimat - felelte Chan. - Estebéd után legyen szerencsém, elmegyünk a távírdába. Táviratozunk annak a bizonyos Des Moines-nek a postamesteréhez, ott lakik-e és milyen cím alatt Mr. Saladine, a fűszerkereskedés kiváló szakértője. Az ön neve üdvösebb lesz a sürgönyön, mint bármely rendőré.

- Rendben van - helyeselt John Quincy. - Fél kilenckor ott leszek.

Carlota Egan fölállt.

- Vissza kell mennem a Szirt és Pálmába. Nincs valami tanácsa számomra?...

John Quincy ott állt mellette.

- Ha segítségére lehetek, nagyon jól tudja...

- Tudom - mosolygott a lány. - Arra gondolok, hogy megteszem önt helyettes igazgatónak. Milyen büszkék lennének önre odaát... Bostonban!

A lány elindult a víz felé, hogy hazaússzon. John Quincy letelepedett Chan mellé. A kínai apró borostyánszínű szemei a lányt figyelték.

- Igyekezvén rabszolgámmá szelídíteni angol nyelvet - mondta Chan -, költészettel is foglalkozom. Ki is volt az a nagy költő, aki mondotta: „Szépségben jár, mint az éjfél”?

- Várjunk csak... öö... ki is volt az? - tűnődött John Quincy gyámoltalanul.

- A név bizonytalan - folytatta a kínai. - De nem tesz semmit. A sor eszembe jut, ahányszor Miss Egant látom. Szép, mint az éjfél, talán hawaii éjfél. Kedves, mint legtisztább álom. Különösen ezen a partvidéken. Szívszaggató gyönyörűség, ez a partvidék.

- Valóban - hagyta rá John Quincy, akit mulattatott Chan láthatóan érzelgős hangulata.

- Itt, csillogó homokban láttam először jövendő feleségemet - folytatta Chan. - Karcsú volt, mint karcsú bambusz, és szép, mint a szilva virága...

- Az ön felesége - ismételte John Quincy. A téma egészen új volt előtte.

- Igen, úgy van. - Chan fölállt. - Erről jut eszembe, sietnem kell otthonomba, ahol feleségem gyermekeimet gondozza. Jelenleg kilencen vannak, szám szerint.

John Quincy még egy ideig a homokban ült, aztán fölkelt, és elindult hazafelé.

Amikor átöltözködött és fényes esti öltözékében lement a vacsorához, Amos Winterslippel találkozott az ebédlőben. Amos vékony arca fehérebb volt, mint valaha, viselkedése hanyag. Megfosztották gyűlöletétől, estéi az algarobafa alatt ízüket vesztették, élete immár fűszer nélkül maradt.

Az ebéd nem volt éppen vidám esemény. Barbara a rendőrségi nyomozás új fejleményeire volt kíváncsi, és John Quincyre hárult a föladat, hogy fölvilágosítsa. Végül is el kellett mondania Brade vallomását. Barbara némán hallgatta. Ebéd után John Quincyvel együtt kiment a kertbe. Leültek egy padra az egyik haufa alá, szemközt a tengerrel.

- Rettentően sajnálom, hogy el kellett mondanom azt a történetet Brade-ről - mondta John Quincy gyöngéden. - De szükségesnek láttam.

- Az is volt - hagyta helyben Barbara. - Szegény atyus! Gyönge volt... gyönge...

- Megbocsátani és feledni! - mondta John Quincy. - Az ember jórészt a környezetének a teremtménye.

- Szegény Mr. Brade. Rendeznem kell vele a dolgot, mihelyt csak lehet. Meg fogom kérni Harryt, hogy beszéljen vele holnap... - mondta Barbara.

- Csak éppen figyelmeztetni szeretném - vetette föl John Quincy -, hogy akármit szándékozik is tenni Brade javára, addig jó lenne várnia, amíg boldogult atyjának gyilkosa kézre nem kerül.

A lány rábámult.

- Ugyan! Csak nem gondolja, hogy Brade...

- Nem tudom. Senki nem tudja. De Brade nem tudja igazolni, hogy hol volt a múlt kedden kora reggel.

Egy pillanatig némán ültek, aztán a lány hirtelen magába roskadt, és kezébe temette az arcát. Karcsú válla görcsösen vonaglott, és John Quincy - mélységes részvéttel - közelebb hajolt hozzá. Rátette karját a lány vállára. A holdfény még ragyogott Barbara haján, a haufa lombjai közt a passzátszél susogott, a hullámtorlaszok halkan mormoltak a parton. A lány fölemelte arcát, és John Quincy megcsókolta. Unokatestvéri csóknak szánta, de valamiképpen mégsem az volt. A Beacon Streeten semmi esetre.

- Minerva kisasszony azt mondta, itt találom - szólalt meg egy hang a hátuk mögött.

John Quincy fölugrott, és azon érte magát, hogy Harry Jennison cinikus szemébe bámul. Ha az ember unokafivére is a lánynak, kissé zavaró, ha az embert azon kapja rajta egy másik férfi, hogy megcsókolja a mátkáját. Különösen, ha az a csók nem is egészen unokafivéri csók volt. John Quincy azon tűnődött, vajon Harry Jennison észrevette-e ezt?

- Jöjjön be, akarom mondani, üljön le - hebegte John Quincy. - Éppen menni készültem.

- Isten vele - mondta Jennison fagyosan.

John Quincy átsietett az ebédlőbe, ahol Minerva kisasszony együtt ült Amos Winterslippel.

- Találkozóm van a városban - magyarázta John Quincy, a hallban fölkapta a kalapját, és kirohant az éjszakába.

Az volt a szándéka, hogy autóba száll, de a garázsba csak úgy juthatott volna be, ha elmegy amellett a pad mellett, ott a haufa alatt. De hiszen a villamos színes világa sokkal érdekesebb a számára...

A távírdában, az Alexander Young Szálló földszintjén, már várta Chan. Elküldték érdeklődő táviratukat - John Quincy címével és aláírásával - Des Moines postamesterének. Amikor ezt elintézték, kimentek az utcára. A parkban egy csapat fiatalember gitárt pengetett, és lágy, szentimentális dalokat énekelt. Ez volt az élet egyetlen jele Honoluluban.

- Méltóztassék befáradni a szálló folyosójára velem - kérte Chan. - Szokásom időnként megtekinteni vendégek jegyzékét.

Az ajtó mögött levő trafikospultnál John Quincy megállt, hogy rágyújtson a pipájára, Chan pedig odament az íróasztalhoz. John Quincy megfordult, és a folyosón egy csinos, kifogástalanul öltözött férfit látott ülni, akinek öltözékéről lerítt a Bond Street. Régi ismerőse volt: Arthur Temple Cope kapitány.

Jonh Quincy láttára Cope fölugrott és eléje sietett.

- Hello! Igazán örülök! - kiáltotta olyan szívélyességgel, amilyen azelőtt soha nem jellemezte. - Jöjjön, foglaljon helyet.

John Quincy szót fogadott.

- Milyen gyorsan visszatért - jegyezte meg.

- Hamarabb, mintsem gondoltam volna - hagyta helyben Cope. - De nem is bánom.

- Akkor hát nem fáj a szíve kis szigetei után.

- Gyermekem, önnek át kellene oda látogatnia. Harmincöt fehér ember, kétszázötven bennszülött, egy távíróállomás, ennyi az egész. Pompás hely az ilyenkor este, igaz?

Chan odament hozzájuk, és John Quincy bemutatta a kapitányt. Arthur Temple Cope tökéletes házigazda volt.

- Foglaljanak helyet - sürgette őket. - Parancsoljanak cigarettát.

Elővette ezüst cigarettatárcáját.

- Köszönöm, én pipára gyújtok - mondta John Quincy. Chan komoly arccal elvett egy cigarettát, és rágyújtott.

- Mondja el nekem, fiatalember - mondta Cope, amikor vendégei leültek -, mi újság Winterslip halála ügyében? Még mindig nem kerítették kézre a gyilkost?

- Nem, még eddig nem - felelte John Quincy.

- Nagy kár. É... én úgy hallottam, a rendőrség fogva tart egy Egan nevű embert.

- Igen. Jim Egant, a Szirt és Pálma Szálló tulajdonosát.

- Vajon miféle bizonyítékuk van Egan ellen, Mr. Winterslip?

- Ó, hát több mindent találtak - felelte bizonytalanul.

- Mr. Chan, ön a rendőrség embere - folytatta Cope. - Talán ön meg tudná mondani.

Chan apró szemei még jobban összeszűkültek.

- Efféle anyagot még nem tárunk közönség elé - felelte.

- Ah, persze, persze.

Cope hangjában csalódás érződött.

- Önt érdekli a gyilkosság, úgy gondolom - mondta Chan.

- Hogyne. Hiszen, úgy képzelem, mindenki a fejét töri rajta errefelé. Az egész ügy olyan ágasbogas.

- Talán ismeretségben volt Mr. Dan Winterslippel? - makacskodott Chan.

- Csak futólag ismertem. De az is régen volt már.

Chan fölállt.

- Alázattal kérem bocsánatát hirtelenségem miatt - mondta. Odafordult John Quincyhez: - Találkozónk ideje elérkezett...

- Csakugyan - bizonyította John Quincy. - Még találkozunk, kapitány.

Zavarodottan követte Chant az utcára.

- Miféle találkozóról... - kezdte, és megállt.

Chan gondosan elnyomta cigarettáját a szálló kőfalán. Aztán zsebébe csúsztatta a cigarettavéget.

- Majd meglátja - ígérte Chan. - Először a rendőrséget látogatjuk meg. Útközben lesz szíves mindent elmondani erről a Cope kapitányról.

Jonh Quincy elmondta első találkozását Cope kapitánnyal a San Franciscó-i klubban, és fölidézte akkori beszélgetésüket.

- Forró ellenszenv Dan Winterslip iránt nem volt leplezett dolog? - kérdezte Chan.

- Ó, nyilvánvaló volt, Charlie. Semmi esetre sem szerette Dant. De mi köze...

- Nyomban Hawaiiba távozott onnan, bocsásson meg hirtelenségért. Nem tudná Cope ideérkezésének pontos dátumát?

- Tudom. Múlt kedden este láttam őt az Alexander Young Szállóban, amikor önt kerestem. A Fanning-szigetekre sietett, és azt mondta, hogy előtte való nap délben kötött ki itt...

- Hétfőn délben, hogy pontosak legyünk.

- Igen, hétfőn délben. De Charlie, mit akar mindezzel?

- Tapogatózom - mosolygott Chan. - Igyekszem igazságot forró kezembe kaparintani.

Szótlanul mentek tovább. A rendőrségen Chan John Quincyt Hallet kapitány szobájába vitte, de ott nem találtak senkit. Egyenesen a páncélszekrényhez ment és kinyitotta. Egy rekeszből apró tárgyakat vett elő, és odatette őket a kapitány asztalára.

- Mr. Jim Egan holmija - jelentette ki, és egy ócska ezüsttárcát tett John Quincy elé.

- Nyissa ki, mit talál benne? Corsican cigaretták.

Letett egy másik tárgyat is.

- Bádogtok, Mr. Brade szobájából. Nyissa ki ezt is. Ismét Corsican cigaretták.

Kivett a zsebéből egy borítékot, előhúzott belőle egy cigarettacsikket, azt is az asztalra tette.

- Cigarettatöredék, Dan Winterslip házának ajtaja előtt találtatott - magyarázta. - Ugyancsak Corsican márka.

Fölhúzta szemöldökét, és még egy cigarettavéget vett elő a zsebéből. Odatette az asztalra.

- Cigaretta, amelyet éppen az imént nyújtott át vendégszerető arccal Arthur Temple Cope kapitány. Nézze meg közelről. Ismét Corsican márka!

- Teremtő egek!

- Ismerős ön ezekkel a Corsican cigarettákkal? - kérdezte Chan.

- Egyáltalán nem.

- Én szerencsésebb vagyok. Ma délután, mielőtt úszni mentem volna, betértem a közkönyvtárba kis olvasásra. Egy ausztráliai újságban fölvilágosító közleményt találtam Corsican cigarettáról. Két különböző alakban készítik. Az egyiket bádogskatulyában árulják 222-es számmal, ebben török dohány van. Brade bádogskatulyájának a száma: 222. A másikat 444-gyel számozták, ez Virginia dohányból készül. Meg tudja ön különböztetni a török dohányt a Virginia dohánytól?

- Úgy gondolom... - kezdte John Quincy.

- Akárcsak én, de gondolni nem elég. A pillanat komoly. Meg fogjuk tudni szakértő véleményét. Tiszteljen meg kíséretével dohánytőzsdéig.

Chan kivett egy cigarettát Brade skatulyájából, beletette egy borítékba, és kívülről ráírt valamit. Ugyanazt cselekedte Egan cigarettájával. A két cigarettavéget hasonlóképpen osztályozta.

Szótlanul kimentek az utcára. John Quincy, akit meglepett a dolgoknak ez a fordulata, azt mondta magában, hogy az egész gondolat képtelenség. De Chan arca komoly volt, szeme éber és mohó.

John Quincy még jobban elképedt, amikor kiléptek a dohánytőzsdéből, ahol felvilágosítást kértek a szolgálatban levő fiatalembertől. Chan ujjongó kedvében volt.

- Hallotta, mit mondott? Brade skatulyájának cigarettája és testvérkéje Egan tárcájából azonos tartalmúak, mind a kettő török dohány. A kerti ösvény mellett talált pedig Virginia. Ugyancsak Virginia az is, amelyet Arthur Temple Cope kapitány barátságos kezéből kaptam!

- Ez megcáfol sok mindent! - felelte John Quincy. - Hitemre, ez megszabadítja Egant. Nagy újdonság Carlota számára. Sietek a Szirt és Pálmába, elmondani neki...

- Ó, nem, nem! - tiltakozott Chan. - Legyen kegyes várakoztatni a boldog pillanatot. Jelenleg őrizze meg a csöndet. Mielőtt kikérdeznék Cope kapitányt, minden mozdulatát kikémleljük. Sok mindent elárulhat a gyanútlanság. Megyek a rendőrségre, előkészületeket tenni...

- De hiszen az az ember gentleman - kiáltotta John Quincy. - A tengerészeti törvényszék kapitánya. Amire ön gondol, az lehetetlen.

Chan a fejét rázta.

- Lehetetlen a Rear Bayben Boston mellett - mondta. - De itt, a Csendes-óceán holdfényes keresztútján, nem olyan nagyon lehetetlen. Huszonöt esztendejét életemnek Honoluluban töltöttem el, és nemegyszer voltam tanúja, amikor a lehetetlenség kapta magát és megtörtént.

ÉJSZAKAI ÉLET HONOLULUBAN

A hétfői nap nem hozott a nyomozásban különösebb változást, és John Quincynek nem volt nyugalma. Többször kereste Chant a rendőrségen, de a detektív mindig valahol másutt járt.

Vacsora után Barbara kiment John Quincyvel a lanaira.

- Megkérném valamire - kezdte.

- Parancsoljon akármit.

- Beszéljen Mr. Brade-del, és mondja el nekem, mit kíván.

- Azt hittem, hogy Jennison... - mondta John Quincy.

- Nem, őt nem kérem meg erre - felelte a leány. Egy darabig szótlan volt. - Meg kell mondanom önnek... nem megyek feleségül Mr. Jennisonhoz.

John Quincy végigborzongott. Teremtő ég... az a csók? Ennyire félreértette a lány? Pedig ő igazán nem gondolt azzal a csókkal semmit. Csak rokoni üdvözletnek vélte - legalábbis annak szánta. Barbara kedves lány, szó sincs róla, de rokon, Winterslip - és rokonok ne házasodjanak egymással, akármilyen távoli is a rokonságuk. Azután meg ott van Agatha is. A tisztesség minden szála Agathához fűzi őt.

- Nagy sajnálattal hallom - mondta. - Attól tartok, én vagyok a hibás...

- Ó, dehogy - tiltakozott a leány.

- De Mr. Jennison mindenesetre félreértette a dolgot. Pedig tudhatná, hogy rokonok vagyunk, és hogy amit tegnap este látott, az nem jelentett... semmit.

John Quincy szinte büszke volt önmagára. Ezen hát könnyedén átesett.

- Ha nem veszi rossz néven - mondta Barbara -, jobb szeretném, ha erről szó sem esnék többé. Harry meg én nem leszünk házastársak, legalábbis most nem, annyi bizonyos. Ha ön lesz olyan kedves és beszél Mr. Brade-del...

- Természetesen beszélek vele - ígérte meg John Quincy. - Mégpedig nyomban.

Örült, hogy szabadulhat, mert a hold kezdett fölemelkedni a „szívszaggatóan gyönyörű” hely fölé.

A Szirt és Pálma első emeleti erkélyének végén Brade és hitvese kettesben üldögélt a szürkületben. John Quincy fölment hozzájuk.

- Beszélhetnék önnel, Mr. Brade? - kérdezte.

A brit férfi föleszmélt révedezéséből.

- Ah, igen... persze.

- John Quincy Winterslip vagyok. Már találkoztunk.

- Ó, persze, persze, uram. - Brade fölállt, és kezet fogott vele. - Kedvesem... - fordult a feleségéhez, de a nő, egyetlen gyilkos pillantást vetve John Quincyre, elmenekült. Az ifjút mintha darázs csípte volna meg. Bostonban soha nem fitymáltak még le egy Winterslipet. Úgy látszik, Dan Winterslip másképp rendezte a dolgot Hawaiiban.

- Üljön le, uram - mondta Brade, kissé megzavarodva feleségének viselkedésétől. - Vártam, hogy valaki megkeres a családjából.

- Természetesen. Megkínálhatom egy cigarettával? - John Quincy odanyújtotta cigarettatárcáját, és mikor már mind a ketten rágyújtottak, leült Mr. Brade mellé. - Azzal a históriával kapcsolatban vagyok itt, amelyet szombat este elmondott.

- História? - lobbant föl Brade.

John Quincy mosolygott.

- Ne értsen félre, uram. Nem vitatom a történet hitelességét. Csak azt akarom mondani, Mr. Brade, önnek tisztában kell lennie azzal, hogy ha igényét a bíróság útján akarja érvényesíteni, nagy nehézségekbe fog ütközni. A nyolcvanas évek óta sok idő telt el.

- Lehet, hogy igaza van - hagyta helyben Brade. - Én inkább azt hangsúlyoznám, hogy a bírósági eljárás meglehetősen kellemetlen nyilvánosság volna a Winterslip névnek.

- Kétségtelen - bólintott John Quincy. - Én Miss Barbara Winterslip megbízásából vagyok itt, aki Dan Winterslipnek egyetlen örököse. Igen finom lány, uram...

- Nem vontam kétségbe - vágott közbe Brade türelmetlenül.

- És ha az ön igénye nem irreális...

John Quincy elhallgatott, és közelebb hajolt.

- Mennyit kíván, Mr. Brade? - kérdezte aztán.

Brade húzkodni kezdte bajuszát, amely „komoran csüngött alá”.

- Nincs az a pénz - mondta -, amely jóvátehetné Dan Winterslip bűnét. De öregember vagyok, és számomra jelentene valamit, ha életem hátralevő napjaira anyagilag biztonságban érezhetném magamat. Nem akarok harácsolni, különösen azóta, hogy Dan Winterslip nincs többé. Húszezer fontra gondoltam. Meg a több mint negyven esztendő kamataira. Százezer dollárban kiegyezhetünk.

John Quincy elgondolkozott.

- Nem nyilatkozhatom unokahúgom nevében - mondta -, de nekem elég tisztességesen hangzik ez az ajánlat. Bizonyosra veszem, hogy Barbara bele fog egyezni az összegbe - Brade fáradt tekintetében halvány fény gyulladt a félhomályban -, abban a pillanatban, amikor Dan Winterslip gyilkosa kézre került... - tette hozzá John sietve.

- Mit jelentsen ez? - ugrott föl Brade.

- Azt, hogy Barbara nagyon készségesen fizet, de majd csak akkor, ha ez a titokzatos ügy föl van derditve. Csak nem várja tőle azt, hogy előbb fizessen? - kérdezte John Quincy, és ő is fölállt.

- De mennyire elvárom! - kiáltotta Brade. - Mert, nézze csak, ez az ügy elhúzódhat a végtelenségig. Nekem pedig Angliába vágyik a szívem, nekem Anglia kell megint, a Strand, a Piccadilly... huszonöt teljes esztendeje nem láttam Londont. Hogy én várjak? A keservét, hát miért várjak? Mi ez a gyilkosság nekem... hitemre, uram!...

Brade kihúzta magát, úgy állt ott lángoló haraggal, Tom Brade-nek, a rigóvadásznak méltó fia.

- Talán azt akarja mondani ezzel, hogy én...

John Quincy nyugodtan nézett szembe vele.

- Tudom, hogy nem tudja bebizonyítani, hogy volt múlt kedden kora hajnalban - mondta nagy nyugalommal. - Nem mondom, hogy ez döntő bizonyíték ön ellen, de én mindenesetre azt tanácsolom unokahúgomnak, hogy várjon. Nem szeretném abban a helyzetben látni őt, hogy megjutalmazza azt a férfiút, aki az ő édesatyját meggyilkolta.

- Én pedig harcolni fogok - kiáltotta Brade. - Bíróság elé viszem a dolgot...

- Tessék - mondta John Quincy. - De rá fog menni az utolsó megtakarított pennyje is, a végén pedig elveszti a pörét. Jó éjt, uram.

- Jó éjt! - felelte Brade, és úgy állott ott, ahogyan apja állhatott a Maid of Shiloh-n.

John Quincy feleúton volt az erkély másik végéhez, amikor gyors lépteket hallott maga mögött. Megfordult. Brade volt, Brade, a polgári szervezet tagja, az az ember, aki harminchat évig dolgozott India tüzes kemencéjében, megtört, gyámoltalan alak.

- Meggyőzött, uram - mondta, rátéve egyik kezét John Quincy vállára. - Nem harcolhatok. Túlságosan fáradt, túlságosan öreg vagyok... mert túlságosan keményen dolgoztam. Elfogadom unokahúgától, amit csak fizet... amikor hajlandó fizetni.

- Bölcs elhatározás, uram - felelte John Quincy. Hirtelen szánalom fogta el szívét. Ugyanazt érezte Brade iránt, amit a másik száműzött, Arlene Compton iránt.

- Remélem, nemsokára viszontlátja Londont... - tette hozzá, és kezét nyújtotta.

Brade megszorította a kezét.

- Köszönöm, fiam. Ön úriember, ha Winterslip is a neve.

Ami - állapította meg magában John Quincy, mikor belépett a Szirt és Pálma Szálló folyosójára - nem éppen tüskétlen bók volt Mr. Brade-től.

De nem sokat tűnődött ezen, mert Carlota Egan ott ült íróasztala mögött. A lány föltekintett, elmosolyodott, és John Quincy észrevette, hogy a lány szeme jóval derűsebb, mint valaha is az óta az oaklandi hajózás óta.

- Halló! - mondta. - Nincs munkája egy jó könyvelő számára?

Carlota a fejét rázta.

- Nem az üzlettel foglalkozom most.

John Quincy nevetett.

- Történt valami egyébként? Meglehetősen derűsnek látszik.

- Az is vagyok - felelte a lány. - Ma reggel meglátogattam szegény atyust azon a rettenetes helyen... és amikor jöttem tőle, másvalaki ment be hozzá, egy idegen.

- Idegen?

- Igen. Mégpedig a legcsinosabb valaki, akit valaha is látott. Magas, szürke, tekintélyes külsejű. És olyan barátságos arca volt. Mindjárt jobban éreztem magamat, mihelyt csak megláttam.

- Ki lehetett? - kérdezte John Quincy hirtelen támadt érdeklődéssel.

- Nem láttam azelőtt soha, de az egyik férfi azt mondta nekem, hogy Cope kapitány, az angol admiralitás tisztje.

- Miért akarta Cope kapitány meglátogatni az ön apját?

- Sejtelmem sincs róla. Ismeri talán?

- Igen... találkoztam vele - mondta John Quincy.

- Nem gondolja, hogy rettentően jóképű?

A lány sötét szeme kigyulladt.

- Ó, hogyne - felelte John Quincy minden lelkesedés nélkül. - Tudja, Carlota, nem tehetek róla, de az az érzésem, hogy a dolgok kezdenek rendbe jönni önre nézve.

- Énnekem is az az érzésem - mondta a lány.

- Mit is mondott, minek az ünnepe van ma? - kérdezte John Quincy. - Menjünk és ízleljük meg az éjszakai életet. Nekem egy kis dolgom van még a rendőrségen. Mivel szórakoznak itt az emberek este? Moziba mennek?

- Most éppen - újságolta a lány - mindenki Punahouba látogat, megnézni az éjjel nyíló cereuszt. Most van annak az idénye.

- Pompás estének ígérkezik - nevetett John Quincy. - Menjünk oda, nézzük meg a virágokat. Én legalább amondó vagyok. Velem tart?

- Szívesen.

A lány néhány utasítást adott ki a szobapincérnek, aztán csatlakozott John Quincyhez a kapuajtóban.

- Mehetünk autóval is - ajánlkozott az ifjú.

- Nem, nem - mosolygott a lány. - Bizonyos vagyok benne, hogy soha nem lesz kocsim, és csak elégedetlenséget keltene bennem, ha hozzászoknék. Az én járművem a villamos. Nagyon mulatságos egy alkotmány. Annyi érdekes embert látni rajta.

Az Oahu College kőfalain hófehér ragyogással tündöklött a különös virág, amely csak egyetlen nyári éjszaka nyílik. John Quincy eleinte kissé borongós kedvű volt, ami a kirándulást illeti, de aztán belátta, hogy tévedett. Mert szépség volt ott, lélegzetállító, ritka szépség. A kőfalak előtt kíváncsiak hada nyüzsgött. Ők is csatlakoztak az áradathoz. A lány elragadó társ volt. Földerült a kedve, és élénken csevegett. Nem Shaw filozófiájáról, sem a képtárakról, az igaz, de eleven emberi beszéde jobban is esett John Quincy fülének.

John Quincy rávette Carlotát, hogy menjenek vissza a városba egy kis fagylaltra. Tíz óra volt, amikor visszaértek a tengerpartra. Néhány lépésnyire a Szirt és Pálmától leszálltak a villamosról, és a szálló felé tartottak. A járdát jobb kéz felől sűrű bokrok szegélyezték. Csöndes este volt, az utcai lámpák égtek, a kövezett utca fehéren csillogott a holdfényben. John Qiuncy Bostonról beszélt.

- Azt hiszem, megszeretné az ottani életet - mondta. - Régi, nyugodt város, de...

A bokrok közül pisztoly villant feléjük, és John Quincy hallotta, hogy a golyó a feje mellett süvít el. Még egy villanás, még egy golyó. A lány ijedten elsikkantotta magát.

John Quincy megfordult, és a bokrok közé ugrott. Arcát megszurkálták a haragos ágak. Megállt. Nem hagyhatta magára a lányt. Visszatért melléje.

- Mi volt ez? - kérdezte meghökkenve. Csodálkozva bámult bele a békés esti képbe.

- Nem tudom.

A lány karon ragadta:

- Jöjjön... siessen!

- Ne féljen - mondta John megnyugtatóan.

- Nem magam miatt - felelte a lány.

Mentek tovább, a szálloda felé, nagyon felindulva. De amikor beléptek a szálló folyosójára, egyszeriben másra terelődött a figyelmük. Arthur Temple Cope kapitány ott állt az íróasztalnál. Amikor meglátta őket, eléjük ment.

- Miss Egan, ugyebár? Ah, Winterslip, hogy van? - Aztán megint odafordult a lányhoz: - Itt béreltem szobát, ha nincs ellenére.

- Hogy lenne... - rebegte a lány.

- Beszéltem az apjával ma reggel. Nem tudtam a bajáról semmit mindaddig, amíg hajóra nem szálltam a Fanning-szigetek felé. Olyan gyorsan visszajöttem, amilyen csak gyorsan csak lehetett.

- Ön azért tért vissza? - meredt rá a leány.

- Igen. Azért jöttem vissza, hogy segítségére legyek.

- Nagyon kedves öntől - mondta a leány. - De sajnos én nem értem...

- Ó, nem, ön nem érti. Ez természetes. - A kapitány rámosolygott a lányra. - Jim az én öcsém. Ön az én unokahúgom, az ön neve Carlota Maria Cope.

A lány fekete szeme tágra nyílt.

- Én... én úgy gondolom, hogy ön nagyon kedves nagybácsi - mondta végül.

- Igazán úgy gondolja? - A kapitány meghajolt. - Igyekszem az lenni - tette hozzá.

John Quincy előrelépett.

- Megbocsát - mondta -, de azt hiszem, tolakodás lenne ittmaradnom. Jó éjt, kapitány.

- Jó éjt, gyermekem - felelte Cope.

A lány kiment John Quincyvel a balkonra.

- Én... én nem is tudom, mit gondoljak az egészről - mondta.

- Az események kezdenek felgyorsulni - ismerte el John Quincy. Eszébe jutott a Corsican cigaretta. - De azért nem bíznék meg benne túlságosan - tette hozzá figyelmeztető hangon.

- De hiszen olyan csodálatos ez a...

- Ó, rendben van ő, valószínűen. De a külső olykor megtéveszt. Elmegyek és kedvére kibeszélgetheti magát vele.

A leány rátette napbarnított kezét John Quincy fehér kabátba öltözött karjára.

- Vigyázzon!

- Ó én rendben vagyok - mondta John.

- De valaki magára lőtt az előbb.

- Igen, és gyalázatosan rosszul célzott. Ne aggódjon miattam.

A lány egészen közel volt hozzá, fekete szeme világított a sötétben. John Quincy tovább beszélt:

- Azt mondta az imént, hogy nem magát félti. Úgy értette, hogy...

- Úgy értettem... hogy önt... féltem.

A hold, csakugyan, tündöklött. A kókuszpálmák, a passzátszél biztatására, félrefordították a fejüket. Waikiki meleg hullámai a közelben locsogtak. John Quincy, a bostoni Winterslip, akin „nem fog” a hawaii éjszaka, magához vonta a lányt és megcsókolta. Ez már nem rokoni csók volt - de miért is lett volna az? Carlota nem az unokahúga.

- Köszönöm, kedves - mondta John Quincy. Úgy érezte, mintha a levegőben lebegne. Csak ki kellene nyújtani a karját, és egy marékra való csillagot szakíthatna a leánynak.

A következő pillanatban az ötlött eszébe, hogy hasztalan volt az ő erős elhatározása: mégiscsak megtette megint. Megcsókolt egy másik lányt is. Három... ez már három lány, akivel valahogyan össze van fűzve.

- Jó éjt - mondta esetlenül, átugrott a korláton, és sietve végigrohant a kerten.

Három lány - és nem érez szikrányi megbánást sem. Most végre él. Mikor a sötétben végigsietett a parton, pehelykönnyű volt a szíve.

Egyszer az volt az érzése, hogy követik. De nem törődött vele. Minek is? Szobájában levélborítékot talált. Gépírással címezték. Belül a szöveg is gépírás volt. Elolvasta: „Ön nagyon sokat nyüzsgött itt kinn. Hawaii pedig maga is el tudja intézni ügyeit, malihini közbenjötte nélkül. Hajó csaknem mindennap indul. Ha e sorok vétele után negyvennyolc órával még mindig itt lesz, ám lássa! A mai két lövés a levegőbe ment. De a célzás hamarosan meg fog javulni!” John Quincy jókedvűen félredobta a levelet. Fenyegetik már? Detektívmunkája kezd beérni. Eszébe jutott Kaohla lángoló arca, mikor azt mondta neki: „Te tetted ezt. Nem felejtem el.” És eszébe jutott Dan Winterslipnek egyik mondása, amelyet Minerva nénje idézett: „Civilizáció, igen. De messze odalenn még mindig mély, sötét vizek áramlanak.” Hajó csaknem mindennap indul? Hogyne. Csak induljon. Egy napon majd el is indul valamelyiken, de addig nem, amíg Dan Winterslip gyilkosa nem került az igazságszolgáltatás kezére.

SÜRGÖNY AZ ÁLLAMOKBÓL

John Quincy másnap reggel kilenc órakor ébredt, és szúnyoghálója alól kibújva, nagy kíváncsian várta, az új nap eseményeit. A földön, az íróasztala mellett, ott feküdt a levél, amelynek az volt a rendeltetése, hogy siettesse Honoluluból való elutazását. John fölvette, és láthatóan mulatott rajta.

Amikor az ebédlőbe ért, Haku közölte vele, hogy Minerva kisasszony és Barbara korán megreggelizett, aztán elment a városba bevásárolni.

- Nézz ide, Haku - mondta az ifjú. - Tegnap késő este levél érkezett számomra.

- Igen - hagyta helyben Haku.

- Ki kézbesítette?

- Nem tudom. Hallban találták, nagy ajtó közelében.

- Ki találta meg?

- Kamaikui.

- Ah, persze: Kamaikui.

- Mondtam neki, vigye az ön hálószobájába.

- Látta Kamaikui azt a személyt, aki a levelet hozta?

- Nem. Nem látta senki.

- Rendben van - mondta John Quincy.

Ellustálkodott egy órát a lanain pipájával és a reggeli lappal. Fél tizenegy körül előhozta autóját és a rendőrségre hajtott.

Hallet és Chan, mondták neki, az ügyésszel értekezik. John leült. Néhány perc múlva kiüzentek érte. Amikor belépett Mr. Greene hivatalába, látta, hogy a három férfi komoran üli körül az ügyész íróasztalát.

- Mintha mégis kezdenék már detektív lenni - mondta nekik.

Greene sietve fölpillantott.

- Talált valami új dolgot?

- Nem éppen - vallotta meg John Quincy -, de tegnap este, amikor a Kalakua Avenue-n sétáltam egy fiatal hölggyel, valaki kétszer rám lőtt a bokrok közül. Otthon pedig ezt a levelet találtam.

Átnyújtotta a névtelen episztolát Halletnek, aki szemmel látható kelletlenséggel olvasta végig, aztán továbbadta az ügyésznek.

- Ettől ugyan nem jutunk sehova - mondta a kapitány.

- De én eljuthatok valahova, ha nem vigyázok - felelte Quincy. - Mellesleg, meglehetősen büszke vagyok rá. Mert annak a bizonyítéka, hogy detektívmunkám jó irányban halad.

- Lehet - felelte Hallet hanyagul.

Greene letette a levelet íróasztalára.

- Azt tanácsolom önnek, hogy hordjon fegyvert magával. Persze nem hivatalból mondom.

- Ugyan! Nem ijedek meg - mondta John Quincy. - Nagyon jól gyanítom én, hogy ki küldte nekem ezt a dolgot.

- Gyanítja? - kérdezte Green.

- Igen. Az illető Hallet kapitánynak a barátja. Dick Kaohla.

- Mit akar mondani azzal, hogy az én barátom? - csattant föl Hallet.

- Nos, ön mindenesetre nagyon gyöngéden bánt vele a múltkor.

- Tudtam, hogy mit teszek - mondta Hallet sértődötten.

- Remélem, hogy tudta. De ha Dick Kaohla egyik tündéri estén golyót ereszt belém, ugyancsak bosszús leszek önre.

- Ó, nincs veszedelemben - felelte Hallet. - Csak gyáva ember irkál névtelen leveleket.

- Igen, és csak gyáva ember lövöldöz a bokrok mögül. De ez még nem jelenti azt, hogy nem tud célozni.

Hallet fölvette a levelet.

- Elteszem. Még bizonyítékul szolgálhat egyszer.

- Bizonyára - helyeselt John Quincy. - Én ön nem valami sok bizonyítékot szerzett eddig, úgy látom.

- Gondolja? - morogta Hallet. - Meglehetősen fontos fölfedezést tettünk a Corsican cigaretta dolgában.

- Ó, én nem mondtam soha, hogy Charlie nem dolgozik jól - mosolygott John Quincy. - Vele voltam, amikor elindult ezen a nyomon.

Az ajtóban egyenruhás férfi jelent meg.

- Egan, a leánya, és Cope kapitány - jelentette az ügyésznek. - Most óhajt beszélni velük, uram?

- Küldje be őket - parancsolta az ügyész.

- Itt maradnék, ha nincs ellenére - mondta John Quincy.

- Ó, természetesen - felelte Greene. - Ön nélkül nem tudnánk lefolytatni.

A rendőr kiment, és a következő pillanatban a Szirt és Pálma tulajdonosa belépett a szobába. Arca beesett, sápadt volt, a hatóság hosszú ostroma kezdett meglátszani rajta. De szemében még mindig valami makacs fény kísértett. Mögötte Carlota lépett be - üde és szép volt, és új bizakodás látszott a viselkedésén. Cope kapitány jött be utolsónak. Megtermett, magabiztos ember, akinek ereje és elszántsága nyilvánvaló.

- Az ügyész, azt hiszem - mondta. - Ah, Mr. Winterslip. Mindenütt ott látom, amerre csak járok.

- Jelenlétem talán... - kezdte John Quincy.

- Ó, dehogy, a legkevésbé sem, fiatalember. Az egész dolgunk itt néhány perc. - Greene-hez fordult. - Csak bevezetésül... én Ar-thur Temple Cope vagyok, a British Admiralty kapitánya, ez az úr pedig - itt a Szirt és Pálma tulajdonosa felé bicentett - a bátyám.

- Valóban? - kérdezte Greene. - Úgy tudom, neki Egan a neve.

- Az ő neve James Egan Cope - felelte a kapitány. - A Cope nevet évekkel ezelőtt elhagyta, olyan okokból, amelyek nem tartoznak ide. Azért vagyok itt, uram, hogy megmondjam: bátyámat a legalaptalanabb ürüggyel tartják itt, amelyet elég gyakori utazásaim során valaha is láttam. Ha szükséges, én fölfogadom Honolulu legjobb ügyvédjét, és estére kiszabadítom. De meg akarom adni önöknek az utolsó lehetőséget arra, hogy önök engedhessék szabadon, és elkerüljék azt a kissé kínos helyzetet, hogy az önök esztelensége nyilvánosságra kerüljön.

John Quincy ránézett Carlota Eganre. A leánynak sugárzott a szeme. De nem őrá, hanem a nagybátyjára. Greene könnyedén elpirult.

- A jó tréfát, kapitány, mindig meg lehet próbálni - mondta.

- Szóval ön úgy véli, hogy csak tréfáltak - vágott rá Cope hirtelen.

- Én az ön föllépésére értettem - felelte Greene.

- Majd elválik - mondta Cope. - Ha megengedi, leülök. Mint értesültem, két terhelő adatuk van ez ellen az öreg Jim ellen. Az egyik az, hogy a gyilkosság előtt meglátogatta Dan Winterslipet és most nem hajlandó elárulni annak a látogatásnak az okát. A másik pedig az a Corsican cigaretta, amelynek csikkjét Winterslip ebédlője előtt találták meg.

Greene a fejét rázta.

- Csak az első - felelte. - A Corsican cigaretta már nem Egan ellen szól. - Az ügyész áthajolt íróasztala fölött. - A cigarettavég most már ön ellen szól, kedves kapitányom.

Cope-nak szeme sem rebbent, úgy állta az ügyész tekintetét.

- Igazán? - kérdezte.

John Quincy látta, hogy Carlota Egan szemében riadt meglepődés csillan.

- Amit mondtam, megmondtam - folytatta Greene. - Igazán örülök, hogy ma reggel betoppant hozzánk. Úgyis beszélni kívántam önnel. Hallomásom szerint ön ellenszenvvel viseltetett Dan Winterslip iránt.

- Meglehet.

- Miért?

- Mint az egyik angol hadihajó tengerészkadétja ismertem a nyolcvanas években az ausztráliai híreszteléseket. Mr. Dan Winterslipnek nem éppen dicsőséges hírneve volt. Megbízható egyének úgy tudták, hogy eltulajdonította halott kapitányának a kincsesládáját a Maid of Shiloh-n. Lehet, hogy kissé finnyásak vagyunk, de az ilyesmit mi, hajósok nem tudjuk megbocsátani. Aztán szó volt egyéb dolgokról is azzal a bizonyos rigóvadász-tevékenységgel kapcsolatban. Igen, uram, én szívből nehezteltem Dan Winterslipre, és ha ezt eddig nem mondtam volna, hát megmondom most.

- Tegnap volt egy hete, hogy ön megérkezett Honoluluba - folytatta Greene. - Délben, hétfőn délben. Másnap megint elutazott. Nem látogatta meg közben véletlenül Dan Winterslipet?

- Nem.

- Úgy. Hát akkor elmondom önnek, hogy azok a Corsican cigaretták, amelyeket Egan skatulyájában találtunk, török dohányból készültek. Az a cigarettavég pedig, amelyet a gyilkosság színhelyének közelében leltek, Virginia dohány. Ugyancsak Virginia dohány volt az a cigaretta is, amellyel ön, kedves Cope kapitány, a mi emberünket, Charlie Chant megkínálta az Alexander Young Szálló folyosóján, múlt vasárnap este.

Cope ránézett Chanra, és elmosolyodott.

- Megint a detektív, mi?

- Ne törődjék veié! - kiáltotta Greene. - Magyarázatot kérek.

- A magyarázat nagyon egyszerű - felelte Cope. - Már éppen szolgálni akartam vele, amikor ön belekezdett ebbe az együgyű keresztkérdezésbe. Az a Corsican cigaretta, amelyet Dan Winterslip ajtajánál találtak, igen, természetesen Virginia dohány. Mindig is ezt a fajtát szívtam.

- Nos!

- Vitán felül áll, uram. Azt a cigarettát én dobtam el azon a helyen.

- De hiszen éppen most mondta, hogy nem látogatta meg Dan Winterslipet.

- Úgy is van. Nem látogattam meg. Én Minerva Winterslip kisasszonynál tisztelegtem, aki a háznak vendége. A tény az, hogy múlt hétfőn öt órakor teáztam nála. Erről meggyőződhet, ha telefonál a nevezett hölgynek.

Greene rátekintett Halletre. Hallet viszont a telefonra, aztán pedig John Quincyre.

- Hogy az ördögbe nem mondta el ezt nekem? - kérdezte dühösen.

John Quincy mosolygott.

- Nem tudtam róla, uram. Valószínűleg azért, mert nagynéném soha nem gondolt Cope kapitányra a gyilkossággal kapcsolatban.

- Nem is igen gondolhatott - mondta Cope. - Miss Winterslip és csekélységem megteáztunk az ebédlőben, azután kimentünk a kertbe, leültünk, és a régi jó időkről tereferéltünk. Amikor visszatértünk a házba, én cigarettáztam. Az ebédlő ajtajában elhajítottam a cigarettámat. Azt, hogy Miss Winterslip észrevette-e mozdulatomat, vagy sem, azt nem tudom. Valószínűleg nem vette észre, hiszen az ilyen dolgokat nem szokás megjegyezni. Ha kívánja, hívja föl telefonon, uram.

Greene megint Halletre nézett, aki a fejét rázta.

- Majd később beszélek vele - jelentette ki a detektívkapitány. Hangjából arra lehetett következtetni, hogy Miss Minervára nem éppen kellemes beszélgetés várakozik.

- Mindenesetre - folytatta Cope az ügyész felé - ön is elejtette ezt a cigarettaügyet, mint öreg Jim ellen szóló bizonyítékot. Most már csak az ő hallgatásának ügye van hátra...

- Hallgatása, igen - vágott közbe Greene -, és az a tény, hogy Winterslip egyszer kijelentette, hogy fél Jim Egantól.

Cope fölhúzta a szemöldökét.

- Igazán?

Egy percre elgondolkozott.

- És aztán? Winterslipnek volt oka rá, hogy féljen nem egy becsületes embertől. Nem, kedves uram, önöknek most már nincs egybük bátyám ellen, mint a hallgatása, és ez nem elég. Kérdem...

Greene fölemelte a kezét.

- Egy percre. Azt mondtam, ön tréfált az imént, és így gondolkozom most is. Minden más föltevés sértő volna az ön értelmi képességeire. Bizonyára ön is eleget tud a törvényből annak a belátására, hogy bátyjának makacs hallgatása Winterslippel volt ügyéről, hozzászámítva azt a tényt, hogy ő volt az utolsó, aki Winterslipet életben látta, elégséges ok a fogva tartására. Fogva tarthatom ezen az alapon, fogva is tartom, és addig el nem engedem, kedves kapitányom, amíg nem beszél.

- Nagyon jó - mondta Cope, és fölállt. - Fogadok egy jó ügyvédet...

- Ez jogában áll - csattant föl Greene. - Jó napot.

Cope tétovázott. Odafordult Eganhoz.

- De ez még nagyobb nyilvánosságot jelentene, Jim - mondta. - És további huzavonát is. Tehát további boldogtalanságot Carlota számára. És mert mindazt, amit tettél, őmiatta tetted...

- Honnan tudod? - kérdezte Egan sietve.

- Kitaláltam. Ó, én tudom, mennyi kétszer kettő, Jim. Carlota visszatérőben volt velem Angliába, hogy tanuljon. Te azt mondtad, megvan hozzá a pénzed, pedig nem volt meg. Már megint az a te büszkeséged, Jim. Elég bajod volt miatta életedben. Hajszoltad a pénzt, és eszedbe jutott Winterslip. Kezdem most már látni az egészet. Volt valami ügyed Dan Winterslippel, és elmentél hozzá akkor este, hogy...

- Megzsarolja! - szólt közbe Greene.

- Nem volt könnyű dolog megtenned, Jim - folytatta Cope -, de nem magadról volt szó. Carlota éppúgy tudja, mint én, hogy inkább meghaltál volna. De a lányodért tetted, és mi mind a ketten megbocsátjuk neked.

Odafordult Carlotához:

- Ugye, kedvesem?

A leánynak nedves volt a szeme. Fölállt, és megcsókolta apját.

- Szegény öreg atyus! - mondta.

- Gyerünk, Jim - könyörgött Cope kapitány. - Feledd el már azt a büszkeségedet. Beszélj, és mi magunkkal viszünk haza. Bizonyos vagyok benne, hogy az ügyész nem fogja közreadni az újságokban...

- Megígértük neki már százezerszer - mondta Greene.

Egan fölkapta a fejét.

- Az újságokkal nem törődöm semmit - magyarázta. - Csak veled, Arthur, és Caryvel... nem akartam, hogy ti ketten megtudjátok. De ha már kitaláltad, és Cary is tudja... hát elmondok mindent.

John Quincy fölállt.

- Mr. Egan - mondta. - Eltávozom a szobából, ha kívánja.

- Üljön le, fiam - felelte Egan. - Cary elmondta nekem, milyen figyelmes volt hozzá. Amellett ön úgyis látta már a csekket...

- Mifélle csekk volt az? - kiáltotta Hallet. Fölugrott, és odahajolt John Quincyhez.

- Becsületem tiltotta, hogy beszéljek róla - magyarázta az ifjú halkan.

- Ilyet ne mondjon! - mennydörögte Hallet. - Önök ketten finom kis pár, és az az ön nagynénje...

- Egy percre, Hallet - vágott közbe Greene. - Nos, Egan, vagy Cope, vagy mi is a neve tulajdonképpen, várom a vallomását.

Egan bólintott.

- A nyolcvanas években pénzváltó voltam egy banknál Melbourne-ben, Ausztráliában - mondta. - Egy napon az ablakom elé állt egy fiatalember. Williams vagy ilyesféle volt a neve. Zöld bőrzacskó volt nála, tele aranypénzzel, mexikói, spanyol és angol pénzdarabokkal. Némelyik meglehetősen sáros volt. Azt akarta, hogy váltsam be bankjegyekre. Megtettem. Ő aztán még többször megjelent nálam hasonló bőrzacskókkal, és én mindig beváltottam a pénzeit. Abban az időben nem sokat törődtem a dologgal, bár az, hogy meglehetősen nagy borravalót igyekezett adni, gyanút keltett bennem.

Egy évvel később, amikor otthagytam a bankot és átmentem Sydneybe, hallottam arról, hogy mit művelt Dan Winterslip a Maid of Shiloh-n. Eszembe jutott, hogy Winterslip és Williams valószínűleg egy és ugyanaz a személy. De senki sem firtatta a dolgot. Az volt az általános fölfogás, hogy amúgy is vérdíjról van szó, hogy maga Tom Brade sem becsületes úton jutott a kincshez. Így hát én sem szóltam semmit.

Tizenkét évvel később idejöttem Hawaiiba, és találkoztam Dan Winterslippel. Csakugyan ő volt az a bizonyos Williams. Ő is megismert engem. De én nem vagyok zsaroló. Voltam egyszer-kétszer nehéz helyzetben, Arthur, de mindig becsülettel dolgoztam. Így hát elejtettem az egész ügyet. Több mint húsz évig nem történt semmi.

Néhány hónappal ezelőtt a családom a nyomomra bukkant, és Arthur megírta, hogy átjön Honoluluba és meglátogat. Mindig éreztem, hogy a lányom számára nem tudtam megadni azt, ami illő lett volna. Szerettem volna, ha meglátogathatta volna öreg édesanyámat, és némi angol nevelésben részesülhetett volna. írtam Arthurnak, és megállapodtunk. De nem engedhettem a lányomat kegyelemkenyérre, nem akartam bevallani, hogy lecsúsztam, én nem tudok tenni érte semmit. Azt írtam, hogy viselem a költségeit. Pedig... pedig nem volt egyetlen centem sem.

Ekkor megérkezett Brade. Mintha a Gondviselés műve lett volna. Eladhattam volna neki az értesüléseimet, de amikor beszédbe elegyedtem vele, láttam, hogy nagyon kevés a pénze, és tudtam, hogy Winterslip végül erősebb nála. Nem, az én emberem Winterslip, gondoltam magamban, Winterslip az ő átkozott vagyonával. Nem tudom pontosan, mi is történt, hiszen félőrült lehettem, de a világ tartozik ezzel nekem, így gondolkoztam, azazhogy nem is nekem, hanem a lányomnak. Fölhívtam telefonon Winter-slipet, és találkozóban állapodtam meg vele arra a hétfő estére.

Abban a pillanatban, amikor fölhívtam, már meg is bántam a dolgot. Igyekeztem kisiklani... azzal áltattam magamat, hogy más segítség is akad számomra... talán eladhatom a Szirt és Pálmát... szóval: újra fölhívtam, és megmondtam neki, hogy nem megyek el hozzá. De ő makacskodott, és én elmentem.

Nem mondtam el neki, mit akarok. Ő már tudta. Készen volt a számomra egy csekkje. Ötezer dollárról. Carry boldogsága, szerencséje, jövője. Elfogadtam, hazamentem, de belül égetett a szégyen. Nem próbálom mentegetni cselekedetemet, de nem hiszem, hogy valaha is beváltottam volna azt a csekket. Amikor Carry megtalálta az íróasztalomban, és elhozta ide, összetéptem. Ez az egész.

Fáradt tekintetét lánya felé fordította.

- Teérted tettem, Carry, de nem akartam, hogy megtudd.

Carlota odament hozzá, karját az öreg vállára tette, és könnyein át mosolygott.

- Ha mindjárt az első alkalommal elmondta volna - szólt Mr. Greene -, megkímélt volna mindnyájunkat sok zavartól, önmagát is beleszámítva.

Cope fölállt.

- Nos, ügyész úr, így áll a dolog. Nem tartja tovább magánál?

Greene hirtelen fölállt.

- Nem. Azonnal intézkedem szabadon engedéséről.

Greene és Egan ment ki elsőnek, aztán Hallet és Cope. John Quincy odanyújtotta karját Carlota Egannek - mert ő még mindig ezen a néven gondolt a lányra.

- Rendkívül örülök ön miatt - mondta.

- Ugye el fog jönni, beszélni velem, rövidesen? - kérdezte a lány. - Egészen más lányt fog találni a régi helyett. Jobban fog hasonlítani ahhoz, amelyikkel az oaklandi révhajón találkozott.

- Ó, az nagyon bájos volt - felelte John Quincy. - De nem is lehetett más, hiszen az ön szemét hordozta.

Hirtelen eszébe jutott Agatha Parker.

- De most visszakapta végre az édesapját - tette hozzá. - Most már nem fogja érezni a hiányomat.

Carlota föltekintett rá, és elmosolyodott.

- Nem hinném - mondta, és kiment.

John Quincy odafordult Chanhoz.

- Nos, hát így van - jegyezte meg. - És most hogy is állunk?

- Ami személyesen engem illet - vigyorgott Chan -, mozdulatlanul egy helyben. Alapjában sohasem voltam barátja Egan-féle elméletnek.

Hallet visszatért.

- Meg kellene találni az órát - mondta felindultan. - Egyszer már végigsöpörtettem a szigeteket utána - kiáltotta -, de most még egyszer nekilátok. Az ékszerüzleteket, a zálogházakat, minden zeget-zugot. Kimegy, Charlie, és megindítja a lavinát.

Chan fürgén mozgott, súlyos teste ellenére is.

- Majd hatalmas lökést adok neki - ígérte, és eltűnt.

- Hát jó szerencsét! - mondta John Quincy, és kifelé indult.

Hallet rámordult:

- Mondja meg annak a maga nagynénjének, hogy nagyon bosszankodom.

Nem volt olyan kedvében, hogy előkelősködött volna.

John Quincynek villásreggeli közben sem nyílt alkalma átadni ezt az üzenetet, mert Minerva kisasszony elmaradt Barbarával a városban. Aznap este a vacsora után kikísérte nagynénjét a partra, a haufa alá.

- Egyébként - mondta - Hallet kapitány ugyancsak föl van paprikázva ön miatt.

- Én pedig őmiatta - felelte Minerva -, így hát kvittek vagyunk. Mi a baja megint?

- Azt hiszi, ön az egész idő alatt tudta annak a férfinak a nevét, aki azt a Corsican cigarettát elhajította.

Minerva egy percig szótlanul ült.

- Nem, az egész idő alatt nem - mondta végül. - Mi történt?

John Quincy röviden vázolta előtte a délelőtt történteket. Amikor befejezte, kérdőn tekintett nagynénjére.

- Az első izgalomban nem emlékeztem rá, pedig beszélnem kellett volna - magyarázta Minerva kisasszony. - Napokkal utána jutott csak eszembe a dolog. Tisztán láttam Arthurt, Cope kapitányt, amint elhajította a cigarettáját, amikor visszatértünk a házba. De nem szóltam róla semmit.

- Miért?

- Nos, azt gondoltam, jó próbaköve lesz a rendőrség ügyességének: fedezze föl ő maga.

- Ez ugyan gyönge magyarázat - jegyezte meg John Quincy szigorúan. - Ön miatt kárba veszett jó sok idő.

- Nemcsak ez volt az okom rá - mondta Minerva kisasszony lágyan.

- Ó, örülök, hogy hallom. Folytassa csak.

- Valahogy nem tudtam rávenni magamat arra, hogy Cope kapitány látogatása összefüggésbe kerüljön egy gyilkosság rejtelmeivel.

Újra csönd lett. És John Quincy - aki soha nem volt ködös fejű - hirtelen megértett mindent.

- Azt mondta egyszer nekem, hogy a nyolcvanas években ön nagyon csinos volt - mondta az ifjú gyöngéden. - Mármint a kapitány. Amikor abban a San Franciscó-i klubban találkoztam vele.

Minerva kisasszony rátette kezét John Quincyére. Amikor megszólalt, a hangja - amelyet John mindig határozottnak, keménynek érzett - kissé remegett.

- Ezen a parton leánykoromban - mondta - előttem volt a boldogság. Csak ki kellett volna nyújtanom érte a kezemet, és megfogom. De valahogyan... Boston... Boston visszatartóztatott. Elengedtem siklani a boldogságomat.

- Még mindig nincs késő - célzott John Quincy.

Minerva kisasszony a fejét rázta.

- Ő is ezt igyekezett elhitetni velem akkor hétfőn délután. De a hangjában volt valami... lehetek százszor Hawaiiban, de még meg nem őrültem. Az ifjúság, John Quincy, az ifjúság nem tér vissza, akármit mondjanak is errefelé.

Megszorította az ifjú- kezét, és fölállt.

- Ha az alkalom elkövetkezik, kedves fiam - tette hozzá -, te ne légy olyan bolond.

Átsietett a kerten, és John Quincy utánabámult. A tekintetében nagy gyöngédség volt.

Abban a pillanatban egy gyufa sárga villanását látta a drótkerítésen túl. Amos volt, aki megint ott ácsorgott az algarobafa alatt.

- Halló, Amos bátyám! - mondta az ifjú. - Mikor bontatja már le azt a drótsövényt?

- Ó, majd rákerül a sor egyszer - felelte Amos. - Most veled akartam beszélni. Nincs semmi újság?

- Nem is egy - mondta John Quincy. - De egyik sem viszi előbbre a dolgot. Úgy látom, zsákutcába jutottunk.

- Igen, én is átgondoltam az egészet - mondta Amos. - Lehet, hogy még ez a legjobb eredmény. Képzeld el, hogy kiderülne, ki végzett Dannal. Csak újabb botrány lenne, nagyobb a többinél.

- Én még megpróbálkozom - felelte John Quincy. - Én is szeretnék tisztán látni...

Haku sietett hozzá a kerten át.

- Kábelsürgöny Mr. John Quincy Winterslip számára. Fiú mondja, fizetetlen. Pénzt kér.

John Quincy odasietett a főkapuhoz. Unalmas képű fiú várta. Kifizette a járandóságot, és fölbontotta a sürgönyt. Des Moines postamestere küldte. Ez állt benne:

„Saladine nevű egyénről itt nem hallottak soha.”

John Quincy a telefonhoz rohant. Az ügyeletes a rendőrségen, közölte vele, hogy Chan hazament, és megadta a Punch Bowl Hillen levő lakása címét. John öt perc múlva már robogott gépkocsiján a város felé.

„ISTEN VELE, PETE!”

Charlie Chan kis faházban lakott, amely ott lógott a Punch Bowl domb oldalán. John Quincy egy percig elmélázott a kínai kapujában. Letekintett Honolulura, erre a hegyek amfiteátrumába helyezett nagy, színpompás kertre. Gyönyörűséges látvány volt, de neki most nem volt ideje a szépség szemlélésére. Fölsietett a rövid gyalogösvényen a pálmafák árnyékában.

Egy kínai asszony - szolgálónak látszott - betuszkolta Charlie Chan homályos nappali szobájába. A detektív az asztalnál ült. Sakkozott. Amikor megpillantotta vendégét, méltóságteljesen fölállt.

- Rendkívüli megtiszteltetés alacsony házamnak - mondta Charlie. - E büszke pillanatot még büszkébbé teszi, hogy alkalmam van bemutatni legidősebb fiamat.

Intett sakkbeli ellenfelének, hogy lépjen előbbre. Karcsú, halványbarna fiú volt, borostyánszínű a szeme: tisztára Chan, mielőtt meghízott volna.

- Mr. John Quincy Winterslip Bostonból kegyeskedik figyelmére méltatni Henry Chant. Mielőtt megjelenni méltóztatott, sakkjátékra oktattam, hogy e tekintetben se váljék szégyenére atyja nevének.

A fiú mélyen meghajolt. Nyilvánvalóan annak az ifjú nemzedéknek volt a tagja, amely mélységes tiszteletet érez szülei iránt. John Quincy is meghajtotta magát.

- Az ön atyja nagyon jó barátom - mondta. - És mostantól kezdve ön is az.

Chan arca sugárzott a gyönyörtől.

- Kegyeskedjék leereszkedni erre a kegyetlen székre. Talán újdonságokkal méltóztatik?

- Úgy van - mosolygott John Quincy. Átnyújtotta Des Moines postamesterének sürgönyét.

- Rendkívül érdekes - mondta Chan. - Vajon csakugyan jól hallottam-e fényűző gépkocsi megkapó zaját?

- Igen, azzal jöttem - felelte John Quincy.

- Jó. Azonnal átsietünk Hallet kapitány otthonába, amely nincs messze innen.

Kimentek, beszálltak a gépkocsiba, és elindultak Hallet kapitány házához, amely az Yolani Avenue-n volt.

A kapitány pizsamában heverészett a lanain. Kíváncsian köszöntötte látogatóit.

- Sokáig fönn vannak ma - mondta. - Dolgoznak?

- Mindenesetre - felelte John Quincy, leülve a fölkínált székre. - Van itt egy Saladine nevű ember...

A név hallatára Hallet kapitány fürkészőn nézett rá. John Quincy elmondta neki mindazt, amit Saladine-ról tudott, állítólagos lakóhelyét, foglalkozását, és elvesztett fogsorának tragédiáját.

- Nemrégiben észrevettük, hogy valahányszor Kaohla szerepelt a nyomozás során, Saladine mindig érdeklődött. Amikor Kaohla a Szirt és Pálma Szállóban Brade után érdeklődött, Saladine odaóvakodott az íróasztalhoz. Azon az estén, amikor Kaohlát az ön emberei kifaggatták, Egan kisasszony látta, hogy Saladine ott bujkál az ablak alatt. Így aztán Charlie-val együtt helyesnek gondoltuk, hogy sürgönyben megkérdezzük Des Moines postamesterét az állítólagos fűszer-nagykereskedő felől.

Átnyújtotta a sürgönyt Hallétnek.

- Ma este ez a válasz érkezett - tette hozzá.

Hallet rendszerint ünnepélyes arcán furcsa mosoly jelent meg. A kapitány elolvasta a sürgönyt, aztán lassan darabokra szaggatta.

- Spongyát rá, fiúk - mondta nyugodtan.

- Miért... miéért? - hüledezett John Quincy.

- Azt mondtam spongyát rá. Szívesen veszem fáradozását, de ez egyszer hamis nyomon jár.

John Quincy bosszús lett.

- Magyarázatot kérek - kiáltotta.

- Nem adhatok - felelte Hallet. - Elégedjék meg a szavammal.

- A szavát már sokszor hallottam - mondta John Quincy bosszúsan. - A dolog kezd gyanússá válni előttem. Talán fedez valakit?

Hallet fölállt, és kezét rátette John Quincy vállára.

- Kemény napom volt ma - jegyezte meg -, és nem akarok összetűzni önnel. Nem fedezek én sekit sem. Éppen úgy azon vagyok, hogy földerítsük, ki gyilkolta meg Dan Winterslipet, mint ön, talán még jobban is.

- De amikor bizonyítékot hozunk, akkor széttépi...

- Hozzon igazi bizonyítékot - mondta Hallet. - Hozza ide azt a karórát. Akkor aztán cselekszem, azt megígérem.

- Rendben van - mondta -, megértettem. Sajnálom, ha zavartuk ezzel a hétköznapi üggyel...

- Ne beszéljen ilyen hangon - vágott közbe Hallet. - Örülök a segítségnek. De ami Mr. Saladine-t illeti - Hallet itt Chanhoz fordult -, hagyják őt békén.

Chan meghajtotta magát.

- Ön kétségtelen főnök - felelte.

Visszahajtattak a Punch Bowl dombra, mind a ketten meglehetősen leverten. Amikor Chan kiszállt a kapujánál, Jonn Quincy azt mondta:

- Nos hát én pau vagyok. Saladine volt az utolsó reménységem.

A kínai egy pillanatig rámeredt a holdfényes Csendes-óceánra, amely a parti lámpák alatt pihegett.

- Kőfal van körülöttünk - mondta álmodozóan. - De körüljárjuk, rést keresve. Fölfedezés pillanata el fog érkezni.

- Szeretném remélni - felelte John Quincy.

Chan elmosolyodott.

- Türelem rendkívül szeretetreméltó erény - jegyezte meg. - Legalábbis úgy látom. Lehet, hogy csak az én keleti eszemmel. Az ön fajtabeliek, úgy veszem észre, nem kedvelik a türelmet.

Bizony nem kedvelte John Quincy sem, amikor visszafelé igyekezett Waikikibe. Pedig a következő napokban ugyancsak nagy szükség volt a türelemre. Mert nem történt semmi.

A negyvennyolc órai haladék, amelyet a Hawaiiból való eltávozásra kapott, letelt. A fenyegető levél írója azonban nem bukkant föl, hogy elűzze John Quincy unalmát. Csütörtök is elérkezett: olyan nyugodt nap volt, mint a többi. A csütörtök este is békésen, nyugodtan telt el.

Pénteken reggel Agatha Parker megszakította a napok egyhangúságát a következő sürgönnyel:

„Nyilván megőrült. Nekem a Nyugat vad és elviselhetetlen.”

John Quincy mosolygott. Elképzelte Agathát, amint gőgösen, könyörtelenül papírra vetette szavait. Jó viszonyban lesz azzal a férfival, aki továbbította az üzenetet.

Ásított egyet, és céltalanul lement a városba. Bement a könyvtárba, és látta, hogy Charlie Chan hatalmas kötet fölé hajol egy asztalnál. John Quincy közelebb ment hozzá. A kötetben a honolului reggeli lap példányai volt bekötve. Egy elsárgult sportmellékletnél volt kinyitva.

- Hello, Chan. Miben fáradozik?

A kínai mosolyogva üdvözölte.

- Hello. Egy kis szórakoztató olvasmány, miközben rés után vadászok kőfal körül.

Összecsukta a kötetet.

- Legjobb egészségben látszik lenni.

- Ó, semmi bajom.

- Semmiféle lövés a bokrokból?

- Még ravasz sem kattant. Azt hiszem, ugratás volt az egész, semmi egyéb.

- Micsoda? Ugratás?

- Úgy érzem, hogy a cimbora gyáva.

Chan ünnepélyesen rázta a fejét.

- Alázattal bocsánatot kérek tanácsomért... ne tessék megfeledkezni gondosságáról. Tüzes fejek bőven találtatnak tüzes éghajlat alatt.

- Körülnézek, mielőtt ugranék - ígérte John Quincy. - De attól tartok, félbeszakítom önt.

- Nevetséges gondolat - tiltakozott Chan.

- Megyek. Adja tudtomra, ha valahol rés nyílik a kőfalon.

- Okvetlenül. Eddig minden zárt felület.

Szombaton reggel korán ébredt. Reggeli után vándorútját a Szirt és Pálma felé irányította. A tulajdonos az aszatala mögött volt. Tekintete nyugodt, zavartalan.

- Jó estét, Mr. Egan... vagy úgy mondjam: Mr. Cope? - kérdezte John Quincy.

- Ó, csak maradjunk meg az Egannél - felelte a szállótulajdonos. - Már elszoktam a másiktól. Örülök, hogy láthatom, Mr. Winterslip. Carry egy perc múlva itt lesz.

John Quincy végigtekintett a nagytermen. Meglehetős zűrzavar uralkodott benne: létrák, papírbokréták, kárpittekercsek zűrzavara.

- Mi készül itt? - kérdezte.

- Kis renoválás - felelte Egan. - Hiszen tudja, most már társaságbeliek vagyunk.

Nevetett.

- Igen, uram, a Szirt és Pálma hosszú ideig állt itt anélkül, hogy a honolului jobb társaság csak bepillantott volna ide. Most azonban tudják már, hogy rokonságban vagyok az angol admiralitással, és egyszerre fölfedezték, hogy ez igen illendő és érdekes hely. Idejárnak teázni. Képzelje csak. De hát ez Honolulu.

- Ez Boston is - nyugtatta meg John Quincy.

- Igen... és éppen effajta dolgok miatt szöktem meg Angliából jó néhány esztendővel ezelőtt. Valamennyit a pokolba küldeném, de hát itt van Carry. És a nők valahogyan másképpen gondolkoznak ebben a kérdésben. Neki melege lesz a szíve körül, ha ezek az özvegyek itt rámosolyognak. És azok mosolyognak... Képzelje el, még azt is fölfedezték, hogy George öcsémet lovaggá ütötték valami különleges szappanfajta föltalálásáért.

- Bátyja még mindig itt van?

- Nem. Visszament, hogy befejezze a munkáját a Fanning-szigeteken. Ha megjön, elküldöm vele Carryt Angliába, hosszabb időre. Igen, ez a helyes kifejezés: elküldöm - tette hozzá gyorsan. - És fizetek ezekért a javításokért is. Igen, kaptam egy másik jelzálogkölcsönt is ezért a szegény roskadozó Szirt és Pálmáért. Ez is egyik haszna az angol admiralitással és a szappanfőzőiparral fölfedezett összeköttetésemnek. De itt van Carry.

John Quincy megfordult. És örült, hogy így tett, mert kár lett volna elmulasztania a lépcsőn haladó Carlota látványát. Carlotát, akinek valami csillogó anyagból volt az estélyi öltözéke, aki fekete haját új, csodálatosan hatásos módon viselte, és akinek fehér válla ragyogott, szeme pedig boldog volt végre. Amikor a lány hirtelen feléje jött, John Quincynek elállt a lélegzete. Soha még ilyen szépnek nem látta Carlotát. A lány nyilván meghallotta az ő hangját az irodában, gondolta magában, és meglepő gyorsasággal sietett üdvözölni az ifjút. John Quincy mélységes örömöt érzett, amikor kezet fogott vele.

- Idegen! - mondta a lány szemrehányóan. - Azt hittük, megszökött tőlünk.

- Soha - felelte. - De nagyon el voltam foglalva.

John Quincy lépéseket hallott a háta mögött. Megfordult, és ott állt előtte egyike azoknak a mindenütt jelenlévő tengerészfiúknak: magas, szőke Adonisz volt, sapkáját a kezében tartotta, és elképesztően mosolygott.

- Hello, Johnnie - mondta Carlota. - Mr. Winterslip, Bostonból. Booth hadnagy, Richmondból, Virginia államból.

- Hogy van? - bólintott a fiú, le sem véve szemét a lány arcáról. Ez is csak egy vendég a sok között, ez a Winterslip, semmi egyéb - a hadnagynak láthatóan ez volt a gondolata. - Készen van, Carry? A kocsi odakinn várja.

- Rendkívül sajnálom, Mr. Winterslip - mondta a leány -, de megyünk a táncmulatságra. Ez a hétvége a haditengerészeté, mint tudja. Hamarosan újra látjuk, igaz?

- Úgy van - felelte John Quincy. - Ne tartóztassa magát miattam.

A lány ránevetett, és elsurrant Johnnie-val. John Quincy utánuk nézett, és úgy érezte: szíve a cipőjébe süllyed.

- Kár, hogy el kell mennie szegénynek - mondta Egan udvarias hangon.

- Ó, egészen rendjén van - nyugtatta meg John Quincy. - Régi ismerőse a családnak ez a Booth hadnagy?

- Nem éppen. Carry még San Franciscóban találkozott vele. Nem ülne le, pipázni velem egyet?

- Köszönöm, majd máskor - mondta John Quincy fáradtan. - Haza kell sietnem.

Menekülni akart, ki a nyugodalmas, kedves estébe, az estébe, amelyet tönkretettek az ő számára. A part mentén haladt, lábát keményen csapva a fehér homokra. „Johnnie!” A lány Johnnie-nak szólította a fiút. És milyen szemmel nézett rá! John Quincy megint azt a döfést érezte a szívében. Bolondság, bolondság az egész. Jobb lesz visszamenni Bostonba, és elfeledni mindent. John Quincy céltalanul járt föl-alá a szobákban, komoran és leverten, amikor megszólalt a telefon.

- Charlie Chan beszél - mondta egy hang. - Ön az, Mr. Winterslip? Helyes. Nagy események történnek rövidesen. Találkozzék velem Liu Yin gyógyszer- és fűszeráruboltjában, 927. szám a River Streeten, amilyen hamar csak teheti. Ismeri a helyet?

- Megtalálom - kiáltotta John Quincy örvendezve.

- A folyó partján. Várni fogom. Isten vele.

Cselekvés, cselekvés, végre! John Quincynek gyorsabban dobogott a szíve. Cselekvés, erre volt szüksége ma este. Mint válságos pillanatokban mindig, most sem volt autója. A kisebbiket javítani vitték a garázsba, a nagyobbikon Minerva kisasszony ment el. John Quincy elsietett a Kalakaua Avenue-ra abban a reményben, hogy majd ott talál taxit, de egy közeledő villamos megváltoztatta tervét. Fölugrott a villamosra.

A villamosról leszállva John Quincy végigrohant a King Streeten, el a kínai zugkávéházak és zálogházak mellett, aztán befordult a River Streetre.

Balról tőle a folyó, jobbra egy sor kopott üzlet. Megállt a 927. szám, Liu Yin boltja előtt. Odabenn egy ellenző mögött, amely csak a fejüket engedte látni, kínaiak ültek barátságos kis játszámába merülve. John Quincy benyitott. Egy csengő szólalt meg fölötte. Must és erjedt holmik szaga fogta körül. Gyors tekintete furcsa dolgokat fedezett föl. Szárított gyökereket és füveket, vízilóbőr tömlőket, ínycsiklandó, pirosra sült kacsákat, hentesárukat. Egy öreg kínai fölállt és elébe ment.

- Mr. Charlie Chant keresem - mondta John Quincy.

Az öreg kínai bólintott, és odavezette egy vörös függönyhöz a bolt hátterében. Fölemelte a függönyt, és intett, hogy menjen be. A fiatalember belépett, és kicsiny, üres szobába jutott, amelyben egyszerű fekvőhely volt, az asztalon olajlámpa pislákolt a füstös kémény mellett, az asztalnál két-három szék. Az egyik széken egy férfi ült, aki láttukra sietve fölállt. Vállas, vörös hajú ember volt, a tenger szaga áradt róla.

- Hello! - mondta.

- Mr. Chan itt van? - kérdezte John Quincy.

- Még nincs. De itt lesz egy perc alatt. Mit szólna addig egy korty italhoz? Hé, Liu, két pohárral abból az átkozott rizsborból!

A kínai eltűnt.

- Üljön le, uram - mondta a vörös hajú.

John Quincy szót fogadott. A hajós is leült. Egyik szempillája csaknem lecsukódott. Két keze az asztalon terpeszkedett. Óriási, szőrös két kéz volt.

- Charlie hamarosan itt lesz - mondta. - Akkor aztán elmondok kettőjüknek egy cifra kis történetet.

- Igen? - felelte John Quincy. Végignézett a rossz szagú kis szobán. Hátul volt egy csukott ajtócska. John Quincy újra rápillantott a vörös hajú emberre. Azon tűnődött, hogyan fog ő innen kijutni.

Mert most már tudta, hogy nem Charlie Chan hívta föl az imént telefonon. Későn ugyan, de eszébe jutott, hogy az a hang soha sem volt Charlie hangja.

Az öreg kínai két pohárkával tért vissza, amelyekbe már beleöntötte az italt. Letette a két pohárkát az asztalra. A vörös hajú fölemelte az egyiket.

- Egészségére, uram - mondta.

John Quincy fölemelte és az ajkához vitte a másikat. A hajós hibátlanabb szemében gyanús mohóság tükröződött. John Quincy letette a poharat az asztalra.

- Sajnálom - mondta. - Nem vagyok szomjas, köszönöm.

A vörös szakállas, dagadt arc odahajolt az övéhez.

- Úgy érti, hogy nem akar velem inni? - kérdezte harcias hangon.

- Úgy, tökéletesen úgy - felelte John Quincy. Legjobb ezen minél előbb túlesni, gondolta magában. Akármi lesz, csak jobb ennél a feszültségnél. Fölkelt. - Elmegyek - mondta.

Lépett egyet a vörös függöny felé. A hajós, aki nyilván szűkszavú ember volt, szintén fölállt, és elé lépett. John Quincy, érezvén, hogy itt minden beszéd fölösleges, nem szólt semmit, hanem a férfi arcába sújtott. A hajós gyorsan és hatásosan viszonozta az ütést. A következő másodpercben a szoba csatatér lett, és John Quincy csupa vöröset látott: vörös függönyt, vörös hajat, vörös lámpalángot, és nagy vörös kezeket, amelyek keresik az ő arcát. Mit is mondott Roger azon a San Franciscó-i estén? „Verekedtél már valaha is hajóstiszttel, abból a régi fajtából, amelynek olyan öklei vannak, mint két repülő sonka?” Nem, eddig még nem, de most alkalma nyílt erre az édes tapasztalatra, és John Quincynek tetszett az, hogy meglehetősen jól beletalálta magát ebbe az új mesterségbe.

Most jobban dolgozott, mint abban a padláskamrában. Itt nem volt készületlen, és voltak lehetőségei. Olykor-olykor a vörös függöny felé sújtott, de csak azért, hogy aztán újra támadásba kezdjen.

A tiszt azon volt, hogy leüsse, de - bár nem egy ütése talált - ez a szerencsés eredmény (mármint a vörös hajú szempontjából szerencsés) nem született meg. John Quincynek is hasonló volt a célja. Lihegve viaskodtak a szobában, amíg a bámulatra méltó keletiek odakünn a bolt előterében folytatták nyugodt játékukat.

John Quincy érezte, hogy kezd kifáradni. Lélegzete egyre nehezebbé vált. Azt vette észre, hogy ellenfele viszont csak most kezd belemelegedni. Háttal állt az asztalnak, és egy pihenő pillanatban, amíg a vörös hajú azon gondolkodott, mit tegyen, az ifjú is megalkotta a maga tervét. Fölfordította az asztalt. A lámpa utolsó lobbanásánál John Quincy látta, hogy a vállas férfi feléje lendül. Térdre dobta magát, és - massachusetts állambeli modorban - elgáncsolta a medvét. A kultúrfölény győzött is - a hajós nagy koppanással a fejére esett. John Quincy elengedte, és a legközelebbi kijáratot kereste. Meg is találta az ajtót a bolt hátsó végén. Nyitva volt.

John Quincy végigrohant a hátsó udvaron, átugrott a kerítésen, és a River District néven ismert kerület szomszédságába találta magát. Zegzugos sikátorokban, amelyeknek sem nevük, sem járdájuk, sem eléjük, sem végük, öt emberfajta élt együtt a sötétségben. Egyik ház magasabban, másik alacsonyabban épült az utca szintjénél. John Quincy úgy érezte magát, mint aki egy futurista rajzba tévedt. Amikor pihenőt tartott, kínai muzsika jajveszékelését hallotta, egy írógép kattogását, egy amerikai dzsesszel vesződő ócska gramafon lármáját, egy autótülök távoli bugását, és egy gyermek japán sirámait. A hátsó udvar felől lépéseket hallott maga mögött, és nekiiramodott.

Ki kell keverednie a szűk sikátoroknak ebből a tömkelegéből, mégpedig gyorsan. Furcsa, festett arcok kísértettek a sötétben, lisztfehér arcok, amelyek sajátságos öltözékeket sejtettek maguk alatt. Nyelvek Bábele, ferdén csillogó szemek...

Most a River Street aránylag csöndes részébe ért. Akkor vette észre, hogy körben futott, mert Liu Yin boltja megint ott van előtte. Tovább futott a King Street felé. Hátrapillantva látta, hogy a vörös hajú ember még mindig üldözi. A járda szélén egy hatalmas túrakocsi állt, leeresztett függönyökkel. John Quincy fölugrott a vezetője mellé.

- El innen, gyorsan! - lihegte.

A homályban egy álmos japán arc bámult rá.

- Foglalt! - mondta.

- Nem bánom, ha százszor... - kezdte John Quincy, és rápillantott a sofőr karjára, amely a kormánykeréken pihent. A szíve elállt egyszerre. A homályban egy karórát látott, amelynek fénylett a számlapja, és amelyen a kettes szám csaknem teljesen sötét volt.

Amíg ezt bámulta, erős kezek nyakon ragadták. Abban a pillanatban odaért a vörös hajú ember is.

- Elkaptad, Mike? Ez aztán szerencse, mi?

Fölugrott a kocsi hátuljára. Gyors, ügyes munka következett. John Quincynek hátrakötötték a két kezét, száját kipeckelték.

- Kutya legyek, ha ez bele nem kapott a szemembe - mondta a vörös hajú. - De majd megfizetek neki a hajón. Hé, te! Hetvennyolcas móló! De gyorsan!

A gépkocsi elindult. John Quincy ott feküdt a poros padlón, megkötözve, gyámoltalanul. A móló felé? Ő most nem ezzel törődött. Az órára gondolt, amelyet a vezető csuklóján látott.

Rövid robogás, és megálltak egy móló előtt. John Quincyt fölemelték, és nem éppen barátságos módon kirángatták a kocsiból. Arca nekinyomódott egy gombnak, amely az oldalfüggönyt tartotta. Volt annyi lélekjelenléte, hogy odatartotta a száját, és a pecekfa meglazult benne. Mikor elhagyták a kocsit, igyekezett leolvasni a rendszámát, de csak az első két számot láthatta. 33 volt. Aztán elrobogott a gépkocsi.

Két megtermett kísérője végighurcolta a rakparton. Nem messze egy embercsoportot látott. Három férfi volt. Kettő fehér egyenruhában, egy sötétebb öltözetben. Ez a harmadik pipázott. John Quincynek megdobbant a szíve. A pecekfát addig mozgatta fogával, amíg kiesett a gallérjára.

- Isten vele, Pete! - kiáltotta tele tüdőből, és ugyanakkor elkeseredett rugdalózásba kezdett, hogy megszabaduljon elképedt pribékjeitől.

Pár pillanat, és lábak dobogása hallatszott a rakparton. Egy zömök, fehér egyenruhás férfi nagy vitába keveredett Mike úrral, a másik kettő pedig a vörös hajú ember figyelmét vonta magára. Pete Mayberry már ott állt John Quincy mögött, és levágta csuklóiról a kötelet.

- Cudar história ez, Mr. Winterslip - mondta.

- Nekem legalábbis az! - nevetett John Quincy. - A következő pillanatban visznek Sanghajba, ha önök nincsenek.

- Tudom, hova valók ezek a fickók - mondta Mayberry. - Azzal a teherhajóval jöttek, amelyik a múlt héten horgonyzott le künn a kikötőben. Ópiumcsempészek, fogadnék. Ön most azonnal a rendőrségre megy...

- Igen - mondta John Quincy -, oda kell mennem. De előbb köszönetet akarok mondani önnek, Mr. Mayberry. És - fordult a fehér egyenruhák gazdái felé - önöknek is, uraim.

A zömök ifjú odabökött a sapkájához.

- Ó, rendben van - mondta. - Igazán örömömre szolgált, hogy segítettem. De nézze csak - fordult Mayberryhez -, mit szól az ön Honolulujához, amelyből kiveszett minden regényesség? Most aztán mesélhet a tengerészeknek.

Hallet szobájában volt, és John Quincy elmesélte kalandját. A kapitány eleinte tamáskodott, de amikor rátért a karóra látványára, fölült, és jegyezni kezdett.

- Ez már végre beszéd! - kiáltotta. - Ma este ráuszítom embereimet arra a gépkocsira. Az első két szám 33, mondja ön. Küldök valakit az után a tengerhajó után is. Nem engedhetjük elmenekülni ilyen teherrel...

- Ó, ne törődjék velük - mondta John Quincy nagylelkűen. - Összpontosítson mindent az órára.

Amikor visszament a városba, fejét büszkén hordta, szíve tele volt harci jókedvvel. És amíg a lezajlott csatára gondolt, betért a távírdába. Az üzenet, amelyet elküldött, Agatha Parkernek volt címezve, oda, arra a Wyoming tanyára.

„San Francisco vagy semmi” - ez volt az egész tartalma. Útközben a villamos felé megint gyors lépteket hallott a háta mögött. Hát ez vajon ki lehet? Erre az estére elege volt a hadakozásból. Meggyorsította lépteit. De üldözője ugyanazt tette. Még gyorsabban ment. Üldözője hasonlóképpen. Nos, hát akkor legjobb lesz megállni és szembenézni vele.

John Quincy megfordult. Egy fiatalember rohant feléje. Vézna fiatalember, sapkában.

- Mr. Winterslip, ugyebár?

Valami sötétbarna tárgyat nyomott John Quincy kezébe.

- Az Atlantic júliusi száma, uram. Ma reggel hozta meg a Maui.

- Ó - mondta John Quincy bágyadtan. - Jó, elviszem. Nagynéném szereti nézegetni. Tartsa meg az aprópénzt.

- Köszönöm, uram - mondta az újságárus, a sapkájához kapva.

LAU HO TÖRTÉNETE

John Quincyt vasárnap kora reggel erős ajtózörgetés ébresztette föl. Álmosan föltápászkodott, magára vette köpenyét és papucsát, és ajtót nyitott. Minerva nagynénje jelent meg, aggodalmas arccal.

- Nincs semmi bajod, John? - kérdezte.

- Egyáltalán nincs. Azazhogy van: az, hogy teljes egy órával előbb ugrasztottak föl az ágyból, mint szerettem volna.

- Sajnálom, de meg kellett hogy nézzelek.

Újságot vett elő a hóna alól, és átnyújtotta Johnnak.

- Mi ez? - kérdezte.

Nyolchasábos nagy cím volt az újság első oldalán. Még John Quincy álomittas szemét is megragadta:

„Bostoni Férfiú Különös Kalandja a Tengerparton.” Az apróbb címek hírül adták, hogy Mr. John Quincy Winterslipet akaratlan kínai utazásától „a legutolsó pillanatban” mentette meg az Oregon három tengerészkadétja. Szegény Pete Mayberry! Az esetnek ő volt az igazi hőse, de az ő újságja csak hétfőn este fog megjelenni, és vetélytársai megelőzték a történettel.

John Quincy ásított.

- Igaz bizony, kedvesem - mondta. - Éppen ott tartottam, hogy faképnél hagyom Honolulut, amikor a haditengerészet megszabadított. Az élet, amint veheti észre, zenés látványosság lett.

- De miért akarhatott valaki elrabolni téged? - kiáltotta Minerva kisasszony.

- Ah, erre számítottam, hogy meg fogja kérdezni tőlem. Unokaöccsének véletlenül van egy kis agyveleje. Fáradhatatlan analitikai munkája, amelyet mint detektív vitt véghez, valakinek a bőrét kezdi csiklandozni. Valami effélét be is ismert levelében akkor este, amikor néhány lövéssel tisztelte meg a koponyámat.

- Valaki rád lőtt!... - hüledezett Minerva kisasszony.

- Mondhatnám, igen.

Minerva kisasszony leomlott egy székbe.

- Haza fogsz menni a legközelebbi hajóval - adta tudtul John Quincynek.

John Quincy nevetett.

- Két héttel ezelőtt én tanácsoltam ezt önnek. És mit felelt ön erre? Ah, kedvesem, a szerepek fölcserélődtek. Nem megyek haza a legközelebbi hajóval. Nem megyek haza soha. Ez a vidám, gondtalan, kiszámíthatatlan világ kezd csábítani engem.

Reggeli után, amikor John Quincy nagynénjével együtt kimenőben volt az ebédlőből, Kamaikui - mereven méltóságteljesen- frissen mosott holokuban - odaállt az ifjú elé:

- Nagyon örülök, hogy biztonságban látom ma reggel - mondta.

- Köszönöm, Kamaikui - felelte John Quincy. Magában azon tűnődött, vajon nem Kaohla volt-e kalandjainak az oka, és ha igen, vajon tud-e ez a szikár, szótlan asszony unokájának a viselt dolgairól?

- Szegény teremtés - mondta Minerva kisasszony, amikor Kamaikui eltűnt. - Egészen odáig van, amióta Dan meghalt. Sajnálom. Mindig kedveltem szegényt.

- Természetes is - mosolygott John Quincy. - Hiszen kapcsolat van kettőjük közt.

- Hát ez meg micsoda?

- Két kivesző faj, az öné és az övé. A bostoni bramán és a tiszta hawaii.

A délelőtt során Carlota Egan telefonált neki, nagy izgatottan. Olvasta a vasárnapi újságot.

- Igaz bizony - mondta John Quincy. - Amíg ön kitáncolta a lelkét, én azért viaskodtam, hogy ne kelljen egy fordulót tennem a Távol-Keleten.

- Nem lett volna egyetlen boldog pillanatom sem, ha tudtam volna róla.

- Akkor örülök, hogy nem tudott róla. Szép estély volt, gondolom.

- Igen. Tudja, rettenetesen aggódtam ön miatt az óta az este óta ott az Avenue-n. Szeretnék beszélni önnel. Nem volna kedve átjönni?

- Kedvem? Már megyek is.

Letette a kagylót, és sietett végig a tengerparton. Carlota a fehér homokban ült, nem messze a Szirt és Pálmától. Maga is fehér volt egészen. Komoly, tág szemű Carlota volt most - egészen más, mint az a jókedvű leány, aki tegnap este táncolni sietett.

John Quincy leült melléje, és egy darabig a táncról, meg John kalandjáról beszéltek. Egyszer aztán a lány hirtelen odafordult az ifjúhoz:

- Tudom, hogy nincs jogom ezt kérni... de szeretném, ha megtenne nekem valamit.

- Nagyon boldoggá tesz, parancsoljon bármit.

- Utazzon haza Bostonba.

- Mit? Ezt nem. Tévedtem, ez a kérése nem tesz boldoggá.

- De azzá tenné. Lehet, hogy most nem így gondolkozik. Elkápráztatja a nap, de ez nem önnek való hely. Mi nem önnek való emberek vagyunk. Most azt hiszi, hogy kedvel bennünket, de hamarosan el fogja felejteni. Menjen vissza a magafajtájúak közé, akiket ugyanazok a dolgok érdekelnek, amelyek önt érdeklik. Kérem, menjen vissza.

- Meghátrálás lenne csata közben - ellenkezett John Quincy.

- De hiszen éppen tegnap este bizonyította be a bátorságát. Aggódom önért. Valaki rettenetesen haragszik önre. Soha nem bocsátanám meg Hawaiinak, ha... ha valami történnék önnel.

- Ez kedves öntől.

Közelebb húzódott a lányhoz. De - a fenébe is! - ott volt Agatha. Agatha, akihez a becsület szála kötötte. Megint visszahúzódott.

- Majd gondolkozom rajta - ígérte aztán.

- Én is elhagyom Honolulut, hiszen tudja - emlékeztette a lány.

- Tudom. Csodaszép lesz Angliában.

A lány a fejét rázta.

- Ó, én félek tőle. Atyusnak nagyon a szívéhez nőtt, én pedig nem ronthatom el az örömét. De nekem nem lesz örömem benne. Nem lelkesedem Angliáért.

- Csacsiság pedig.

- Nem, én nem rajongok érte. Én szókimondó vagyok, faragatlan, igazi szigeti természet.

- De hát csak nem akar egész életében ittragadni?

- Nem, igazán nem. Szép hely ez, de csak ahhoz, hogy lustálkodjék az ember. Nekem azonban túlságos sok északi vérem van ahhoz, hogy ezzel megelégedjek. Valamelyik nap megmondom atyusnak, adja el a szállót, és költözzék át az Államokba. Majd csak találok ott valami munkát...

- Hova kívánkozik?

- Nem nagyon törtem még rajta a fejemet. De amíg iskolába jártam, mindig úgy éreztem, hogy San Franciscóban inkább töltenem az életemet, mint bárhol a világon...

- Pompás! - kiáltotta John Quincy. - Én is San Franciscóra szavazok. Emlékszik rá, azon a reggelen ott a hajón felém nyújtotta a kezét, és azt mondta: „Isten hozta városában...”

- De ön nyomban vissza is utasította. Azt mondta, hogy ön Bostoné.

- Most már belátom tévedésemet.

Carlota a fejét rázta:

- Pillanatnyi hóbort, amelyből ki fog gyógyulni. Ön kelet-amerikai, és soha nem lesz boldog másutt.

- Ó, igen, tudnék boldog lenni - biztosította a lányt. - Én Winterslip vagyok, a kóbor Winterslipek közül. Akárhol felakasztjuk a kalapunkat...

Most már közelebb hajolt.

- Boldog lennék akárhol... - kezdte. Úgy akarta folytatni: „önnel”. De Agatha vékony, arisztokratikus keze a vállán volt.

- Akárhol... - ismételte, de más hanglejtéssel.

A Szirt és Pálma felől gongütés hallatszott. Carlota fölállt.

- Ez a villásreggelit jelenti.

John Quincy fölállt.

- De ön most mellébeszélt - folytatta a lány. - Arra kértem, hogy tegyen meg nekem valamit.

- Tudom. Akármi mást kért volna, boldogan teljesíteném. De amit ön tanácsolt, az nem olyan egyszerű. Elhagyni Honolulut, istenhozzádot mondani önnek...

- Pedig szeretném, ha nagyon határozott lenne a dologban! - vágott közbe Carlota.

- Még gondolkoznom kell róla. Vár egy kicsit?

A lány az ifjúra mosolygott.

- Ön sokkal okosabb, mint én - mondta. - Igen, várok.

Délután John Quincy ellátogatott a rendőrségre. Hallet a szobájában volt, meglehetősen bosszús hangulatban. Chan valahol kinn járt, a karórára vadászott. Nem, még mindig nem akadtak rá. John Quincy szelíd szemrehányást tett.

- Nos, hiszen ön látta azt az órát, nem? - morogta Hallet. - Miért nem vette el?

- Mert megkötözték a kezemet - emlékeztette John Quincy. - De hiszen több mindent mondtam a honolului gépkocsivezetőről.

- Százával vannak, gyermekem.

- Mi több, megadtam a kocsi rendszámának két első számjegyét is. Önnek tehát rá kell akadnia a kocsira.

- Ó, majd ráakadunk - mondta Hallet. - Csak adjon időt.

Nos, hát időt adott neki John Quincy. A hétfő beköszöntött, el is múlt.

Kedden késő délután Chan telefonált a rendőrségről. Ezúttal kétségtelenül Chan volt. Hogy megtisztelné-e John Quincy azzal, hogy korai ebédre megjelenne az Alexander Young Szálló kávéházában?

- Dolgozik valamin, Charlie? - kiáltotta az ifjú kíváncsian.

- Úgylehet - felelte Chan -, de lehet, hogy nem. Hat órakor a szálló folyosóján, ha megfelel.

- Ott leszek - ígérte John Quincy.

Ott is volt.

Fürkész pillantással üdvözölte Chant, de a kínai finomkodó volt, és egyáltalán nem mutatkozott közlékenynek. Bevezette John Quincyt az étterembe, és gondosan kiválasztott egy asztalt az egyik utcai ablaknál.

- Kegyeskedjék megtisztelni idehajlással - mondta. John Quincy odahajolt hozzá.

- Charlie, ne tartson már tovább ebben a feszültségben - könyörgött a kínainak.

Chan mosolygott.

- Ne árnyékoljuk be lakománkat sötét gyilkosság emlegetésével - felelte. - Ez társadalmi összejövetel. Van kedve kiüríteni egy levesestányért?

- Miért ne - felelte John Quincy. Az udvariasság úgy kívánta, hogy palástolja kíváncsiságát.

- Két levest - szólt Chan a fehérkabátos pincérhez.

Az Alexander Young Szálló bejáratánál gépkocsi állt meg. Chan félig fölállt, kíváncsian rámeredt a gépre, aztán visszaült székébe.

Az ebéd minden „sötét beszéd” nélkül befejeződött és kimentek az utcára. Chan megkínálta John Quincyt szivarral. Azt ajánlotta, hogy álljanak egy darabig a szálló kapuja előtt.

- Vár valakit? - kérdezte John Quincy, aki nem bírta tovább a hallgatást.

- Pontosan úgy van. Bár nem akartam megemlíteni. Nagy csalódás történhet itt minden percben.

A szálló bejárója elé nyitott gépkocsi gördült. John Quincy tekintete a rendszámot kutatta. Hirtelen meghökkent: a két első szám két hármas volt.

A gépkocsiból egy férfi és két nő szállt ki. A szálló szolgája odasietett, és leszedte a poggyászt. Chan - mintha véletlenül tenné - átballagott a járdán, és amikor a japán vezető el akart indulni, a kocsi ajtajára egy vaskos kéz súlyosodott.

- Egy pillanatra, ha megengedi.

A japán megfordult. Riadalom volt a szemében.

- Ön Okuda, a szomszéd taxiállomásról?

- Igen - hebegte a vezető.

- Most érkezett meg egy kirándulásról. Vasárnap kora reggel indult el.

- ...igen.

- Nem hord véletlenül karórát?

- Igen.

- Lesz szíves megmutatni a számlapját.

A japán tétovázott. Chan előrehajolt a kocsi felé, és félrevonta a vezető köpenyének ujját. Aztán örömtől csillogó szemmel kinyitotta a kocsi hátsó ajtaját.

- Parancsoljon beszállni, Mr. Winterslip.

John Quincy engedelmesen beszállt. Chan a vezető mellé ült.

- A rendőrségre lesz olyan szíves.

A gépkocsi elindult.

A fő nyom! Végre megvan. John Quincynek hevesen dobogott a szíve abban a kocsiban, amelyben néhány estével azelőtt megkötözve, fölpeckelt szájjal feküdt.

Hallet kapitány mogorva arca boldog vonalakba szelídült, amikor meglátta őket szobája ajtajában.

- Megvan? Ez aztán jó munka volt.

Odapillantott a fogoly csuklójára.

- Vegye le azt az órát, Charlie.

Charlie szót fogadott. Szemügyre vette az órát, aztán átnyújtotta főnökének.

- Olcsó időmérő, ismert márka - jelentette. - Kettes szám homályos. De más is fölmerül. Japánnak itt vékony csuklója van. Szíj megviselt helye viszont arra vall, hogy olyan férfi viselte, akinek jelentékenyen nagyobb térfogatú a csuklója.

Hallet bólintott.

- Igaz, úgy van. Ez az óra valaki másé volt. Annak pedig vastag csuklója volt. De Honoluluban a legtöbb embernek vastag a csuklója. Üljön le, Okuda. Kihallgatom. Tudja-e, mit jelent az, ha valaki nekem hazudik?

- Én nem hazudok, uram.

- Ajánlom is, ha félti a bőrét. Először is mondja meg, ki bérelte a kocsiját múlt szombaton este?

- Szombaton este?

- Úgy van.

- Ah, igen. Két hajós. Kibérelték egész estére, sokat fizettek. Odahajtok a River Streetre egy bolt elé. Várok sokáig. Aztán kimegyünk a rakpartra, külön utas a kocsiban.

- Tudja a két hajós nevét?

- Nem.

- Melyik hajóról jöttek?

- Honnan tudjam? Nekem nem mondták.

- Jó. Most következik a fontosabb dolog. Megértette? Az igazság, erre van szükségem! Hol szerezte ezt az órát?

Chan és John Quincy kíváncsian hajolt előre.

- Vettem - mondta a japán.

- Vette? Hol?

- Lau Hónak, a kínainak a boltjában, a Maunaka Streeten.

Hallet odafordult Chanhoz.

- Ismeri azt a helyet, Charlie?

Chan bólintott.

- Úgy van, ismerem.

- Nyitva lehet még?

- Nyitva tíz óráig, de lehet, hogy tovább is.

- Jó - mondta Hallet. - Jöjjön velem, Okuda. Hajtson oda.

Lau Ho, a törpe, ráncos kínai, munkaasztalánál ült. Öreg szemén nagyítóüveg. A négy férfi teljesen megtöltötte szűk kis üzletét, de az öreg jóformán ügyet sem vetett rájuk.

- Hello! Ébredjen, öreg Ho! - kiáltotta Hallet. - Beszédem van önnel.

A kínai nagy elhatározással leszállt a székéről, és odament az árusítóasztalhoz. Ellenségesen nézte Hallet kapitányt. A kapitány rátette a karórát egy ékszertokra.

- Látta ezt valaha? - kérdezte a kínaitól.

Lau Ho ránézett az órára, aztán lassan fölemelte tekintetét.

- Lehet. Nem tudnám megmondani - felelte vékony, sírós hangon.

Hallet elvörösödött:

- Ostoba beszéd. Itt volt az üzletében, és eladta ennek a japánnak. Igaz?

Lau Ho álmosan nézett a sofőrre.

- Lehet. Nem tudnám megmondani.

- Átkozott öreg! - kiáltotta Hallet. - Tudja, ki vagyok?

- Rendőr, gondolom.

- Rendőr, de mennyire! És követelem, hogy beszéljen erről az óráról. Most már aztán legyen esze, és valljon, vagy pedig Lord Harryra mondom...

Chan tiszteletteljesen rátette kezét főnöke karjára.

- Alázattal kérem, majd én megkísérlem - mondta.

Hallet bólintott.

- Rendben van. Az ön prédája, Chan.

A kapitány visszavonult.

Chan nagy udvariasan meghajtotta magát, aztán hosszú beszélgetésbe elegyedett kínai nyelven. Lau Ho nem nagy érdeklődéssel nézett rá. Aztán rövid választ vinnyogott. Chan újra megeresztette a beszéd áradatát. Egyszer csak elhallgatott, és Lau Ho beszélni kezdett. Néhány perc múlva Chan sugárzó arccal fordult hátra:

- Történetét kihúztuk végre, mint fájós fogat - mondta. - Az órát múlt csütörtökön adták el Lau Hónak. Azon a héten, mikor a gyilkosság történt. Sötét arcszínű fiatalember kínálta neki. Fiatalember arcán késsel ejtett kis seb volt. Lau Ho megvette és kijavította az órát, mert belső szerkezete megsérült. Szombaton reggel eladta illő haszonnal egy japánnak, valószínűen ennek az Okudának, de Lau Ho nem tudna megesküdni erre. Szombaton este említett sötét bőrű fiatalember erős izgalomban megjelent, és visszakövetelte az órát. Lau Ho megmondta neki, hogy eladta japánnak. Melyik japánnak? Lau Ho nem emlékszik a névre, és nem tudja leírni, neki minden japán arc egyforma. Sötét bőrű fiatalember káromkodik és elrohan. Többször megjelenik érdeklődni, de Lau Ho nem szolgálhat semmi fölvilágosítással. Ez a története ékszerésznek itt.

Kimentek az utcára. Hallet rámordult a japánra:

- Rendben van, elmehet. Az óra nálam marad.

- Köszönöm szépen - mondta a japán, és elrobogott.

Hallet odafordult Chanhoz.

- Sebhelyes arcú, sötét bőrű fiatalember? - kérdezte.

- Előttem világos - felelte Chan. - Azonos azzal a José Cabrera nevű spanyollal. Könnyelmű fiatalember, hírneve nem éppen kitűnő. Ön talán már meg is feledkezett róla, Mr. Winterslip?

John Quincy elképedt.

- Én? Láttam én valaha?

- Emlékezzék, uram - mondta Chan. - Gyilkosság után való este. Ali American étteremben. Kalács egészségtanával foglalkoztam. Ajtó kinyílik, bejön Bowker, a President Tyler pincére, virágos jókedvben az okolehautól. Vele sötét bőrű fiatalember, José Cabrera saját személyében.

- Ó, most már emlékszem - felelte John Quincy.

- Nos, azt a spanyolt könnyű lesz elcsípni - mondta Hallet. - Egy órán belül előttem lesz.

- Egy pillanatra, uram - szakította félbe Chan. - Holnap reggel kilenc órakor a President Tyler visszatér Ázsiából. Nem vagyok szerencsejátékos, de hihetetlen összegben fogadnék, hogy a spanyol ott várja Bowkert a rakparton. Ha nincs heves ellenvetése, szeretném abban a pillanatban letartóztatni.

- Miért ne - hagyta helyben Hallet. Fürkésző szemmel nézett rá Charlie Chanra. - Charlie, öreg betyár, most végre megszimatolta a pecsenyét.

- Én? - vigyorgott Chan. - Kegyes engedelmével megváltoztatom a hasolatot. Kőfalak most úgy leomlanak, mint a homok. Réseken világosság árad be, mint a hajnal rózsás sugara.

A KŐFALAK LEOMLANAK

A kőfalak komlóban voltak, a világosság beáradóban - de csak Chan számára. John Quincy még mindig sötétben tapogatózott. Erősen összeráncolta szemöldökét, és egytől egyig átgondolta a nyomokat. A személyeket, akiket gyanúsítottak, aztán elengedtek. Egan, a Compton hölgy, Brade, Kaohla, Leatherbee, Saladine, Cope. Gondolt olyanokra is, akiket a nyomozás nem érintett. Végül Bowker került sorra. Mit jelenthet Bowker újabb megjelenése?

Két hét után most gondolt először az arany pápaszemes emberkére, Bowkerre, aki olyan fájdalmasan tudott beszélni az eltűnt kocsmákról, és a kocsmákkal eltűnt barátairól. Miféle kapcsolat lehet a President Tyler pincérje és Dan Winterslip meggyilkolása között? A gyilkosságot nem ő követte el, az nyilvánvaló, de valami kapcsolata lehet ezzel a bűnténnyel. John Quincy hosszú és kínos kutatással igyekezett összekapcsolni Bowkert egyik vagy másik gyanúsítottal. Nem sikerült.

John Quincy úgy ébredt szerdán reggel, hogy semmivel sem volt közelebb a kérdés megoldásához.

Barbarának tíz órakor kellett megérkezni Kauaiból, és John Quincy a kisebbik autóval elébe ment a városba. A bankban beváltott egy csekket, és eközben összetalálkozott a President Tylerről ismert egyik útitársával, a vidám Maynardné asszonnyal.

- Nem is kellene szóba állnom önnel - mondta Maynardné asszony. - Sohasem látogat meg.

- Tudom - felelte az ifjú. - De annyira el voltam foglalva.

- Úgy hallom én is. Rendőrökkel és áldozataikkal szaladgál. Bizonyosra veszem, hogy visszatér Bostonba, és jelenti, hogy valamennyien gonosztevők és nyakmetszők vagyunk errefelé.

- Ó, azt aligha.

- De igen. Nagyon szomorú képet szerez így magának Honoluluról. Miért nem áll meg néha, hogy tisztességes emberekkel is társalogják?

- Örömömre szolgálna, ha mind olyanok lennének, mint ön.

- Mint én? Sokkal értelmesebbek és kedvesebbek nálamnál. Ma este betoppannak hozzám néhányan egy kis beszélgetésre. Egy kis terefere, aztán fürdés a holdvilágban. Nem jönne el?

- Szeretnék elmenni - felelte John Quincy. - De itt van Dan bátyám...

Maynardné asszonynak szikrázott a szeme.

- Megmondom, ha mindjárt rokona volt is önnek: tízpercnyi gyász Dan Winterslipért tökéletesen elég. Várom.

John Quincy nevetett.

- Elmegyek.

- Jöjjön csak - felelte Maynardné asszony. - És hozza el Minerva nagynénjét is. Mondja meg neki, hogy jobb a halál, mint a szokások rabjának lenni.

John Quincy kiment a Fort Street és a King Street sarkára, amelynek közelében autóját leszállította. Amikor be akart szállni, hirtelen megállt. Ismerős alak haladt át nagy vígan az utcán: Bowker, a pincér.

Vele volt Willie Chan, a Csendes-óceán ördöngös hátvédje.

- Halló, Bowker! - kiáltott rá John Quincy.

Mr. Bowker jókedvűen odasietett hozzá.

- Pompás, pompás! Öreg barátom, Mr. Winterslip. Fogjon kezet William Channal.

- Mr. Chan és én már találkoztunk - világosította föl John Quincy.

- Szóval ismer minden hírességet, igaz? Nagyon jól van. De nagyon hiányzott a President Tylerről.

Bowker nyilvánvalóan egészen józan volt.

- Éppen most érkeztek meg, gondolom - jegyezte meg John Quincy.

- Néhány perccel ezelőtt. Nem tisztelne meg a társaságával?

Közelebb ment John Quincyhez és lehalkította a hangját.

- Ez az értelmes fiatalember azt mondja, ismer egy taxiállomást odakünn a part közelében, ahol elsőrendű olajat lehet kapni, igen csinos felirattal a palackon.

- Sajnálom - felelte John Quincy. - Unokahúgom rövidesen megérkezik a szigetközi járattal, és engem bíztak meg azzal, hogy fogadjam.

- Én is sajnálom - mondta a Dublin University egykori növendéke. - Egy kis összejövetelt szeretnék rendezni, és szerettem volna, ha ön is ott lett volna. Igen, valami nagyobb dologról lenne szó... Tim emlékezetére, és hosszú-hosszú, utolsó búcsúzóul a hét tengertől.

- Micsoda? Talán már pau lett?

- Pau bizony. Ha én ma este kilenckor kihajókázok innen a jó öreg P. T. tetején, végeztem mindörökre. Nem tudna véletlenül egy vidéki újságot ajánlani, amelyet érdemes megvásárolni?

- Hirtelen elhatározás ez, nem?

- Hirtelen egy ország ez itt uram. De hát tovább kell gurulnunk. Sajnálom, hogy nem tarthat velünk.

Intett Willie Channak, és elindultak lefelé az utcán. John Quincy elgondolkodva bámult utánuk, az arcán meghökkenés látszott.

Barbara halványabb, vékonyabb volt, mint valaha, de kijelentette, hogy a látogatás nagyon élvezetes volt. Amint a part felé robogtak, látszott rajta, hogy igyekszik vidámnak, elevennek látszani. Amikor beértek a házba, John Quincy közölte nagynénjével Maynardné asszony meghívását.

- Legjobb lesz, ha eljön - tette hozzá.

- Lehet, hogy elmegyek - felelte nagynénje. - Majd meglátom.

A nap nyugodtan telt el, és estig semmi sem szakította meg egyhangúságát. John Quincynek, amikor éppen nagynénje és Barbara társaságában ki akart menni az ebédlőből, sürgönyt kézbesítettek. Sietve fölbontotta.

A sürgöny azonban csak ennyit tartalmazott: „Semmi. Agatha.” John Quincy összegyűrte a kezében. Igyekezett egy kicsit szenvedni, de nem sikerült sehogy. Végtelenül boldognak érezte magát.

Háromnegyed nyolckor John Quincy fogta a fürdőruháját, és elindult lefelé a Kalia Roadon. Megint afféle este volt: a hold magasan járt, egy bíbor alamanderek alá temetett faházból lágy hawaii zene epedezett. A lángszínű hibiszkuszsövenyeken át ismét a trópusi sziget finom illata terjengett.

Maynardné asszony tágas háza különösképpen lélektelen példánya volt az új-angliai építészetnek, de ezt a tényt vagy száz virágzó szőlőtőke nagymértékben elrejtette. John Quincy úgy találta vendéglátó háziasszonyát, amint a nagy, levegős szalonjában trónolt, körülötte csinosan öltözött, nevetgélő társasági emberek csoportja. Kedvesek is voltak, nemcsak a legjobb körökből valók. Mikor a háziasszony bemutatta, azon kezdett tűnődni, hogyhogy nem hiányzott neki ez a vele egyívású társaság.

- Akarata ellenére cipeltem ide - magyarázta az éltes hölgy a társaságnak. - Tudtam, hogy ezzel tartozom Hawaiinak. Eleget barátkozott már őkegyelme a söpredékkel.

John Quincy hirtelen fölpillantott: Carlota Egant látta meg az ajtóban. Egy pillanattal később a richmondi Booth hadnagy jelent meg az oldalán. A bostoni ifjú úgy vette észre, hogy a haditengerészet meghosszabbította Honoluluban való tartózkodását.

Maynardné asszony fölállt, hogy üdvözölje a lányt.

- Jöjjön be, kedvesem. Ismer itt legtöbbünket. - Aztán a többiekhez fordult. - Miss Egan, egyik szomszédom itt a partvidéken.

Carlota leült egy pamlagra, és amíg Booth hadnagy buzgón igyekezett eligazítani a háta mögött egy párnát, John Quincy leereszkedett melléje. A pamlag, szerencsére, túlságosan rövid volt három személynek.

- Vártam, hogy találkozom önnel - mondta John Quincy halk hangon.

- Azért hoztak ide, hogy lássam Honolulu legjobb társaságát, és én úgy látom, ön a legjobb.

Carlota rámosolygott, és a terefere újból megtöltötte a szobát. Egyszer csak egy magas, pápaszemes fiatalember hangja emelkedett általános hangzavar fölé.

- Kábelsürgönyt kaptak Joe Clarktól a Country Clubban ma délután - adta hírül a fiatalember.

A zsinatolás megszűnt, és mindenki érdeklődve hallgatott.

- Clark a mi büszkeségünk - magyarázta a fiatalember John Quincynek. - Egy hónappal ezelőtt ment Angliába versenyezni.

- Győzött? - kérdezte a kék ruhás leány.

- A középdöntőben Hagen legyőzte - mondta a fiatalember. - De ő hajította eddig a legmesszebb a labdát.

- Miért ne? - kérdezte egy idősebb úr. - Neki van a legvastagabb csuklója, amelyet valaha is láttam.

John Quincy hirtelen fölfigyelt.

- Mi ennek a jelentősége? - kérdezte. Az idősebb úr mosolygott.

- Valamennyiünknek rendesen megdagad a csuklónk idekinn - felelte. - A hullámlovaglás teszi. Joe Clark pedig bajnok volt egy időben. Sokszor órákra eltűnt a hullámgörgetegben, kinn a szirtnél. Az eredmény csodálatosan kifejlett csukló lett. Láttam egyszer, amikor egy golflabdát háromszáznyolcvan yardnyira hajított. Bizony, uram, fogadni mernék, hogy az angolok odaát fölfigyeltek, amikor meglátták.

Amíg John Quincy mindezen elgondolkozott, valaki azt a kijelentést tette, hogy itt volna az ideje az úszásnak, és erre nagy zűrzavar támadt. Egy kínai szolga megmutatta az utat az öltözőszobákhoz, amelyek a lanaira nyíltak, és az ifjúság jókedvűen sereglett utána.

- Megvárom a parton - mondta John Quincy Carlota Egannek.

- Johnnie-val jöttem, mint tudja - emlékeztette a lány.

- Tudom jól - felelte. - De ön csak a hétvégét ígérte oda a haditengerészetnek.

Carlota nevetett.

- Várni fogom - egyezett bele.

John Quincy sietve magára vette fürdőruháját egy szobában, mely tele volt libegő ruhákkal és hevesen mozgó barna karokkal. Booth hadnagy kényelmes lassúsággal mozgott, amit John Quincy nagy elégtétellel látott. John kisurrant az ajtón, amely egyenesen a partra nyílt és egyik közeli haufa alatt várakozott. Carlota meg is jelent. Karcsú, törékeny teremtés volt a holdfényben.

- Ah, itt van - kiáltotta John Quincy. - A legutolsó trambulinhoz.

- Igen, oda.

Belevetették magukat a meleg, ezüstös vízbe, és vígan úsztak befelé. Öt perccel később már ott ültek a stégen. A Gyémántfő tüze integetett oda hozzájuk. A sampánok lampionjai ott csillogtak a szirten túl. Honolulu partvonalát dinamó gyújtotta csillagok szegélyezték. A derült égen holdszivárvány fénylett, egyik színes vége az óceánban, a másik a parti lombozaton.

Színpompás környezet, amelyben fiatalnak és szerelmesnek lenni és végre egyszer szabadon beszélni nagy gyönyörűség. John Quincy közelebb húzódott a lányhoz.

- Nagyszerű éjszaka! - mondta.

- Csodaszép - felelte a lány lágyan.

- Carry, el akarok mondani önnek valamit, és ezért hoztam ki ide, messze a többiektől...

- Pedig ez - szakította félbe a lány - valahogyan nem illik Johnnie miatt.

- Ne törődjön vele. Nem jutott még eszébe, hogy az én nevem is Johnnie?

A leány nevetett.

- Ó, de az nem lehet.

- Hogyan érti?

- Úgy, hogy én nem szólíthatom így. Ön túlságosan méltóságos és... és távoli. John Quincy... azt hiszem, John Quincynek szólíthatom.

- Nos, találjon ki valamit. Hívjon engem valaminek, mert én ugyancsak állandóan ön körül fogok csak lógni ezentúl. Igen, kedvesem, a jövőben valószínűleg ki fog derülni, hogy én vagyok a legkevésbé távoli személy a világon. Ha tudniillik megérzem azt, hogy ön is olyan szemmel látja a jövőt, Carry kedvesem...

Abban a pillanatban csobbanás hallatszott mögöttük. Booth hadnagy mászott a stégre.

- Az utolsó ötven yardot víz alatt tettem meg, hogy meglepjem önöket - prüszkölte a hadnagy.

- Nos, ez sikerült is - mondta John Quincy, minden lelkesedés nélkül.

A hadnagy leült, olyan arccal, mint aki örökre ott akar maradni.

- Majd elmondom a világnak, milyen pompás éjszaka ez itt - mondta.

- Ami a világot illeti, mikor indulnak el önök innen Honoluluból? - kérdezte John Quincy.

- Nem tudom. Talán még ma. Én ugyan azt sem bánom, ha sohanapján. Hawaiit nem olyan könnyű dolog elhagyni. Vagy igen, Carry?

A lány a fejét rázta.

- Nekem is el kellene hajókáznom innen, de már látom, milyen nehezen fog menni. Meglehet, hogy követem Waiolinak, az úszónak a példáját: leugrom a hajóról, amikor Waikiki mellett megy el.

Egy darabig szótlanul méláztak. Egyszer csak John Quincy fölült.

- Mit mondott?

- Waioliról? Még nem mondtam el soha? Egyik legjobb úszónk volt, és évekig igyekeztek rávenni arra, hogy átmenjen az Államokba versenyezni, mint Duke Kahanamoku. De Waioli érzelgős ember volt, nem tudta elszánni magát arra, hogy Hawaiiból kitegye a lábát. Végül mégiscsak rávették, és egy napfényes reggelen sötét arccal elindult a Matsonia fedélzetén. Amikor a hajó már szemközt volt Waikikivel, beugrott a tengerbe és kiúszott a partra. És ezzel vége is volt az utazásnak. Soha többé nem szállt hajóra. Látja...

John Quincy talpra ugrott.

- Hány óra volt, amikor elhagytuk a partot? - kérdezte halk, fojtott hangon.

- Fél kilenc körül - mondta Booth.

John Quincy szinte hadarva beszélt.

- Ez azt jelenti, hogy éppen harminc percem van kimenni a partra, felöltözni és odaérni a President Tylerhez, mielőtt elindulna. Sajnálom, de életbevágó... életbevágó! Carry, én akartam önnek mondani valamit. Nem tudom, mikor érkezem vissza, de önnel találkoznom kell, akár Mrs. Maynardnál, akár a szállóban. Megvár?

A lányt meglepte John Quincy hangjának komolysága.

- Igen, megvárom - felelte.

- Nagyszerű.

Egy pillanatig tétovázott. Végre is kockázatos dolog azt a lányt, akit az ember szeret, otthagyni egy tutajon, holdfénynél, egy csinos tengerésztiszttel. De hát meg kellett lennie.

- Megyek - mondta, és a vízbe ugrott. Amikor fölbukkant, a hadnagy hangját hallotta.

- Öreg, ez az ugrás rossz volt. Majd én megmutatom...

- Menjen a pokolba - dörmögte John Quincy csuromvizesen, és hatalmas csapásokkal úszott a part felé. Eszeveszett sietséggel rohant az öltözőbe, fölöltözött, aztán ismét kirohant. Arra sem maradt ideje, hogy kimentse magát a háziasszonya előtt. Rohant végig a parton, Dan Winterslip házához. Haku a hallban bóbiskolt.

- Wikiwiki! - kiáltott rá John Quincy. - Mondd a sofőrnek, azonnal hozza ki a kisebbik autót és indítsa be. Halló, föl, föl! Hol van Barbara kisasszony?

- A... a parton láttam - kezdte a fölriasztott Haku.

A parton, a haufa alatt, ott ült Barbara egyedül. John Quincy lihegve eléje állt.

- Kedvesem - mondta. - Végre tudom már, ki gyilkolta meg édesapját...

Barbara fölugrott.

- Tudja?

- Igen. Megmondjam?

- Ne - felelte a leány. - Nem... nem tudnám elviselni. Nagyon is rettenetes.

- Szóval gyanította?

- Igen... csak gyanú volt... valami érzés... valami sugallat. Nem tudtam elhinni... nem akartam elhinni. Ki akartam verni a fejemből. Túlságosan döbbenetes...

John Quincy rátette kezét a lány vállára.

- Szegény Barbara. Ne gyötörje magát. Nem kell részt venni a történetben.

- Mi... Mi történt?

- Nem maradhatok. Majd elmondom.

Rohant a gépkocsija felé. Minerva kisasszony megjelent a ház ajtajában.

- Nincs időm! - kiáltotta John Quincy, és beugrott az autóba.

- De, John Quincy... valami furcsa dolog történt... Az ügyvéd, aki megnézte a házat, elmondta, hogy Dan egy héttel a gyilkosság előtt új végrendeletről beszélt neki.

- Ez már igen! Ez bizonyíték! - kiáltotta John Quincy.

- De minek kellett volna új végrendelet? Barbara volt neki mindene.

- Hallgasson meg - vágott közbe John Quincy. - Már úgyis késtem. Üljön a nagy kocsiba, és menjen a rendőrségre. Mondja el a dolgot Halletnek. Mondja meg azt is, hogy a President Tyler fedélzetén vagyok, és küldje oda Chant, de azonnal.

A gépkocsi elrobogott. John Quincy az óráról látta, hogy éppen tizenhét perce van a rakpartig, mielőtt a President Tyler elindulna. Mint egy őrült, úgy rohant a csillogó hawaii estében. A Kalakaua Avenue-n, amely teljesen néptelen volt, akadály nélkül rohanhatott. Nyolc perc alatt megtette a három mérföldnyi utat a rakpartig.

A mólón tereferélő emberek várták a gőzhajó indulását. John Quincy keresztülfurakodott rajtuk, és a hajóhídra rohant. Hepworth, a másodtiszt állt a végén.

- Halló, Mr. Winterslip! - mondta a tiszt. - Utazik?

- Nem. De engedjen föl!

- Sajnálom. Azonnal fölvonjuk a hidat.

- Nem, nem lehet. Életről-halálról van szó. Csak néhány pillanatig tartsa vissza. Van egy pincérjük, Bowker. Rögtön beszélnem kell vele. Életre-halálra megy, mondom.

Hepworth félreállt.

- Az más. De siessen, uram...

- Rohanok.

Rohant is. A kabinokhoz, ahol Bowker szolgál. Egy magas alak ragadta meg a tekintetét. Hosszú zöld ulsterkabátban volt, viharvert zöld kalapban. Ezt a kalapot John Quincy legutóbb az Oahu Country Clubban látta.

A magas férfi a felső födélzetre ment. John Quincy követte a lépcsőn. Látta, hogy az ulster eltűnik az egyik luxuskabinban. Utánament, és benyitott az ajtón. Az ulsterkabátos háttal állt, de hirtelen megfordult.

- Ah, Mr. Jennison - kiáltotta John Quincy. - Ezzel a hajóval akart elutazni?

Jennison rámeredt.

- Úgy van - mondta nyugodtan.

- Mondjon le róla - felelte John Quincy. - A partra jön velem.

- Igazán? És milyen fölhatalmazással mondja ezt?

- Semmilyennel - felelte John Quincy zordul. - Viszem, ennyi az egész.

Jennison mosolygott, de a mosolyában gyűlölet szikrázott. John Quincy gyöngéd és művelt szívében is gyűlölet lobogott most. Dan Winterslipre gondolt, akit halva találtak az ágyában. Jennisonra gondolt, aki lesétált velük a hídon akkor reggel, és elkapta szegény Barbarát, amikor az összerogyni készült. A pisztolylövésekre gondolt, amelyek a bokrok mögül dörrentek feléje - a vörös hajú emberre, aki abban a vörös szobában viaskodott vele. És neki megint viaskodnia kell. Nincs más mód. A President Tyler szirénája élesen figyelmeztette.

- Menjen innen - mondta Jennison a foga közt. - Elkísérem a hídig.

Jobb keze hirtelen a zsebébe mélyedt. John Quincy fölkapott egy tele vizesvödröt, és a férfi fejéhez vágta. Jennison megingott, a vödör nekipördült az egyik hajóablaknak. Az üveg csörrenése fölverte a csöndet, de senki sem jelentkezett. John Quincy látta, hogy Jennison feléje ugrik, a kezében csillog valami. Ellépett, a hátára ugrott ellenfelének, és térdre kényszerítette. Elkapta Jennison jobb kezét, amely erősen szorította a pisztolyt. Így maradtak egy pillanatig, aztán Jennison kezdett lassan fölemelkedni. Keze, amelyben a pisztolyt szorongatta, lassan kiszabadult. John Quincy összeszorította a fogát, és igyekezett leszorítani ellenfele kezét. De most erősebb ellenféllel volt dolga, mint amilyen a vörös hajú matróz volt. Kimerült, és ezt ijesztő módon kezdte érezni.

Jennison most már talpon volt, a jobb keze csaknem egészen szabadon. Még egy pillanat, és... mi lesz aztán? - gondolta John Quincy. Ez az ember nem akarja visszaengedni a partra: abban a pillanatban, amikor kimondta, meg is változtatta a tervét. Egy fojtott dörrenés, és aztán... a hajó kint lesz az óceánon... John Quincy Bostonra gondolt, az édesanyjára, és Carlotára, aki várja...

Még egy kétségbeesett erőfeszítéssel összeszedte minden erejét.

A törött ablakban hirtelen egy derűs, elefántcsontszínű arc jelent meg. S egy fegyver meredt befelé.

- Vissza azzal a pisztollyal, Mr. Jennison - parancsolta Charlie Chan -, vagy kénytelen leszek beavatkozni testi épségébe.

Jennison pisztolya koppant a padlózaton, és John Quincy hátratántorodott, neki a hajószoba falának. Abban a pillanatban kinyílt az ajtó, és Hallet kapitány - Spencer detektív kíséretében - megjelent a szobában.

- Halló, Winterslip, mit művel itt? - kérdezte a kapitány. A zöld ulster egyik zsebébe újságot nyomott. - Jöjjön velünk, Jennison - mondta. - Szükségünk van önre.

John Quincy bágyadtan ment utánuk. Odakinn Chan csatlakozott hozzájuk. A fölvonóhíd végén Hallet megállt.

- Várjuk meg Hepworthöt - mondta. John Quincy rátette kezét Chan vállára.

- Charlie, hogyan hálálhatom meg ezt valaha is? Megmentette az életemet.

Chan meghajtotta magát.

- Örömem szavakat nem bír. Megmentettem néhány életet itt-ott, de soha olyat, amely Bostonban, a művelt városban kezdődött. Boldog adat emlékezetem aranytekercsén.

Hepworth odaérkezett.

- Minden rendben - mondta. - A kapitány beleegyezett, hogy egy órával később induljunk. Elmegyek önökkel a rendőrségre.

Amikor a hídon lefelé mentek, Chan odafordult John Quincyhez.

- Szívem mélyéből szólva, gratulálok hősiességéhez. Világos, hogy ön bátor és elszánt szívvel vetette magát erre a Jennisonra. De ő leteperte volna önt. Ő lett volna a győztes. Miért? A felelet az ő hatalmas csuklója.

- Nagy úszó, igaz? - mondta John Quincy.

Chan fürkészően nézett rá.

- Nem is téved. Tíz évvel ezelőtt ez a Harry Jennison volt úszóbajnoka egész Hawaiinak. Régi honolului újságok sporthíreiből merítem. De mostanában nemigen járt erre. Azon az éjszakán volt itt utoljára, amelyiken meggyilkolta Dan Winterslipet.

A VILÁGOSSÁG BEÁRAD

A mólón át az utcára mentek, ahol Hepworth, Jennison és a három rendőr Hallet kocsijába szállt. A kapitány odafordult John Quincyhez.

- Ön is velünk tart, Mr. Winterslip? - kérdezte.

- Itt van a kocsim - magyarázta az ifjú. - Én abba ülök.

Hallet szobájában a kapitányt és Chant találta, akik egy harmadik férfival tanácskoztak. Csak aztán vette észre, hogy ez Mr. Saladine, mert a fogavesztett emberke jóval fiatalabbnak látszott, mint amilyennek John Quincy gondolta.

- Ah, Mr. Winterslip - jegyezte meg Hallet, aztán odafordult Saladine-hoz: - Larry, ön miatt sok kellemetlenségem volt ezzel a fiúval itt. Azzal vádolt, hogy fedezni akarom önt. Szeretném, ha fölfedné a kilétét előtte.

Saladine mosolygott:

- Miért ne? Az én munkám itt úgyis befejeződött. Vajon Mr. Winterslip megőrzi-e a titkot, amit neki elmondok?

- Természetes, hogy meg - felelte John Quincy, aki azt vette észre, hogy az ismeretlen most már nem selypít. - Úgy látom, megtalálta a fogait - tette hozzá.

- Ó, igen, megtaláltam őket a bőröndömben, amelybe aznap tettem őket, amikor megérkeztem Waikikibe - felelte Saladine. - Mikor kiütötték a fogamat húsz esztendővel ezelőtt egy futballmérkőzesen, majd a szívem szakadt meg, de ez a veszteség később nagy segítségemre volt a munkámban. Egy ember, aki a fogsorát keresi a vízben, nevetséges és szívderítő látvány. Senki nem gondol arra, hogy valamely komoly üggyel hozza őt összefüggésbe. Úgy járhat-kelhet a partvidéken, ahogy a szíve kívánja. Mr. Winterslip, és a kincstár külön megbízottjaként vagyok itt. Azért küldtek, hogy szétpattintsam az ópiumcsempészek gyűrűjét. A nevem természetesen nem Saladine.

- Ó - mondta John Quincy -, most már megértem végre.

- Örülök, hogy megérti - jegyezte meg Hallet. - Nem tudom, tud-e ön az ópiumcsempészek viselt dolgairól. A mérget Ázsiából teherhajókon hozzák, amilyen például a Mary S. Allison is. Amikor Waikikibe érkeznek, összeütnek néhány keskeny deszkát, és azokat megrakják ópiumos bágodtokokkal. Kisebb hajók, amelyek látszatra halászni mennek, összehalásszák ezeket a deszkatákolmányokat, és kiviszik az ópiumot a partra, aztán elrejtik a Friscóba készülő hajókon, különösen olyanokon, amelyek a sziget és a kontinens között közlekednek, mert azokat nem ellenőrzik olyan szigorúan. De véletlenül kiderült, hogy a President Tyler szállásmestere egyik cinkosuk. Ma este átkutattuk a kabinját, és egy csomó ópiumot találtunk benne.

- A President Tyler szállásmestere - ismételte John Quincy. - Hiszen az Dick Kaohla barátja.

- Úgy van, most rátérek Dickre is. Azelőtt az ópiumhalászó hajók szolgálatában állt itt. A gyilkosság éjszakáján is abban ügyködött. Saladine meglátta, és mindent elmondott nekem abban a levélben, amelynek következtében én a fiút szabadon engedtem.

- Bocsánatot kell kérnem - mondta John Quincy.

- Ó, hiszen rendben van! - Hallet nagy jókedvében volt. - Larry megtudott egyet-mást a fejesekről is. Például fölfedezte, hogy Jennison a csempészbanda ügyvédje, aki minden elfogott és vád alá helyezett csempész védelmét elvállalja. Ennek ugyan nincs összefüggése Dan Winterslip meggyilkolásával, ha csak az nem, hogy Winterslip tudott a dologról, és ez volt egyik oka annak, hogy nem akarta Jennisont a lánya férjének.

Saladine fölállt.

- Átadom a szállásmestert önnek - mondta. - Ami a másik vádat illeti, Jennisonnal is rendelkezhet. Ennyi az egész. Én pedig megyek tovább.

- Látni szeretném ma, Larry - felelte Hallet. Saladine kiment, és a kapitány odafordult John Quincyhez: - Nos, gyermekem, ez a mi nagy éjszakánk. Nem tudom, mit művelt ön Jennison kabinjában, de ha ön mint gyilkost akarta őt kézrekeríteni, akkor azt mondom: jól tette.

- Pedig éppen ez volt a szándékom - mondta John Quincy. - Egyébként nem látta nagynénémet? Meglehetősen érdekes információhoz jutott...

- Beszéltem vele - mondta. - Most az ügyésznél van, neki is elmondja. Egyébként Greene vár bennünket. Jöjjön.

Bementek az ügyész irodájába. Greene eleven, mozgékony volt. Mellette egy gyorsíró dolgozott. Minerva kisasszony az íróasztal közelében ült.

- Hello, Mr. Winterslip - mondta, mikor beléptek. - Hogyan vélekedik most a mi rendőrségünkről? Egészen jó, egészen jó. Nem ülne le?

Átfutott néhány iratot, míg John Quincy, Hallet és Chan helyet foglalt.

- Nem tagadom ez az ügy ugyancsak főbe kólintott engem. Harry Jennisonnal régi barátságban voltam, még tegnap is vele villásreggeliztem a klubban. Kissé másképpen fogok eljárni ellene, mint ha közönséges gonosztevővel lenne dolgom.

John Quincy félig fölállt székéről.

- Ne izguljon - mosolygott Greene. - Jennison mindazt megkapja, ami neki dukál, barátság ide, barátság oda. Úgy értettem szavaimat, hogy ha meg tudom kímélni a kincstárt egy hosszadalmas pörnek a költségeitől, és gyorsan ki tudom szedni belőle a vallomást, megteszem. Egy perc múlva itt lesz, és én nyílt kártyákkal akarok játszani ellene, elejétől végig. Ez talán hóbortnak látszik, de nem az. Mert a kezemben van minden ütőkártyája.

Az ajtó kinyílt. Spencer betuszkolta Jennisont, majd visszavonult. A férfi ott állt rangosan, gőgösen, kihívóan, mint a forró égöv vikingje, mint megbéklyózott, de félelmetes óriás.

- Halló Jennison - mondta Greene. - Rendkívül sajnálom ezt az egész...

- Sajnálhatja is - vágott közbe Jennison. - Félelmetesen lóvá tették magát. De hát mit is akarnak ezzel az átkozott ostobasággal...

- Üljön le - szólt rá az ügyész keményen. Rámutatott egy székre, az íróasztallal szemközt. Asztali lámpájának ernyőjét már előbb úgy fordította, hogy a fény megvilágítsa azt, aki odaül.

- A lámpa nem zavarja, Harry? - kérdezte.

- Miért zavarna? - kérdezte vissza Jennison.

- Jó - mosolygott Greene. - Azt hiszem, Hallet kapitány átadta önnek meghatalmazását a hajón. Elolvasta talán?

- El.

Az ügyész áthajolt az asztalon.

- Gyilkosság, Jennison!

Jennison rezzenéstelen arccal ült.

- Átkozott ostobaság, mondtam már. Miért gyilkolnék meg bárkit is?

- Ah, a gyilkosság indoka - felelte Greene. - Igaza van, azzal fogjuk kezdeni. Kíván ügyvédet?

Jennison a fejét rázta.

- Azt hiszem, vagyok olyan ügyvéd, hogy magam intézzem el ezt az együgyű kis esetet - felelte.

- Rendben van.

Greene a gyorsíróhoz fordult.

- Írja.

A gyorsíró bólintott, és Greene Minerva kisasszonyhoz fordult.

- Miss Winterslip, önnel kezdjük.

Miss Minerva előrehajolt.

- Mr. Dan Winterslip házát, mint már elmondtam, megvételre kínálta a lánya. Ma este egy úr eljött, hogy megtekintse a házat. Egy Hailey nevű kiváló ügyvéd. Amikor végignéztük a házat, Mr. Hailey megemlítette, hogy Dan Winterslippel halála előtt egy héttel találkozott az utcán, és unokafivérem megemlítette előtte, hogy rövidesen új végrendeletet szándékozik készíteni. Nem mondta meg, hogy milyen változtatásokat kíván tenni, és nem is valósította meg szándékát soha.

- Igen - mondta Greene. - De Mr. Jennison az ön unokafivérének ügyvédje volt?

- Igen.

- Ha új végrendeletet akart volna készíteni, rendes körülmények között nem fordult volna idegenhez.

- Rendes körülmények között nem. Csak ha valami különös oka van rá.

- Világos. Csak, ha például, a végrendelet valamely összefüggésben lett volna Harry Jennisonnal.

- Tiltakozom - kiáltotta Jennison. - Ez puszta találgatás.

- Úgy van - felelte Greene. - De most nem vagyunk bíróság előtt. Találgathatunk, ha úgy tetszik. Tegyük föl, Miss Winterslip, hogy a végrendelet valamelyest összefüggésben van Jennisonnal. Mit gondol ön, mi lehetett volna ez az összefüggés?

- Nem kell találgatnom - válaszolta Minerva kisasszony. - Tudom.

- Ah, ön tudja. Tessék folytatni.

- Mielőtt ma este ide jöttem volna, beszélgettem a húgommal. Megvallotta, hogy apja tudott arról, hogy ő és Jennison szeretik egymást, és elmondta, hogy apja hevesen ellenezte házasságukat. Annyira ment végül, hogy kijelentette: kitagadja az örökségéből, ha nem áll el szándékától.

- Akkor Dan Winterslip az új végrendelettel nyilván azt akarta bizonyítani, hogy lánya ne kapjon az ő pénzéből egyetlen pennyt sem, ha hozzámegy Jennisonhoz.

- Semmi kétség - mondta Minerva kisasszony határozott hangon.

- Ön indokot kérdezett tőlem, Jennison - mondta Greene. - Nos, ez nekem éppen elég indok. Mindenki tudja, hogy ön bolondja a pénznek. Feleségül akarta venni Winterslip leányát, akinél gazdagabb lány nincs itt a szigeteken. Ő azt felelte, hogy nem adja a lányát, legalábbis a pénzzel nem. De ön nem az az ember, aki szerelemből házasodik. Ön elhatározta, hogy megszerzi Barbara Winterslipet is, az apja vagyonát is. Csak egy személy állt önnek útjában... Dan Winterslip. És ezért volt ön az ő lanaiján akkor hétfőn éjszaka...

- Várjon egy percet! - tiltakozott Jennison. - Én nem voltam az ő lanaiján. Én a President Tyler fedélzetén voltam, és mindenki tudja, hogy annak a hajónak az utasai csak másnap reggel szálltak ki...

- Majd rátérek - mondta Greene. - Egyelőre... hány óra van?

Jennison elővett a zsebéből egy órát, amely vékony láncon függött.

- Negyed tíz.

- Ah, igen. Ezt az órát szokta magánál hordani?

- Ezt.

- Karórát soha?

Jennison tétovázott.

- Néha.

- Csak néha. - Az ügyész fölállt, és megkerülte asztalát. - Mutassa meg kérem a csuklóját.

Jennison kinyújtotta a karját. Sötétbarna volt, csak a csuklóján fehérlett a karóra és a szíj helye. Greene mosolygott.

- Igen, ön karórát hordott, mégpedig állandóan, úgy látom.

Elővett a zsebéből egy kisebb tárgyat, és Jennison elé tartotta.

- Talán ezt?

Jennison megkövülten nézte az órát.

- Nem látta soha? - kérdezte Greene. - Nem? Nos, hát akkor kipróbáljuk.

Rátette az órát Jennison csuklójára és odaerősítette.

- Nem tehetek róla, Harry - folytatta -, de nagyon szépen ráillik erre a fehér csíkra a csuklóján. És a csat a szíjnak a legjobban használt nyílásába illik.

- Mit akar ezzel? - kérdezte Jennison.

- Ó, hiszen lehet ez véletlen is. De önnek mindenesetre szokatlanul erős a csuklója. Úszás, evezés, mi? De erről majd később akarok beszélni. - Odafordult Minerva kisasszonyhoz. - Nem fáradna ide, Miss Winterslip?

Minerva kisasszony odament. Az ügyész hirtelen lecsavarta a lámpát íróasztalán. A szoba elsötétedett, csak egy keresztgerendán át szűrődött be halvány világosság. Minerva kisasszonynak rémlett néhány homályos alak, fehér arcok köre, és a feszült csönd. Az ügyész valamit lassan odaemelt riadt szeme elé. Óra volt, emberi csuklón - óra, világító számlappal, és a számlapon a kettes szám szinte egészen halvány.

- Nézzen erre a kézre, és feleljen - hangzott az ügyész szava. - Látta már valamikor?

- Láttam - felelte a hölgy határozottan.

- Hol?

- A sötétben láttam, Dan Winterslip ebédlőjében, éjfél után, június harmincadikán.

Greene fölcsavarta a lámpát.

- Köszönöm, Miss Winterslip.

Visszaült az íróasztalához, és megnyomott egy gombot.

- Bizonyára valamely megkülönböztető jelről ismeri meg.

- Igen. A kettes számról, amely alig világít.

Spencer jelent meg az ajtóban.

- Küldje be a spanyolt - intézkedett Greene. - Egyelőre elég, Miss Winterslip.

Cabrera belépett, és meghökkent, amikor Jennisont meglátta. Az ügyész intésére Chan lecsatolta a karórát, és átnyújtotta a spanyolnak.

- Ismeri ezt az órát, José? - kérdezte Greene.

- I... igen - hebegte a fiú.

- Ne ijedjen meg - bátorította Greene. - Nem bántja senki. Azt akarom, ismételje meg azt a történetet, amelyet ma délután nekem elmondott. Önnek nincs állandó foglalkozása. Ön afféle bizalmas küldönce Mr. Jennisonnak.

- Az voltam.

- Úgy van, most már vége annak. Elmondhat mindent. Július másodikán, szerdán reggel, Mr. Jennison irodájában volt. Odaadta önnek ezt az órát, hogy vigye el és javíttassa meg. Valami baja volt. Nem járt. Ön elvitte egy nagy ékszerüzletbe. Mi történt aztán?

- A tulajdonos azt mondta, nagyon rossz állapotban van. A javítás többe kerülne egy új óránál. Visszamentem, és elmondtam Mr. Jennisonnak. Nevetett, és azt mondta, nekem ajándékozza.

- Így volt. - Greene belenézett egy iratba az asztalán. - Július harmadikán, csütörtökön késő délután eladta az órát. Kinek?

- Lau Ho nevű kínai ékszerésznek a Maunakea Streeten. Szombat este, lehetett úgy hat órakor, Mr. Jennison hazaszólt nekem telefonon. Nagyon haragos volt. Neki az óra kell, mindenáron, kerüljön akármennyibe. Rohanok Lau Ho üzeletébe. Az órát eladták, egy ismeretlen japánnak. Késő este Mr. Jennison haragosan összeszid. Szerezd meg az órát, mondta. Vadásztam tovább, de nem akadtam nyomára.

Greene odafordult Jennisonhoz.

- Ön kissé vigyázatlan volt ezzel az órával, Harry. De bizonyára megnyugodott abban, hogy nincs baj, hiszen alibije van. Amellett pedig Hallet kapitány, amikor felsorolta önnek a gyanús nyomokat Winterslip lanaiján a gyilkosság utáni reggel, elfelejtette megemlíteni, hogy valaki meglátta a karórát. Egyike volt ez azoknak a szerencsés véletleneknek, amelyeknek mindent köszönhetünk ebben a munkában. Szombat este aztán ön ráeszmélt a veszedelemre... hogy hogyan, azt nem tudom.

- Én tudom - vágott közbe John Quincy.

- Mit?! Mi az? - kérdezte Greene.

- Szombat délután - beszélte John Quincy - Mr. Jennisonnal golfoztam. Hazafelé a gyilkosságról beszélgettünk, és meg találtam említeni a karórát. Most már látom, hogy akkor hallott róla először. Velünk készült ebédelni a parton, de arra kért, hogy tegyem le közben az irodája előtt, mert alá akar írni néhány levelet. Megvártam odalenn. Eközben hívhatta föl telefonon ezt a fiatalembert, akitől igyekezett visszaszerezni az órát.

- Nagy dolog - mondta Greene lelkesedve. - Ez a pont az óra történetének végén, Jennison. Meglep, hogy ezt az órát viselte, de bizonyára tudta, milyen fontos önnek az idő ellenőrzése, és igen helyesen arra is gondolt, hogy ezt az órát nem károsítja a sós víz...

- Mi az ördögről beszél ön? - kérdezte Jennison.

Greene ismét megnyomta a csengőt íróasztalán. Spencer nyomban megjelent.

- Vigye ki ezt a spanyolt - rendelkezett az ügyész -, és hozza be Hepworthöt és a szállásmestert.

- Meg akarom mutatni, miről beszéltem éppen az imént. Június harmincadikán ön este a President Tyler utasa volt. A hajó hajnalig a bejárócsatorna előtt horgonyzott.

- Igen.

- Reggelig egyetlen utas sem szállt ki a hajóból?

- Ez ismeretes dolog.

- Nagyon jó.

A President Tyler másodtisztje belépett. Mögötte egy vállas matróz. John Quincy nyomban ráismert a szállásmesterre. A matróz jobb kezén gyűrűt látott, és erről eszébe jutott az a jelenet a San Franciscó-i padláskamrában.

- Mr. Hepworth - kezdte az ügyész -, június harincadikán este az önök hajója túlságosan későn érkezett, és így önök Waikikin túl vetettek horgonyt. Ilyen alkalmakkor ki van a fedélzeten, mondjuk, éjféltől kezdve?

- A másodtiszt - felelte Hepworth. - Ebben az esetben én. És a szállásmester.

- A kikötőlétrát már előtte való este lebocsátják?

- Rendszerint. Akkor is lebocsátottuk.

- Ki tartózkodik a létra közelében?

- A szállásmester.

- Igen. Azon az éjszakán ön volt szolgálatban. Nem vett észre semmi rendkívülit?

Hepworth bólintott.

- De igen. A szállásmesteren meglátszott az ital hatása. Három órakor a kikötőlétra mellett találtam elbóbiskolva. Fölkeltettem. Amikor visszatértem hozzá fél öt óra tájban, nem lehetett lelket verni belé. Bedugtam a kabinjába, és reggel följelentettem.

- Egyéb rendellenességet nem tapasztalt?

- Semmit, uram - felelte Hepworth.

- Nagyon köszönöm. Nos - fordult Greene a szállásmesterhez -, ön június harmincadikán éjszaka szolgálat közben részeg volt. Hogyan itta le magát?

A szállásmester tétovázott.

- Mielőtt szólna valamit - figyelmeztette Greene -, fogadja meg egy tanácsomat. Csak az igazságot mondja, ember. Hiszen elég rosszul áll a szénája. Nem ígérgetek, de ha most őszintén beszél, az segíthet a másik ügyén. Ha hazudik, annál rosszabbra fordul az ügye.

- Nem fogok hazudni - ígérte a szállásmester.

- Rendben van. Hol szerezte az italt?

A hajós Jennison felé intett.

- Ő adta.

- Igen? Mondja csak el.

- A fedélzeten találkoztam vele, még mozgásban voltunk. Ismerősök voltunk már régibb idő óta...

- Az ópiumcsempészet révén. Tudok róla. A fedélzeten találkozott vele.

- Az mondta nekem: „Ma őrségen van? „ Mondom neki: igen. Zsebembe csúsztat egy palackot, és azt mondja: „Jó lesz időtöltésnek.” Nem vagyok iszákos ember, úgy segéljen, nem vagyok az, éppen csak kortyoltam egyet belőle, de abban a whiskyben volt valami, esküszöm, hogy volt valami. A fejem egyszerre megkótyagosodott, aztán már csak annyit tudok, a kabinomban azzal vertek fel, hogy hívatnak raportra.

- Mi lett azzal a palackkal?

- Amikor a kapitány úrhoz mentem, beledobtam a vízbe. Nem akartam, hogy valaki meglássa nálam.

- Nem látott semmit azon az éjszakán? Semmi rendkívülit?

- Láttam én sokat is, uram, de azt mind az ital tette. Nem hinném, hogy az úr szeretné hallani.

- Rendben van.

Az ügyész Jennisonhoz fordult.

- Nos, Harry, ön elkábította a hajóst. Miért? Mert a partra készült, igaz? Mert tudta, hogy ez az ember ott lesz őrségen a létra mellett, amikor ön visszatér, és nem akarta, hogy meglássa. Azért öntött valamit abba a whiskybe...

- Kitalálás - vágott közbe Jennison, aki még mindig magabiztos volt. - Ha ez az egész, amivel ön előállhat...

- Még nem - mondta Greene nyugodtan. Ismét megnyomta a gombot.

- Tartogatok én jobbat is ennél, Harry, csak várjon.

Hepworthhöz fordult.

- Van az ön hajóján egy Bowker nevű pincér - kezdte, és John Quincy úgy látta, hogy Jennison megdermedt. - Hogyan viselkedett az utóbbi időkben?

- Nos, hát bizony alaposan leitta magát Hongkongban - felelte Hepworth. - De a pénz miatt volt.

- Miféle pénz?

- Megvan a története. Amikor legutóbb elindultunk a honolului kikötőből Ázsiába, két héttel ezelőtt, én a pénztáros irodájában voltam. Éppen a Gyémántfő mellett haladtunk el. Bowker bejött. Nagy, vastag boríték volt nála, azt akarta letétbe helyezni a pénztáros páncélszekrényében. Azt mondta, nagyobb összeg van benne. A pénztáros nem akarta vállalni érte a felelősséget mindaddig, amíg nem látta a tartalmát. Bowker föltépte a borítékot. Tíz darab százdolláros bankjegy volt benne. A pénztáros becsomagolta, és elhelyezte a szekrényben. Elmondta nekem, hogy Bowker két bankjegyet vett ki belőle, amikor Hongkongba érkeztünk.

- Honnan juthat olyan ember, mint Bowker, ennyi pénzhez?

- El sem tudom gondolni. Azt mondta, üzleti részesedést vett föl Honoluluban. De... de mi ismertük Bowkert.

Az ajtó kinyílt. Spencer mintha tudta volna, kire van szükség odabenn. Mert Bowkert tuszkolta a szobába. A President Tyler pincére sáros volt, gyulladt szemekkel.

- Halló, Bowker - mondta az ügyész. - Most már józan, remélem?

- Elmondhatom a világnak, hogy bizigen! - felelte Bowker. - Elhurcoltak San Franciscóba meg vissza. Szabad leülnöm?

- Nagyon - mosolygott Greene. - Ma délután, amíg pityókás volt, elmondott egy történetet Willie Channak, odakinn Okamoto taxiállomásán a Kalakaua Avenue-n. Később megismételte Hallet kapitány előtt és előttem. Arra kérem, mondja el még egyszer.

Bowker Jennison felé pillantott, aztán hirtelen félrefordította a tekintetét.

- Mindig készségesen állok szolgálatára - felelte.

- Ön a President Tyler pincére - folytatta Greene. - Amikor legutóbb átjött ide az Államokból, Mr. Jennison lakott egyik kabinjában, a kilencvenhetesben. Azt hiszem, egyedül.

- Egészen egyedül. Úgy hallottam, külön fizetett érte. Mindig úgy utazott.

- A kilencvenhetes szoba a fedélzeten volt, közel a kikötőlétrához?

- Igen, úgy van.

- Mondja el, mi történt az után, hogy horgonyt vetettek Waikiki előtt, június harmincadikán éjjel?

Bowker megigazította aranykeretes pápaszemét, olyan mozdulattal, mintha pohárköszöntőre készülne.

- Azon az éjszakán sokáig fönn voltam. Mr. Winterslip kölcsönzött nekem néhány könyvet, és az egyik különös módon érdekelt engem. Végig akartam olvasni, hogy reggel visszaadhassam neki partraszállás előtt. Csaknem két óra volt már reggel, amikor végre befejeztem az olvasást. Kissé kábultan éreztem magamat, kimentem tehát a fedélzetre levegőt szívni.

- Nem messze a hajólétrától megállt.

- Igen.

- Látta a szállásmestert?

- Igen. Egészségesen aludt egy székben. Én kihajoltam a korláton, a létra alattam volt. Néhány percig álltam ott, amikor valaki hirtelen fölbukkant a vízből, és rátette a kezét a legalsó lépcsőfokra. Hirtelen visszahúzódtam a sötétbe. Az én emberem pedig fölmászott a létrán a fedélzetre. Mezítláb volt, teljesen feketébe öltözve, fekete nadrág, és fekete ing volt rajta. Figyeltem. Ráhajolt a szállásmesterre, azután felém indult a fedélzeten. Lábujjhegyen járt, de én mindenképpen csak azt éreztem, hogy itt valami nincs rendben. Kiléptem a sötétből. „Pompás éjszaka fürdéshez, Mr. Jennison” - mondtam neki. És nyomban láttam, hogy baklövést követtem el. Felém ugrott, és torkon ragadott. Azt gondoltam, itt az utolsó pillanatom.

- Nedves volt? - kérdezte Greene.

- Csuromvizes volt. A fedélzeten ottmaradt sokáig a nyoma.

- Nem látott órát a csuklóján?

- Láttam, de semmi kedvem nem volt tanulmányozni az óráját. Nekem akkor egyéb gondom volt. Igyekeztem megszabadulni a fojtogatásától, és azt mondtam, hogy ha el nem enged, ordítok. Arra azt felelte: „Nézzen ide, mi ketten tudunk üzletről beszélni, remélem. Jöjjön a kabinomba.” De nekem nem volt kedvem semmiféle téte-á-tete-hez vele semmiféle kabinban. Azt mondtam, majd jelentkezem nála reggel, megígértem neki, hogy nem szólok senkinek, és erre elengedett. Bebújtam az ágyamba, meglehetősen zavarodottan. Másnap reggel, amikor a kabinjába mentem, frissen, rózsásan, mosolyogva fogadott. Ha éjjel csak egy szikrányit is italos lettem volna, azt hittem volna, hogy az egészet csak álmodtam. Azzal mentem be hozzá, hogy vagy száz dollárt kereshetek ezen az éjszakai eseten, de amikor beszélni kezdett, nagy pénzt kezdtem szimatolni. Azt mondta, senkinek sem kell tudnia az ő éjszakai fürdéséről. Megkérdezte, mennyit akarok. Én visszafojtottam a lélegzetemet, és azt feleltem: tízezer dollárt. Majdnem hanyatt estem, mikor azt felelte, hogy megkaphatom...

Bowker odafordult John Quincyhez.

- Nem tudom, ön mit fog gondolni rólam. Nem tudom, mit gondolna Tim barátunk. Én nem születtem szélhámosnak. De torkig voltam már azzal a pincérkedéssel. Arra vágytam, hogy egyszer már legyen egy saját kis újságom, és addig a pillanatig nem láttam módját annak, hogy szerezzek. És ne feledje el, hogy akkor még nem tudtam, mi van a levegőben: gyilkosság. Később, amikor megtudtam, halálra rémültem. Nem tudtam, mit fognak velem tenni.

Odafordult Greene-hez.

- Ez mind így van - mondta.

- Büntetlenséget ígértem önnek - felelte az ügyész. - Megtartom a szavamat. Folytassa. Elfogadta a tízezret?

- El. Tizenkét órakor bementem az irodájába. Az egyik feltétel az volt, hogy csak addig maradhatok a President Tyleren, amíg ő vissza nem érkezik San Franciscóba, aztán soha többé nem szabad itt mutatkoznom. A dolog tetszett nekem. Mr. Jennison bemutatott ennek a Cabrerának, akinek az volt a föladata, hogy engem egész nap kísérjen. Mondhatom, megtette. Amikor fölmentem a hajóra, átnyújtott nekem egy borítékot, melyben ezer dollár volt. Visszatérésünk után megint Cabrerával kellett volna töltenem a napot, azután megkaptam volna a többi kilencezer dollárt. Ma reggel, amikor megérkeztünk, megláttam a spanyolt a rakparton, de mire kikötöttünk, eltűnt. Ellenben találkoztam Willie Channal, és pompás napot töltöttünk együtt. Az az olaj, amit idekinn árulnak, megoldotta a nyelvemet, de én nem sajnálom. A rózsás álom ugyan szétfoszlott, és én talpalhatok a fedélzeten holtom napjáig. De a parti élet sem sokkal többet ér a maga fedett csárdaszobáival, a tengeri élet legalább szabad levegőn tartja az embert. Mondom, nem sajnálom, hogy eljárt a szám. Most már újra a szemébe nézhetek mindenkinek, és megmondhatom, hogy menjen...

Rápillantott Minerva kisasszonyra.

- Asszonyom, nem akarom pontosabban megjelölni a helyiséget, hogy... hová.

Greene fölállt.

- Nos, Jennison, így áll az én ügyem. Azt akartam, hogy ön is lássa, milyen szilárd épület. Most már csak két lehetősége van. Perre viheti a dolgot, de ez hosszú és megalázó eljárás volna önre nézve. Vagy vallomást tesz itt és mindjárt, és a bíróság kegyelmére bízza magát. Ha ön az az értelmes ember, akinek én gondolom, akkor önnek ezt kell cselekednie.

Jennison nem felelt, még csak rá sem nézett az ügyészre.

- Nagyon ügyes ötlet volt - folytatta Greene -, megnyugtathatom. Csak egy dolog rejtélyes előttem: pillanatnyi sugallat volt-e, vagy előre kitervezett cselekedet? Mostanában gyakran volt odaát az Államokban, várta talán az alkalmat? Akárhogyan jött az az alkalom, de megjött. És olyan úszó számára, mint ön, gyerekjáték volt az egész. Nem is volt szüksége arra a létrára, mikor elhagyta a hajót, talán akkor ugrott ki, amikor a President Tyler még mozgásban volt. Gyors, néma elmerülés, egy kis úszás a víz alatt arra az esetre, ha valaki észrevette volna a fedélzeten, és aztán hosszú, de könnyű úszás a partig. És azzal ott volt Waikiki partján. Nem messze onnan Dan Winterslip gyanútlanul aludt lanaiján, kettőjük közt még csak bezárt ajtó sem volt. Dan Winterslip, aki ön és az ön célja között állt. Rövid küzdelem, gyors késdöfés. Vallja meg, Jennison, ne legyen olyan makacs. Ez most a legjobb a maga számára. A teljes gyónás.

Jennison fölugrott, a szeme szikrázott.

- Előbb a pokolban akarom látni! - kiáltotta.

- Rendben van, ha így gondolkozik...

Greene hátat fordított neki, és halkan beszélgetni kezdett Hallet kapitánnyal. Jennison és Chan az íróasztalnak egyazon oldalán állt. Chan kivette ceruzáját, és leejtette a padlóra. Lehajolt, hogy fölvegye.

John Quincy látta, hogy Chan hátsó zsebéből, a kabát alól kicsillan egy pisztoly csöve. Látta, hogy Jennison odaugrik, és kirántja onnan a fegyvert. Riadt kiáltással közelebb lépett, de Greene megfogta a karjánál, és nem engedte el. Charlie Chan mintha semmit sem látott volna a történekből.

Jennison a homlokához nyomta a pisztolyt, és elcsattantotta. Egy csattanás, semmi egyéb. A pisztoly kiesett a kezéből.

- Megvan! - kiáltotta Greene diadalmasan. - Ez a vallomás, egyetlen szó nélkül. Tanúim vannak, Jennison... valamennyien látták... nem bírta a végzetet... egy olyan állású férfiú, mint ön... meg akarta ölni magát... üres pisztollyal.

Odament Chanhoz, és megveregette a vállát.

- Nagyszerű ötlet volt, Chan - mondta. - Chan gondolt erre - magyarázta Jennisonnak. - Az ázsiai észjárás, Harry. Fortélyos, mi?

De Jennison lerogyott székébe, és kezébe temette arcát.

- Sajnálom - mondta Greene gyöngéden. - De megfogtuk. Úgylehet, most már beszélni fog.

Jennison lassan fölpillantott. A kihívó dac eltűnt arcáról, amely ráncos lett, megöregedett.

- Úgylehet, igen - mondta rekedten.

HOLDFÉNY A KERESZTÚTON

Kivonultak. Jennisonnal csak Greene és a gyorsíró maradt. Az előszobában Chan odahajolt John Quincyhez.

- Siker sugárzó díszében távozik tőlünk - mondta. - De egy gondolat gyötör engem. Ugyanabban a pillanatban ugyanarra a következtetésre jutott, mint mi. Idáig jutni ugyancsak tágas árkot kellett átugrania.

John Quincy nevetett.

- Mondhatom, hogy igen. Ma este ötlött eszembe. Először valaki egy profi golf játékost említett, akinek erős csuklója volt és aki messzire hajítja a labdát. Hirtelen felrémlett előttem Jennison, mint golfjátékos. Erős csukló, mondták, ügyes vízi embert jelent. Ekkor másvalaki - fiatal hölgy - egy úszóbajnokot említett, aki Waikiki előtt leugrott a hajóról. Ekkor ötlött eszembe először a gondolat. Meleg lett a fülem körül, és éreztem, hogy Bowker az az ember, aki igazolhatná a gyanúmat. Amikor fölrohantam a President Tylerre, helyette az elinduló Jennisonba ütköztem, és ez megerősítette föltevésemet. Utánamentem.

- Bátor cselekedet - mondta Chan.

- De, ahogy látja, Charlie, egy jottányi bizonyítékom nem volt. Csak sejtelmem. Ön volt az egyetlen, aki bizonyítékot szolgáltatott.

- Bizonyíték fontos ebben a mesterségben - felelte Chan.

- Én is gyötrődöm, Charlie. Emlékszem önre a könyvtárban. Ön előbb volt nyomon, mint én. Hogyan történt?

Chan vigyorgott.

- Kényelmesen ültünk Ali American étteremben azon az első estén, és beszéltem kínaiakról, érzékeny emberekről, mint a fényképlemez. Egy tekintet, egy mosoly, egy mozdulat, és valami elkattan. Bowker belép, odadülöng, és ittas hangon azt mondja: „A magam gazdája vagyok, igaz-e?” Az én agyamba valami elkattan. Nem a maga gazdája ez. Követem őket a rakodópartra, látom, mikor a spanyol átadja neki a borítékot. De napokig ködben járok. Csak annyit tudok, hogy Cabrera és Jennison nagyon bizalmasak egymással. Nyomok folyton elmosódnak előlünk. Minden kétséges. A könyvtárban olvasom, milyen pompás úszó Jennison. És azután az óra és a győzelem.

Minerva kisasszony a kapu felé haladt.

- Kérhetem nagy megtiszteltetést, hogy kocsijához kísérjem? - kérdezte Chan.

Odakinn John Quincy utasította a gépkocsivezetőt, hogy egyedül térjen vissza Waikikibe a limousine-nal.

- Jöjjön velem - mondta nagynénjének. - Beszélni szeretnék önnel.

Minerva kisasszony odafordult Chanhoz.

- Gratulálok. Értelmi képességei rendet teremtettek.

Chan mélyen meghajolt.

- Ilyen bók öntől... rózsaszínűen lángol. Válás pillanatában szívem elszorul. Végső óhajom, hogy téli havas, fagyos napok, perzselő és száraz nyári napok tavasszá viruljanak ön számára.

- Nagyon kedves - felelte vissza Minerva kisasszony lágyan.

John Quincy megszorította Chan kezét.

- Nagy öröm volt megismerkedni önnel, Charlie - mondta.

- Ön ismét visszatér kontinensre - sajnálkozott Chan. - Haragos óceán fog hullámzani köztünk. Barátságának emlékezetét azonban szívemben fogom viselni, mint virágszálat.

John Quincy beszállt a gépkocsiba.

- És elválásunk talán nem lesz végleges - folytatta Chan derűsen. - Utazás örömében még lehet részem. Várni fogom a napot, amikor meglátogathatom otthonában és kezet szoríthatok önnel.

John Quincy elindította az autót, és rövidesen elhagyták Charlie Cant, aki úgy állt a járda szélén, mint egy nagy Buddha-szobor.

- Szegény Barbara - mondta váratlanul Minerva kisasszony. - Rettegek attól, hogy megtudja ezeket a híreket. Ámbár nem is annyira újdonságok már neki. Elmondta, hogy partraszállásuk óta mindig az volt az érzése, hogy valami nincs rendben közte és Jennison között. Most az a terve, hogy holnap rendezi Brade ügyét, holnapután pedig elutazik, valószínűleg örökre. Rábeszéltem, hogy jöjjön Bostonba hosszabb látogatásra. Ott majd találkozol vele.

John Quincy a fejét rázta.

- Nem, nem találkozom. De köszönöm, hogy emlékeztetett rá. Be kell mennem a távírdába.

Amikor kijött a hivatalból és újra beszállt, boldogan mosolygott.

- San Franciscóban - magyarázta - Roger azzal vádolt, hogy puritán vagyok. Fölsorolt néhány kalandot, amelyben addig nem volt részem. Nos, azóta a legtöbbjén átestem, meg is sürgönyöztem neki. És azt is, hogy belépek a vállalatához.

Minerva kisasszony összehúzta a szemöldökét.

- Jól gondold meg - figyelmeztette. - San Francisco nem Boston. A műveltség színvonala ott, úgy gondolom, sokkal alacsonyabb. Elhagyatottnak fogod érezni magadat...

- Ó, dehogy. Valaki lesz ott velem. Legalábbis remélem.

- Agatha?

- Nem, nem Agatha. A műveltségi színvonal nagyon alacsony volt neki. Fölbontotta eljegyzésünket.

- Akkor Barbara?

- Nem, Barbara sem.

- Pedig néha arra gondoltam...

- Arra gondolt, hogy Barbara miattam szakított Jennisonnal. Jennison is azt gondolta... most már egészen világos. Azért akart elijeszteni engem Honolulutól, azért uszította ellenem ópiumcsempész barátait, amikor nem akartam elutazni. De Barbara nem szerelmes belém. Most már megérthetjük, hogy miért bontotta föl eljegyzésüket.

- Sem Agatha, sem Barbara... - tűnődött Minerva kisasszony. - Akkor hát ki? ...

- Még eddig nem találkozott vele, de része lesz ebben a boldog kiváltságban, mielőtt aludni menne. A legédesebb lány itt a szigeteken... azazhogy az egész világon. Annak a Jim Egannek a leánya, akiről ön azt hallotta, hogy hírhedt lókötő...

VÉGE

Table of Contents

A MAGAS KALAP

ÉJFÉL AZ OROSZ-DOMBON

TIM BARÁTJA

A WINTERSLIPEK VÉRE

A BAMBUSZFÜGGÖNY MÖGÖTT

CHARLIE CHAN MEGJELENIK

A HAJÓ ÉRKEZÉSE

A „SZIRT ÉS PÁLMA”

A SZÉTTÉPETT ÚJSÁGPAPÍR

A DRÁGAKÖVEK FÁJA

TOM BRADE, A RIGÓVADÁSZ

A TIZENKILENCES SZÁMÚ SZOBA

KAOHLA CSOMAGJA

AZ INDIAI EMBER

COPE KAPITÁNY VISSZATÉR

ÉJSZAKAI ÉLET HONOLULUBAN

SÜRGÖNY AZ ÁLLAMOKBÓL

„ISTEN VELE, PETE!”

LAU HO TÖRTÉNETE

A KŐFALAK LEOMLANAK

A VILÁGOSSÁG BEÁRAD

HOLDFÉNY A KERESZTÚTON