E. D. BIGGERS

Charlie Chan zavarba jön

Fordította Forgách Irma

A SCOTLAND YARD EMBERE

Bill Rankin mozdulatlanul ült az írógépe előtt. Izgatottan keresett megfelelő bevezetést az interjúhoz. Hirtelen fekete árnyék suhant el a könyöke mellett, és puha dobbanással ért az íróasztalra. Bill szíve a torkában dobogott, úgy megijedt.

Egbert volt, a szerkesztőség macskája. Játszani szeretett volna egy kicsit, de Rankin mélységes utálattal nézett rá. – Lehetetlenség, hogy valaki így megijedjen egy macskától!… De ha az ember egy óránál tovább gyilkosságokról beszélget egy világhírű detektívvel, akkor könnyen ijedezik, bárki fia is.

– Menj innen! – mondta, és a földre dobta Egbertet. – A frászt hozod rám! Nem látod, hogy dolgom van?

Egbert sértett méltósággal sétált odébb, majd kiment a hallba vezető ajtón. Az óra öt óra harminc percet mutatott. Tíz emelettel lejjebb az utcán hömpölygött a hazafelé igyekvő tömeg, de itt fent a Globe szerkesztőségében pillanatnyilag csend volt. A szoba zöld ernyős lámpásai közül csak a Rankin írógépe feletti égett, kísérteties fényt vetve az írógépbe tett üres ív papírra. Még az olvasóasztal mellett sem ült senki. A sarokban a Globe főszerkesztője gubbasztott, ő volt az egyetlen ember Rankin közelében, s ha hinni lehet fiatal beosztottainak, ő sem volt túlságosan emberi.

Bill Rankin visszatért cikkéhez. Rövid ideig gondolatokba merülve ült, aztán írni kezdett.

A lángész szárnyalása és a tudomány csodái, amelyek révén a detektívregényekben a bűnügyeket felgöngyölítik, a valóságos detektívmunkában nemigen jutnak szerephez. Ez Sir Frederic Bruce-nak, a Scotland Yard Bűnügyi Osztálya volt vezetőjének véleménye.

Sir Frederic, aki világ körüli útját megszakítva két hetet szándékozik San Franciscóban tölteni, jogosan mondhat szakértői véleményt ebben a kérdésben. Majdnem tizenhét éven át vezette a világ leghíresebb detektívtestületét. És noha már nyugalomba vonult, még most is éppen olyan élénken érdeklődik a bűnügyi nyomozás iránt, mint aktív korában. Sir Frederic magas ember, szürke szeme jóságosan csillog, de ez: a szem alkalomadtán olyan acélosan tud nézni, hogy az újságírót majdnem megfélemlíti. Ha megöltük volna a: öreg Featherstone grófot kincset érő perzsaszőnyegén, nem örülnénk annak, ha tudnánk, hogy Sir Frederic nyomoz utánunk. Mert a nagy detektív olyasfajta skót ember, aki nem ismeri a vereséget. Sohasem hagyná el a nyomot.

– Sok detektívregényt olvasok – mondotta Sir Frederic. – Mulattat, de rendesen nincs benne semmi olyan, amiből a detektív tanulhatna. A tudományos kutatás eddig keveset segített a bűntények felderítésében, kivéve az ujjlenyomat-rendszert és bizonyos laboratóriumi munkát, amely a foltokkal és a méretekkel foglalkozik. Titokzatos gyilkosságokat és más nehéz bűnügyi eseteket fel lehel deríteni kemény munkával, ésszel és szerencsével, de a tudományos módszerek, amelyeket némely író annyira szeret, bizony csak keveset segítenek…

Bill Rankin hirtelen abbahagyta az írást, és felegyenesedett kényelmetlen székén. Nagyon ismerősen hangzottak az imént papírra vetett gondolatok. Ezt a véleményt hallotta, de nem Sir Frederic finoman csiszolt, angol beszédével, hanem egészen más előadásban.

– Ó, igen! – mosolygott, amikor eszébe jutott a köpcös kis ember, akit néhány nappal ezelőtt látogatott meg a Stewart Hotelben.

Felállt a székről, és cigarettára gyújtva fel-alá kezdett járkálni. – Hát persze… Nekem még csak eszembe sem jutót. Fényes riport lesz ebből.

Aggodalmasan az órára nézett., félredobta cigarettáját, és újra leült.

Sir Frederictől azt kérdezték, mit tart a legkiválóbb detektívmunkának az általa ismert esetek közt.

– Nem felelhetek erre a kérdésre, mert a szerencse többnyire nagy szerepet játszik – felelte. – Amint mondottam, a legtöbb bűnügyi eset megoldásánál különböző arányban van része a kemény munkának, az észnek és a szerencsének, és sajnálom, hogy azt kell mondanom: e három közül a szerencse játssza a legnagyobb szerepet. A kemény, rendszeres munka sokszor vezetett jó eredményre. Például a híres Crippen-esetnél. Ebben az ügyben akkor tudtuk meg először, hogy valami nincs rendjén, amikor meghallottuk, hogy a mulató pénztárosnője…

Bill Rankin sebesen írt tovább, mert már nagyon szerette volna befejezni a cikket. Most hirtelen csaknem fölöslegesnek érezte, amit csinált. Ennél sokkal nagyobb szenzáció tervét eszelte ki. Ujjai száguldtak a billentyűkön; ha néha megállt, csak azért, hogy egy pillantást vethessen az órára.

Kivette az utolsó ívet is az írógépből, felkapta a cikket, és a főszerkesztő asztala felé sietett. Az olvasóasztalhoz beosztott magányos ember, aki éppen most jött vissza a tördelőszobából, ahol némi vitája volt, savanyú képpel figyelte, amikor elhaladt mellette. Dühösen hegyezte kék ceruzáját.

– Mi ez? – kérdezte a főszerkesztő, amikor Bill Rankin elé dobta az írását.

– Interjú Sir Frederic Bruce-szal – emlékeztette Bill.

– Ó, hát megtalálta?

– Mindnyájan megtaláltuk. A szoba tele volt riporterekkel.

– Hol volt?

– Barry Kirk bungalójában szállt meg. Kirk Londonban találkozott a fiúval. Kerestem mindenfelé a szállodákban, térdig lejártam utána a lábam.

A főszerkesztő tüsszögött.

– Elég bolond volt. Angol ember sohasem száll szállodába, ha valahol lakást és ellátást kaphat. Elég átutazó és felolvasást tartó angol íróhoz küldtem már magát interjúért, hogy ezt tudhatná.

– Az interjú nagyon általános – mondta Rankin. – A város minden újságjában benne lesz. De, mialatt megírtam, kitűnő ötletem támadt egy újabb cikkhez.

– Cikk? – ráncolta a homlokát a főszerkesztő. – Ha véletlenül valami újdonságra vagy hírre akad irodalmi munkássága közben, tudatja majd velem, ugye? Azon töröm magam, hogy újságot adjak ki, maguk meg csinos kis értekezésekkel árasztanak el. Az a gyanúm, titokban mindnyájan azt remélik, hogy nemsokára majd az Atlantic Monthlyba írhatnak.

– Ez a cikk jó lesz – ellenkezett Rankin. – Most azonban sietnem kell…

– Várjon még egy pillanatig – tartóztatta a főszerkesztő. – Én természetesen csak a főszerkesztője vagyok, és nem akarok a terveibe beleszólni…

Rankin nevetett. Tehetséges ember lévén, előjogai voltak.

– Sajnálom –, szólt közbe –, de most nincs időm magyarázkodni. Valaki még megelőz. Gleason a Heraldtól szintén ott volt, és neki is eszébe jut majd ugyanaz a terv. Ez biztos, mint a halál, így hát, ha nem veszi rossz néven…

A főszerkesztő a vállát vonogatta.

– Jól van. Siessen.

Az utcára érve az újságíró tétovázott egy pillanatig. A Kirk-épület nem volt messze, könnyen elérhette gyalog is, de az idő sürgetett. Ha azzal a hírrel fogadnák, hogy Sir Frederic vacsorához öltözik, az katasztrófát jelentene. Mert ennél a korrekt angolnál ez a tevékenység bizonyára ünnepélyes szertartás, amit nem egykönnyen zavarhat meg holmi lihegő újságíró. Nem, el kell érnie Sir Fredericet, mielőtt még fekete gyöngy mandzsettagombjai után nyúl. Intett egy arra haladó taxinak.

– Kirk-épület, a California úton – adta meg az utasítást.

A taxi kikanyarodott a Vásár útra, néhány háztömbön keresztül követte a villamossíneket, aztán befordult Montgomerybe. Néhány pillanat múlva San Francisco pénzügyi negyedében voltak. Itt már a megszokott esti csend uralkodott. A mamutvállalatok óriási épületei, a takarékpénztárak és a bankok ünnepélyesen és komoran álltak a félhomályban. Rankin tekintete aranyozott táblákra esett: Yokohama Bank, egy másik ablakban: Shanghai Kereskedelmi Társaság.

A Kirk-épület azzal a kitűnő ízléssel épült, amely jellemezte ezt a családot, mióta az első Dawson Kirk megszerezte millióit. Most a fiatal Barry Kirk tágas, de kissé szellős bungalóban az épület tetején lakott. Az előcsarnokban a kockás márványpadlón takarítóasszonyok térdeltek. Az egyik felvonó még működött, és Rankin beszállt.

– Egészen fel! – mondta a lánynak.

A huszadik emeleten kiszállt. Innen keskeny lépcső vezetett Barry Kirk bungalójáig. Az újságíró felszaladt rajta, két fokot lépve egyszerre. Megállt a hatalmas ajtó előtt, és csengetett. Az ajtó kinyílt, és Paradise, Kirk angol komornyikja állta el Rankin útját.

– Ah… szóval… megint itt vagyok – lihegett Rankin.

– Látom, uram – bólintott Paradise.

– Azonnal beszélnem kell Sir Frederickel. Itthon van? – kérdezte Bill.

– Sir Frederic az irodában van, egy emelettel lejjebb. Azt hiszem, el van foglalva, de be fogom önt jelenteni.

– Nem. Kérem, ne fáradjon – mondta Rankin gyorsan. Leszaladt a huszadik emeletre. Az egyik ajtón az üvegre metszve meglátta Barry Kirk nevét. Amint az ajtó felé közeledett, az hirtelen kinyílt, és egy fiatal nő lépett ki rajta.

Rankin hirtelen megállt. Feltűnően szép nő volt – ezt még a huszadik emelet homályos világításában is jól láthatta. Szőke volt, sudár alakja jól érvényesült kötött, zöld ruhájában. Nem volt éppen magas, de…

Mi ez?… A fiatal nő sírt! Csendesen, de sírt. Ha Rankin jól ítélte meg, könnyei nemcsak bánatot jelenthettek, de haragot és elkeseredést is. Meglepetve nézett az újságíróra, aztán átsietett a hallon, és eltűnt az egyik ajtó mögött, amelyen a Calcuttai Behozatali Társaság felirat állt.

Bill Rankin belépett Barry Kirk irodájába. Az első szoba afféle fogadóterem volt, de a szemközti ajtaja nyitva állt. A második szobában ott volt Sir Frederic Bruce, a C. I. D. (Criminal Investigation Department) volt főnöke. Egy nagy íróasztalnál ült. Hátrafordult, szürke szemei szigorúak, sőt félelmetesek voltak.

– Ó – mondta – maga az?

– Bocsánatot kell kérnem, Sir Frederic, amiért megint zavarom – kezdte Bill Rankin – de… én… hm… szabadna tán leülnöm?

– Bizonyára. – A nagy detektív összeszedte asztalán az írásokat.

Rankin önbizalma apadni kezdett. Egy benső hang azt súgta neki, hogy ez a gentleman, aki most előtte ül, nem azonos azzal a barátságos úriemberrel, akit ma délután odafent a bungalóban látogatott meg… Előtte Sir Frederic Bruce ült most, a Scotland Yard félelmetes főnöke, hidegen, megközelíthetetlenül és tiszteletet parancsolóan.

– A dolog úgy áll – folytatta az újságíró habozva –, hogy eszembe jutott valami.

– Igazán?

– Amit ma délután mondott nekünk, Sir Frederic… véleménye a tudományos módszerekről a bűnügyek kiderítésében… a kemény munkával és a szerencsével szemben… – Rankin szünetet tartott. Képtelen volt befejezni a mondatot. – Amikor leírtam az interjút, eszembe jutott, hogy különös véletlen, de ugyanezt a véleményt már néhány nappal ezelőtt is hallottam.

– Igen? Hát én nem pályázom eredetiségre. – Sir Frederic a fiókba lökte összeszedett írásait.

– Nem azért jöttem, hogy ezért panaszkodjam – mosolygott Rankin, aki kezdte visszanyerni könnyed, tréfás modorát. – Rendes körülmények közt ez semmit sem jelentene, de én az ön gondolatait egy különös ember ajkáról hallottam, Sir Frederic. Egyszerű munkás ő is az ön sajátos birodalmában: szintén detektív, aki gondolatait a Scotland Yardtól igen távol gondolta el. Charlie Chantól hallottam, a honolului rendőrség detektívfőnökétől.

Sir Frederic felhúzta bozontos szemöldökét.

– Igazán? Akkor csak helyeselhetem Chan detektív ítéletét.

– Ez a Chan detektív sok jó munkát végzett már a szigeteken. Jelenleg éppen San Franciscóban van, útban hazafelé. A szárazföldre egy egyszerű ügy miatt jött, amely azonban egészen nagy esetté dagadt még mielőtt befejezte. Azt hiszem, nagyon jól végezte dolgát. A külseje nem mond sokat, de…

Sir Frederic félbeszakította.

– Kínai, ugye?

– Igen, uram.

A nagy ember bólintott.

– És miért ne? A kínaiaknak kitűnő detektíveknek kellene lenniük. A keleti türelem. Érti?

– Teljesen – mondta Rankin. – Ez megvan benne. És szerénység…

– A szerénység nem is olyan értékes tulajdonság. Az önbizalom, és az erős hit önmagában, ez segít. Chan rendőrtiszt szerény?

– De mennyire! „Azok ütik meg magukat legkevésbé, akik alacsonyan repülnek.” így magyarázta meg nekem a szerénységet, és Chan olyan alacsonyan repül, hogy a virágokat is érinti.

Sir Frederic felkelt, és az ablakhoz lépett. Lenézett a lámpák csillogásába, amelyek úgy világítottak fel ide, mintha egész marék csillagot szórt volna el valaki a sötétedő város felett. Pár pillanatig nem szólt semmit. Azután az újságíróhoz fordult.

– Szerény detektív! – mondta haragos mosollyal. – Ez mindenesetre újdonság. Nagyon szeretnék találkozni ezzel a Chan rendőrtiszttel.

Bill Rankin megkönnyebbülten sóhajtott.

– Éppen azért jöttem, hogy ezt indítványozzam – mondta élénken. – Szeretném összehozni Charlie Channal, szeretném hallani, mit beszélnek a tapasztalataikról, a rendszerükről, a módszereikről. Azon tűnődtem, megtisztelne-e bennünket azzal, hogy holnap Mr. Channal és velem ebédelne?

A Bűnügyi Nyomozó Osztály volt főnöke habozott.

– Nagyon köszönöm. De én többé-kevésbé Mr. Kirk kezében vagyok. Holnap vacsorát fog adni, s azt hiszem az ebédről is beszélt már valamit. Bármennyire szeretném is rögtön elfogadni a meghívását, előbb meg kell beszélnem a dolgot Mr. Kirkkel.

– Akkor hát keressük fel Mr. Kirket. Hol van? – kérdezte Bill Rankin buzgón.

– Azt hiszem, fönt lehet a bungalóban.

Sir Frederic megfordult, és nagy lendülettel becsapta a falba épített páncélszekrény ajtaját, sebesen ráfordítva a zárt.

– Ezt éppen úgy csinálta, mint akármelyik amerikai üzletember, Sir Frederic – mosolygott Rankin.

A detektív bólintott.

– Mr. Kirk volt olyan kedves, és megengedte, hogy használjam ezt az irodát, ameddig a vendége vagyok.

– Ó, akkor tán mégsem egészen a saját mulatságára utazik? – kérdezte Bill Rankin gyorsan.

A szürke szemek megvillantak.

– Csak a saját mulatságomra. De vannak bizonyos dolgok… teljesen magánügyek… az emlékirataimon dolgozom.

– Persze… természetesen – mentegetőzött az újságíró.

Az ajtó kinyílt, és a takarítónő jött be. Sir Frederic felé fordult.

– Jó estét! Az íróasztalomon vagy benne semmiféle papíroshoz nem szabad hozzányúlni, megértette?

– Igen, uram! – felelte az asszony.

– Nagyon jól van. Most pedig Mr. … hm… Mr.

– Rankin.

– Természetesen. Itt a hátsó szobában van egy lépcső, amely felvezet a bungalóba. Ha velem akar jönni…

Bementek az irodahelyiség harmadik szobájába, és Bill Rankin követte az angolt. A lépcső a felső emelet sötét folyosóján végződött. Sir Frederic kinyitotta a legközelebbi ajtót, és a folyosó világossággal telt meg. Bill Rankin belépett a bungaló nagy nappali szobájába. Paradise egyedül volt a szobában. Hideg megvetéssel fogadta a hírlapírót. Barry Kirk, úgy látszik, éppen öltözött, és a komornyik habozva indult értesíteni gazdáját az újságíró alkalmatlan jelenlétéről.

Kirk azonnal megjelent. Ingujjban volt, épp fehér nyakkendőjét készült megkötni. Jóképű, karcsú fiatalember volt, húszas éveinek végén. A modora műveltségről árulkodott.

– Ó, igen… Mr. Rankin, a Globe tudósítója – mondta barátságosan. – Mivel lehetek szolgálatára?

Paradise előresietett, hogy megkösse gazdája nyakkendőjét, és Bill Rankin a komornyik vállán át magyarázta el látogatásának célját. Kirk bólintott.

– Fényes gondolat – jegyezte meg. – Temérdek barátom van Honoluluban. Már hallottam Charlie Chanról. Magam is szeretnék találkozni vele.

– Boldog lennék, ha velünk tartana – mondta az újságíró.

– Nem tehetem. Maguknak kell velem tartaniuk.

– De… az ebéd ötlete az enyém – kezdte Rankin elfogódva.

Kirk csak könnyedén legyintett, ahogy gazdag emberek szokták elintézni az ilyen kérdéseket.

– Kedves barátom, én már megbeszéltem holnapra egy ebédet. A kerületi ügyész irodájából kaptam valami levelet. Az egyik ügyész szeretne találkozni Sir Frederickel. Sir Fredericnek már meg is magyaráztam, hogy nem tudok kitérni előle. Manapság nem lehet tudni, mikor lehet szükségünk jóbarátra a kerületi ügyészségnél, igaz? A neve Morrow. Morrow J. V. Talán ismeri?

– Ismerem – bólintott Rankin.

– Tehát a tervem: a San Francisban találkozunk holnap egy órakor. A beszélgetés tárgya gyilkosság lesz, és bizonyos vagyok benne, hogy az ön honolului barátja kitűnően beleillik majd a társaságba. Fel kell keresnie Mr. Chant, hogy csatlakozzon hozzánk.

– Végtelenül kedves. Ott leszünk. De most nem akarom tovább tartóztatni.

Paradise fürgén előlépett, hogy kitessékelje az ajtón. A lépcső alján, a huszadik emeleten, régi vetélytársával, Gleasonnal, a Herald tudósítójával találkozott Bill. Kuncogott örömében.

– Azonnal vissza is fordulhat – mondta –, elkésett. Én gondoltam rá először.

– Mire gondolt? – kérdezte Gleason színlelt ártatlansággal.

– Össze fogom hozni Sir Fredericet és Charlie Chant. Az ötlet szabadalmaztatva van. Álljon el tőle!

Mr. Gleason komoran visszafordult, és elkísérte Rankint a felvonóhoz. Amint a felvonóra vártak, a zöld ruhás lány lépett ki a Calcuttai Behozatali Társaság irodájának ajtaján, és csatlakozott hozzájuk. Együtt mentek le. A lány könnyei felszáradtak, és szerencsére nem hagytak nyomot az arcán. Kék szemek egészítették ki a képet, amely valóban elragadó volt. Az utcán Mr. Gleason megszólalt.

– Vacsoráig eszembe sem jutott a dolog – mondta savanyúan.

– Nálam a hivatásom az első – felelt Rankin. – Én még vacsora előtt vagyok, de maga, remélem, már túl van rajta.

– Sajnos igen… de a cikken is! – legyintett Gleason. – Ön viszont bizonyára nagyszerű cikket fog írni, szenzációsat, óriásit, klasszikusat!

– Köszönöm, öregem!

– És azt is remélem, hogy egy árva szót sem fognak kinyomatni az egészből! – vigyorgott Gleason.

Rankin nem felelt, barátja pedig elsietett a félhomályban. Figyelte a zöld ruhás lányt, és látta, hogy a California úton felfelé indult el. – De miért jött ki Sir Frederic Bruce irodájából, és miért sírt a folyosón az iroda előtt?… Mit mondhatott neki Sir Frederic?

MI TÖRTÉNT EVA DURANDDAL?

Másnap egy órakor Sir Frederic Bruce a San Francis előcsarnokában állt. Imponáló jelenség volt szürke tweedöltönyében. Mellette Barry Kirk állt, éppen olyan kifogástalanul öltözve, mint a vendége. Sétapálcáját a karjára akasztotta, és egy borítékot vett ki a zsebéből.

– A ma reggeli postával levelet kaptam Morrow úrtól – szólt. – Megköszöni a meghívásomat, s azt mondja, rá fogok ismerni a zöld kalapjáról. Alighanem valami plüsskalapféle. Nem hiszem, hogy ilyesmit tennék a fejemre, ha a kerületi ügyész megbízottja lennék.

Sir Frederic nem felelt. Meglátta Bill Rankint, aki sietve közeledett az előcsarnokon át. Az újságíró mellett könnyed lépésekkel jelentéktelen kis alak ballagott. Köpcös ember volt, pufók arcán igen komoly kifejezéssel.

– Itt vagyunk, Sir Frederic Bruce… megengedi, hogy bemutassam Chan detektívfelügyelőt, a honolului rendőrségtől?

Charley Chan hirtelen úgy hajolt meg, mint a bicska, amikor félig becsukják.

– A megtiszteltetés – mondta – elképzelhetetlenül nagy. Sir Frederic dicsőségének fényében boldogan sütkérezem. A tigris leereszkedett a légyhez.

Az angol kissé meglepetve simogatta a bajuszát, és rámosolygott a kis hawaii detektívre. Mint kitűnő emberismerő, azonnal felfedezett valamit a nyugtalan, fekete szemekben, ami lekötötte a figyelmét.

– Örülök, hogy megismerhetem, Mr. Chan – mondta. – Úgy látszik, néhány fontos dologban megegyezik a véleményünk. Bizonyára jól megértjük majd egymást.

Rankin bemutatta Chant Kirknek is, aki látható örömmel üdvözölte a kínait, majd az órájára nézett.

– Mindnyájan itt vagyunk, már csak Morrow úr hiányzik. Azt írta nekem ma reggel, hogy a Posta utcai bejáraton át jön. Ha megengedik, kissé körülnézek.

Végigsétált a folyosón a Posta utca felé. Az ajtó közelében feltűnően vonzó fiatal nő ült a pamlagon. Más ülőhely nem volt a közelben, és érdeklődő pillantást vetve a lányra, Kirk is helyet foglalt a pamlagon.

– Ha megengedi – mormogta.

– Természetesen – felelte a lány, olyan hangon, amely tökéletesen illett a megjelenéséhez.

Csendben ültek. Kirk most észrevette, hogy a lány ránéz. Feltekintett, és szeme találkozott a lány mosolyával.

– Az emberek mindig elkésnek – kezdte Kirk.

– Ugye?

– Rendesen nincs is rá okuk. Csak egyszerűen túl ügyetlenek ahhoz, hogy pontosak legyenek. Semmi sem bosszant jobban.

– Én is ugyanígy gondolkozom – bólintott a lány.

Megint hallgattak. A lány még mindig mosolygott.

– Az ember kedves akar lenni, és olyasvalakit hív meg ebédre, akit nem is ismer – folytatta Kirk –, és a meghívott még arra sem méltatja, hogy pontosan érkezzék.

– Illetlenség – felelte a lány. Teljesen együtt érzek magával… Mr. Kirk.

Barry Kirk megrezzent.

– Ó, hát ismer engem? A lány bólintott.

– Valaki felhívta magára a figyelmemet egy jótékonysági összejövetelen – magyarázta.

– Hát énrám nem terjedt ki a jótékonyságuk. Az én figyelmemet senki sem hívta fel magára.

Az órájára nézett.

– Az az egyén, akit vár… – kezdte a lány.

– Valami ügyész – felelte Kirk. – Gyűlölök minden ügyészt. Mindig olyan dolgokat mesélnek az embernek, amiről nem is akarunk tudni. És mindenkiben bűnöst látnak!

– Igen… ugye?

– Folyton más emberek bajába ütik bele az orrukat. Micsoda életük lehet!

– Borzasztó.

Megint csend.

– Azt mondta, hogy nem ismeri ezt az ügyészt? – kérdezte a lány. – Hát miről fogja megismerni?

Ebben a percben rosszul öltözött fiatalember lépett be, és sietett el mellettük.

– Azt írta nekem, hogy zöld kalapot fog viselni… Képzelje! Miért nem tűz mindjárt rózsát a füle mögé?

– Zöld kalapot! – lány mosolya még ragyogóbb lett.

Elragadó – gondolta Kirk. Hirtelen rábámult meglepetésében.

– Istenem, hiszen magán zöld kalap van! – kiáltotta.

– Félek, hogy valóban az.

– Csak nem akarja azt mondani…

– De igen. Úgy van. Én vagyok az ügyész. És maga gyűlöl minden ügyészt!… Kár.

– De én nem is álmodtam…

– Morrow J. V. – folytatta a lány –, a J. June-t jelent.

– És én azt hittem, hogy Jimet! – kiáltotta Kirk. – Kérem, bocsásson meg!

– Ugye sohasem hívott volna meg, ha tudta volna?

– Ellenkezőleg. Senki mást nem hívtam volna meg, csak magát!… De most gyerünk. Az előcsarnokban egy csomó gyilkosságszakértő már türelmetlenül várja, hogy találkozhasson magával.

Felálltak, és gyorsan végigmentek a folyosón.

– Érdeklik a gyilkosságok? – kérdezte Kirk.

– Érdekelnek… egyebek közt – mosolygott a lány.

– Akkor magamnak is avval kellene foglalkoznom – dörmögte Kirk.

A lány sötét szemében volt valami élénkség, ami hasonlított Chan tekintetéhez.

Kirk bemutatta őt a meglepett Sir Fredericnek, aztán Charlie Channak. A kis kínai arckifejezése nem változott.

Kirk odafordult Rankinhoz.

– És maga egész idő alatt tudta, hogy ki Morrow J. V.!

Az újságíró a vállát vonogatta.

– Azt gondoltam, hadd találja csak ki maga. Az élet úgyis oly kevés kellemes meglepetést tartogat számunkra.

– Nekem sohasem tartogatott kellemesebbet – felelte Kirk. Az egyik elkülönített sarokban álló, számukra fenntartott asztalhoz léptek. Miután leültek, a lány a vendéglátóhoz fordult.

– Ez igazán kedves volt magától, Mr. Kirk, és Sir Frederictől is. Tudom, hogy nagyon el van foglalva.

Az angol meghajolt.

– Szerencsés perc volt számomra – mosolygott – amikor úgy találtam, hogy nem vagyok annyira elfoglalva, hogy ne találkozhatnék Morrow J. V.-vel. Hallottam már, hogy az Egyesült Államokban a fiatal nők nagyon emancipáltak…

– És ezt természetesen nem helyesli? – kérdezte a lány.

– Ó, dehogynem! – tiltakozott Sir Frederic.

– És Mr. Chan? Bizonyos vagyok benne, hogy Mr. Chan nem helyesli.

Chan kérdően nézett rá.

– Helyesli-e az elefánt a pillangót? És ki törődik vele?

– Ez egyáltalán nem felelet – mosolygott a lány. – Ugye, nemsokára hazamegy Honoluluba, Mr. Chan?

Az egykedvű arcra a boldogság kifejezése ült ki.

– Holnap délben a „Maui” befogadja alázatos személyemet. Együtt úszunk Hawaiiba.

– Látom, örül az utazásnak – mondta a lány.

– Néha a legragyogóbb szemek is vakok – felelte Chan. – Az ön esetében ez nem áll, Miss Morrow. Három hete érkeztem a szárazföldre. Azt gondoltam, élvezni fogom a vakáció örömeit. Mielőtt észrevenném, az események elborítanak, és úgy járok, mint a levélhordó, aki pihenőnapján bolond fejjel hosszú, fárasztó sétára indul. Boldogan mondhatom: a sétának most már vége. Dobogó szívvel fordulok kicsiny otthonom felé, Punchbowl Hillen.

– El tudom képzelni érzelmeit – szólt Miss Morrow.

– Alázatosan bocsánatot kérek, hogy említeni merem, de nem tudja. Habozva juttatom fülébe, hogy egy dolog vonz haza elviselhetetlen erővel. Nemsokára boldog apa leszek.

– Először? – kérdezte Barry Kirk.

– A tizenegyedik ilyen alkalom – válaszolta Chan.

– Hiszen akkor már megszokhatta a dolgot! – vélte Bill Rankin.

– Ezt sohasem lehet megszokni. Ez a történet sohasem évül el. Majd megtanulja – válaszolt Chan. – De az én szerény ügyeimnek itt nincs helyük.

Chan Sir Fredericre nézett. Bill Rankin a megírandó cikkére gondolt.

– Az vitt rá, hogy összehozzam önöket – mondta –, hogy igen hasonlónak találtam a gondolkozásukat. Sir Frederic sem tart sokat a tudományos módszerekről a bűntények kiderítésénél.

– Nagy öröm – ragyogott Chan –, hogy ilyen óriási szellem, mint Sir Frederic, ugyanazon ösvényen halad, mint az én szerény személyem. Bonyolult gépezetek jók a könyvekben, a valóságos életben kevésbé. Tapasztalatom arra tanít, hogy mélyen el kell gondolkozni az emberi természeten. Az emberi szenvedélyeken. A gyilkosság mögött mindig mi van? Gyűlölet, kapzsiság, bosszú. Elhallgattatni valakit, s ezért megölni.

– Valóban így van – hagyta helyben Sir Frederic. – Az ember az, ami számít. Nekem sohasem volt szerencsém a tudományos módszerekkel.

Tovább beszélt, mialatt az ebédet felszolgálták. Végre Chanhoz fordult.

– És milyen eredménnyel jártak a saját módszerei, Mr. Chan? Hallom, eredményesen működött!

– Csak szerencsém volt mindig, bolond szerencsém.

– Túlságosan szerény – szólt közbe Rankin. – Szerénységgel sohasem fog messzire jutni.

– Az a kérdés: hova is akarok eljutni?

– De bizonyára van becsvágya? – kérdezte Miss Morrow. Chan komolyan fordult felé.

– Egyszerű étel, jó ivóvíz, alváshoz a meghajlított kar, párnául… ez a boldogság ősrégi meghatározása az én hazámban. Mi a becsvágy? Rákfene, ami a fehér ember szívét marja, s megfosztja az elégedettség örömétől. A fehér nő szívét is megtámadja? Remélem nem. – A lány félrefordította tekintetét. – Az ember csupán szem a nagy láncban, amely a múltat a jövővel összeköti. Mindig eszembe jut: láncszem vagyok. Jelentéktelen láncszem, amely összeköti az ősöket, akiknek csontjai messze távoli domboldalakon nyugosznak, a tíz gyermekkel… talán most már tizenegyen vannak… házamban, a Punchbowl Hillen.

– Vigaszt nyújtó hit – jegyezte meg Barry Kirk.

– Azt az ösvényt járom, amely előttem van. – Sir Frederichez fordult. – Olvasmányaimból egy dolog tesz kíváncsivá. A Scotland Yardnál csak egy nyomot követnek munkájuk közben. Amit lényeges nyomnak neveznek.

Sir Frederic bólintott.

– Úgy van. Ez a mi rendes szokásunk. Ha eredmény nélkül dolgozunk, kritikusaink ennek szokták tulajdonítani. Azt mondják például, hogy a lényeges nyomra vonatkozó mániánk az oka annak, hogy nem sikerült felderíteni a híres Ely Place-i gyilkosságot.

Mindnyájan élénk érdeklődéssel fordultak felé, Bill Rankin ragyogott. Most már jó irányban haladt a dolog.

– Félek, hogy sohasem hallottunk az Ely Place-i gyilkosságról, Sir Frederic – vetette közbe.

– Magam is őszintén kívánom, bár sohase hallottam volna róla – felelte az angol. – Ez volt az első komoly eset, amely elém került, amikor a CID kezelését átvettem, tizenhat évvel ezelőtt. És szomorúan jelentem ki, hogy sohasem voltam képes végére járni ennek az ügynek. – Megette salátáját, és eltolta maga elől a tányért.

– Ha már ennyit mondtam az esetről, látom, egészen el kell mesélnem – folytatta. – Hilary Galt az idősebbik társ volt a Pennock és Galt cég ügyvédi irodájában, Ely Place-en, Holbornban. Az a feladat, amit ez a cég egy emberöltőnél tovább ellátott, egyedülálló volt a maga nemében. A társadalom legmagasabb köreihez tartozó emberek fordultak hozzájuk furfangos vagy megfontolt ügyvédi tanácsért, és Mr. Hilary Galtra és az apósára, Pennockra, aki húszegynéhány éve halt meg, több titkot bíztak, mint bármely más londoni ügyvédi cégre. Ők tudták Európa minden ingyenélőjének titkos történetét, és temérdek embert mentettek ki a zsarolók karmai közül. Azzal szoktak dicsekedni, hogy soha semmiféle feljegyzést nem készítettek…

Behozták az édességet, aztán Sir Frederic folytatta:

– Tizenhat évvel ezelőtt, egy ködös januári estén az irodaszolga belépett Mr. Hilary Galt magánirodájába. Az összes gázláng égett, s az ablakok be voltak csukva. A padlón ott feküdt Hilary Galt, golyóval a fejében.

– Csak egyetlen nyom volt, s azon hónapokig törtük fejünket. Hilary Galt mindig kifogástalanul öltözködött. Ezúttal is, eltekintve gondosan kifényezett cipőjétől, amely le volt húzva lábairól, és egy iratcsomón állt az íróasztal tetején. Lábain pedig bársonypapucsot viselt, furcsa díszítéssel.

Természetesen ezt a papucsot találta a Yard a legfontosabb nyomnak, és azonnal munkához láttunk. Kinyomoztuk a papucs eredetét. Mr. Galt valami jelentéktelen szolgálatot tett a kínai nagykövetnek, és éppen meggyilkolásának napján kapta tőle ajándékba a papucsot. Galt megmutatta az iroda személyzetének. Utoljára a papucsot Galt kalapja és botja mellett látták, becsomagolva. Ennyire jutottunk ebben az ügyben.

– Tizenhat évig nyugtalanított engem az a papucs… Miért húzta le Mr. Hilary Galt a cipőjét, és miért vett papucsot? Tán valami rendkívüli kalandra készült?… Mai napig sem tudom. Amikor lemondtam a Scotland Yard vezetéséről, kikértem a bűnügyi múzeumból, és elvittem emlékül. Első kudarcom boldogtalan emléke. Szeretném megmutatni magának, Miss Morrow.

– Izgató! – mondta a lány.

– Bosszantó! – helyesbített Sir Frederic szigorúan.

Bill Rankin Charley Chanra nézett.

– Mi a véleménye erről az esetről, Mr. Chan?

– Ha valaki gyilkolt – magyarázta Charlie –, föltéve, hogy okos ember, tudni fogja, hogy a Scotland Yardnak rögeszméje a „lényeges nyom”. Ravaszságból a rendőrség rendelkezésére bocsát tehát valami nem lényeges nyomot, amely semmit nem jelent, és sehova sem vezet.

Sir Frederic érdeklődve nézett a kínaira.

– Kitűnő – jegyezte meg –, s egy nagy előnye is van az ön szempontjából. Teljesen felmenti a gyanú alól honfitársait, a kínai követség alkalmazottait.

– Esetleg ennél többet is jelenthet – mondta Barry Kirk.

Sir Frederic elgondolkodva fogyasztotta el az édességet. Néhány pillanatig senki sem beszélt. De Bill Rankin még több anyagot akart gyűjteni cikkéhez.

– Nagyon érdekes eset, Sir Frederic – jegyezte meg. – Tömérdek ilyesfélére emlékezhet. Gyilkosságokra, amelyeket a Scotland Yard több sikerrel vizsgált ki.

– Százszámra vannak ilyen esetek – bólintott a detektív –, de egy sem érdekelt annyira, mint az Ely Place-i gyilkosság. Meg kell jegyeznem, hogy én a gyilkosságokat sohasem találtam olyan érdekesnek, mint némely más esetet. Gyilkosságok gyakran történtek, és néhány ritka kivétellel, hamar elfelejtik őket. Van azonban egy titokzatos dolog, amit én mindig a világon mindennél izgatóbbnak találtam.

– És mi az? – kérdezte Rankin, és a többiek is élénken figyeltek.

– Az eltűnés rejtélye – felelte Sir Frederic. – A férfi vagy a nő, aki csendesen kilép a képből, és soha többé nem látja senki. Hilary Galt, aki halva fekszik irodájában, természetesen szintén rejtély. De mégis van valami, amiből kiindulhatunk, valami megfogható: a holttest a padlón. De ha Hilary Galt eltűnt volna az éjszaka ködében, ha semmi nyom sem maradt volna utána… az mégis más dolog lett volna! Éveken át voltam az eltűnési ügyeknek mondhatni rabszolgája. Még akkor is nyomoztam, ha nem tartoztak az én kerületembe. A megoldás sokszor egyszerű volt, sokszor borzalmas, de nem csökkentették a felderítetlenül maradt esetek iránti érdeklődésemet. És mind közt van egy, amelyről sohasem szűntem meg gondolkozni. Néha éjjel felébredek, és azt kérdem magamtól: – mi történt Eva Duranddal?

– Eva Duranddal? – ismételte mohón Rankin.

– Tulajdonképpen soha semmi dolgom nem volt ezzel az üggyel. Az én kerületemtől messze történt, nagyon messze. S mégis, élénk érdeklődéssel kísértem az elejétől fogva. Mások is vannak, akik sohasem felejtették el ezt a dolgot. Éppen most, mielőtt elindultam Angliából, kivágtam egy cikket az egyik angol folyóiratból, amely röviden foglalkozik az esettel. Itt van nálam. – Kivett a tárcájából egy darabka papírt. – Miss Morrow, lenne olyan kedves, hangosan felolvasni?

A lány átvette a cikket és halk, csengő hangon olvasni kezdte.

Tizenöt évvel ezelőtt víg angol-indiai társaság gyűlt össze egy dombon, Peshawar környékén, hogy gyönyörködjék, hogyan kél föl a hold e fölött a magányos, határ menti város fölött. A társaságban volt Eric Durand kapitány és fiatal felesége, akik rövid idővel ezelőtt érkeztek meg „hazulról”. Eva Durand fiatal volt, szép és a Mannering családból való. Valaki azt indítványozta, hogy játsszanak bújócskát, mielőtt hazalovagolnak Peshawarba. A játékot sohasem fejezték be. Még most is keresik Eva Durandot. Átkutattak utána mindent, a dzsungelt, a bazárokat, a magas falú várost, az erdőket. A híres indiai titkosrendőrség kiterjesztette a vizsgálatot a bennszülöttek életének föld alatti rejtelmeire. Öt év múlva a férj visszavonult a magánéletbe Angliába, és Eva Durand esetéből legenda lett – ijesztő történet, amit most már dajkák mesélnek a csintalan gyermekeknek, ennek az északi országnak kísérteties történeteivel együtt…

A lány abbahagyta az olvasást, és tágra nyílt szemmel nézett Sir Fredericre. Néhány pillanatig mély csönd uralkodott. Végre Rankin törte meg a varázst.

– Egy kis bújócska… – mondta.

– Csodálkozhatnak azon – szólalt meg most Sir Frederic –, hogy tizenöt év óta nyugtalanít engem Eva Durand eltűnése, éppúgy, mint Hilary Galt papucsa? Egy nagyon szép asszony… még gyermek, hiszen még csak tizennyolc éves volt azon a titokzatos peshawari éjszakán! Egy szőke, kék szemű, gyönge gyermek elveszett azoknak a veszedelmes hegyeknek a sötétségében!… Hova mehetett? Mi lett belőle? Tán meggyilkolták? Mi történt Eva Duranddal?

– Ezt magam is szeretném tudni – jegyezte meg Barry Kirk halkan.

– Amikor a Yardtól nyugalomba vonultam, és elindultam világ körüli utamra, természetesen India is szerepelt útitervemben. Elhatároztam, hogy meglátogatom Peshawart. Előbb lementem Devonshire-be, és meglátogattam Sir George Manneringet, Eva Durand nagybátyját. Szegény ember idő előtt megöregedett. Megadott nekem minden felvilágosítást, amit csak tudott, de ez bizony szánalmasan kevés volt. Megígértem neki, hogy felveszem ennek a régi rejtélynek a fonalát, és kutatni fogok, mihelyt Indiába érkezem.

– És megtette? – kérdezősködött Rankin.

– Megpróbáltam… de Peshawar szennyes utcáin ott nyüzsög Kelet minden népe. Nem város az, hanem karavánszálló, és lakói állandóan változnak. Az angol helyőrséget gyakran váltják, alig tudtam találni valakit, aki már Eva Durand idejében is ott lakott.

– Semmit sem tudott meg? – kérdezte Barry Kirk.

– Mit lehetett várni? – Sir Frederic cukrot tett a kávéjába. – Tizenöt évvel ezelőtt a kis kiránduló társaság visszalovagolt Peshawarba, a magányos garnizon udvarába. Maguk mögött vezették kantáron Eva Durand gazdátlan póniját. És tizenöt év, mondhatom, igen súlyos, sötét függönyt borít az indiai határra!

Bill Rankin megint Charlie Chanhoz fordult.

– Mit szól ehhez, Mr. Chan? – kérdezte. Chan gondolkozott.

– Peshawar városa nagyon közel van a Khyber-hágóhoz, amely Afganisztán vadonjaiba vezet – szólt.

Sir Frederic bólintott.

– Úgy van. De a hágónak minden ösvényét éjjel-nappal angol csapatok őrzik, és európainak nem szabad elhagynia Indiát ezen az úton. csak nagyon kivételes esetekben… Nem, Eva Durand nem hagyta el Indiát a Khyber-hágón át. Ez teljesen lehetetlen lett volna. Még ha feltesszük is a lehetetlent, hogy átjutott a hágón, egy napig sem élhetett volna a vad hegyi népek között, a határon túl.

Barry Kirk kifizette a számlát, aztán felálltak az asztaltól. Az előcsarnokban, a búcsúzkodások alatt, két csoportra oszlott a társaság. Rankin. Kirk és a lány az ajtóhoz ment. Gyors köszönetnyilvánítás után az újságíró kisietett az utcára.

– Mr. Kirk, ez csodálatos élmény volt – szólt Miss Morrow. – Sajnálom, hogy most sietnem kell.

– Várjon még. Tehetne valamit a kedvemért.

– Az után, amit maga tett most az én kedvemért – mosolygott –, akármit, szívesen.

– Ez a kínai, Chan, úriembernek látszik, és ráadásul nagyon érdekes is. Azt hiszem, nagyon odaillenék vendégeim sorába ma esti vacsorámon. Szeretném meghívni, de ebben az esetben szükségem volna még egy hölgyre. Vajon az öreg Blackstone elengedné magát ma estére?

– Elengedhetne – mosolygott Miss Morrow.

– Csak kevesen leszünk. A nagyanyám és még néhányan, akiket Sir Frederic hivatott meg velem. És mert olyan elragadónak találja az angolokat, ott lesz Beetham ezredes is, a híres Ázsia-kutató. Néhány filmet fog bemutatni, amit Tibetben vett fel. Azt hiszem, ezek az első mozgófényképek, amelyeket Tibetben készítettek.

– Nagyszerű lesz! – lelkendezett Miss Morrow. – Láttam Beetham ezredes képét az újságban.

– Tudom. A nők bolondulnak érte. Még az én szegény nagymamám is. Arra gondol, hogy anyagilag lehetővé tegye az ezredes legközelebbi utazását a Góbi sivatagba… El fog jönni, ugye? Hét harminckor.

– Szeretnék elmenni, de furcsa lenne azután, amit az ügyészekről mondott.

– Igaz… meggondolatlan voltam – vallotta be Kirk. – Meg kell majd bűnhődnöm érte. Adja meg rá a lehetőséget. A bungalóm tudja, hol van?

Miss Morrow nevetett.

– Köszönöm. El fogok menni. Viszontlátásra, ma este.

Időközben Sir Frederic Bruce az előcsarnok pamlagjához vezette Charlie Chant.

– Mondja Mr. Chan, otthonos a San Franciscó-i kínai negyedben?

– Felületesen ismerős vagyok ott. Unokabátyám, Chan Kee Lim, nagyon tisztelt lakó a Wawerley téren.

– Hallott talán véletlenül egy kínairól, aki idegen, átutazóban van itt, a neve Li Gung?

– Kétségkívül sok ilyen nevű kínai van, de nem ismerem, akit említett.

– Ez az ember Jackson utcai rokonainak a vendége. Nagy szívességet tehetne nekem, Mr. Chan.

– Ez örökké aranybetűkkel maradna felírva emlékeim könyvében – bólintott a kínai.

– Li Gungnak tudomása van bizonyos dolgokról, és szükségem lenne az értesüléseire. Magam is megpróbáltam már, hogy kikérdezzem, de természetesen eredmény nélkül.

– A világosság kezd derengeni.

– Ha megismerkedne vele… talán a bizalmába férkőzhetne…

– Alázatosan bocsánatért esedezem. Fontos ok nélkül nem kémkedem a saját fajtámbeliek után.

– Ebben az esetben megvannak a fontos okok.

– Csak a bolond kételkedhet ebben. De amit tőlem kíván, ahhoz meglehetősen sok időre lenne szükségem. Természetesen az én szerény magánügyeim nem érdekelhetik, és így jogosan félreérthette helyzetemet. Holnap délben sietek otthonom felé.

– Nem maradhatna itt még egy hétig? – kérte Sir Frederic. – Bőségesen megjutalmaznám fáradságát.

Konok kifejezés ült a kínai szemekbe.

– Most csak egy út éri meg fáradságomat. Az, amelyik az otthonomba vezet, Punchbowl Hillbe.

– Úgy értettem, jól megfizetném…

– Újra alázatosan bocsánatért esedezem. Van eleségem, van ruhám, amely nagy térfogatomat betakarja. Ezen túl mit jelent a pénz?

– Helyes. Csak indítvány volt.

– Kétségbe vagyok esve – rázta a fejét Chan. – De vissza kell utasítanom.

Barry Kirk hozzájuk csatlakozott.

– Mr. Chan, most arra fogom kérni, hogy tegyen meg valamit a kedvemért – kezdte. – Éppen most hívtam meg Miss Morrowt vacsorára, és szükségem lenne még egy úrra. Eljönne?

– Az ön kérése nagy megtiszteltetés, amit csak hálátlan ember utasíthatna vissza. Máris adósa vagyok. Ennél több zavarba ejtene.

– Sohase törődjék vele. Hét harminckor várom a bungalóban, a Kirk-épületben.

– Nagyszerű! – mondta Sir Frederic. – Majd akkor még beszélgethetünk, Mr. Chan. Az én kérésem ugyan nem éppen nagy megtiszteltetés, de talán még rábeszélhetem.

– Kínaiak furcsa népek. Ha azt mondják: nem, akkor nemet is gondolnak. Ha azt mondják: igen, akkor ahhoz ragaszkodnak. A vacsorára azt mondom: igen, nagy örömmel.

– Jó – mondta Barry Kirk.

– Hol van az az újságíró? – kérdezte Sir Frederic.

– Elsietett – magyarázta Kirk –, úgy gondolom, igyekszik elkészülni a cikkével.

– Milyen cikkével? – kérdezte csodálkozva az angol.

– Hát az ebéd leírásával. Leírja az ön találkozását Channal.

A detektív megütődve nézett Kirkre.

– Istenem, csak nem úgy érti, hogy ezt ki fogja nyomatni?

– De természetesen. Gondoltam, hogy tudja.

– Félek, szörnyen járatlan vagyok az amerikai szokásokban. Azt hittem, egyszerűen baráti ebéd volt. Nem is álmodtam…

– Úgy érti, nem akarja, hogy megjelenjen? – kérdezte Barry Kirk meglepetve.

Sir Frederic hirtelen Charlie-hoz fordult.

– Isten vele, Mr, Chan. Nagyon örültem. Ma este megint találkozunk.

Sietve kezet rázott Channal, és magával vonszolta az elképedt Barry Kirket az utcára. Itt taxit hívott.

– Milyen laptól volt az a léhűtő? – kérdezte.

– A Globetól – világosította fel Kirk.

– A Globe kiadóhivatalához, mégpedig gyorsan, kérem! – intézkedett Sir Frederic.

Mindketten beszálltak, és egy ideig csendben ültek a rohanó taxiban. Végre Sir Frederic megszólalt.

– Talán kíváncsi?

– Remélem, ezt csak természetesnek találja? – mosolygott Kirk.

– Tudom, hogy számíthatok a titoktartására, barátom. Az ebédnél Eva Durand történetének csak kis részét mondtam el. De egyelőre még annak sem szabad nyomtatásban megjelennie. Legalábbis nem itt és nem most.

– Nagy Isten, úgy érti…

– Úgy értem, hogy egy hosszú útnak a végéhez közeledem. Eva Durand él. Megszökött. Tudom, hogy miért szökött meg. Még szökésének különös módját is sejtem. Többet ennél…

– Nos?… – kiáltotta mohón Kirk.

– Többet ennél most nem mondhatok.

Az utat csendben folytatták, és hamarosan megérkeztek a Globe szerkesztősége elé.

A napihírek szerkesztőségében Bill Rankin ujjongva mesélt főnökének.

– Mesésen érdekes, jó cikk lesz! – mondta éppen, amikor karján acélos marok fogását érezte. Hátrafordult, és Sir Frederic arcába nézett.

– Miért… miért… hello! – dadogott.

– Némi tévedés történt – mondta a detektív.

– Majd én megmagyarázom – ajánlotta Barry Kirk. Kezet fogott a szerkesztővel, bemutatta Sir Fredericet, aki csak bólintott, de közben nem eresztette el az újságíró szinte megbénult karját.

– Rankin, ez szerencsétlen eset – folytatta Kirk –, de nem segíthetek rajta. Sir Frederic nem ismeri az amerikai sajtó szokásait, és nem tudta, hogy maga az ebédnél anyagot gyűjt a cikkéhez. Azt hitte, hogy barátságos ebéd az egész, így hát idejöttünk, hogy megkérjük, semmit se közöljön abból a beszélgetésből, amit ma délben hallott.

Rankinnek leesett az álla.

– Ne közöljem? Ó… igazán…

– Mindkettőjüket kérjük – fordult most Kirk a szerkesztőhöz.

– A válaszom attól függ, hogy mi okuk van erre a kérésre – felelte a szerkesztő.

– Az okaimat elismernék Angliában – mondta Sir Frederic. – Itt nem ismerem a szokásokat. De annyit mondhatok, ha közzéteszik mai beszélgetésünket, komolyan veszélyeztetni fogják az igazságszolgáltatás menetét.

A szerkesztő meghajolt.

– Rendben van. Semmit sem fogunk közölni az ön felhatalmazása nélkül, Sir Frederic – ígérte.

– Köszönöm – felelte a detektív, és eleresztette Rankin karját. – Azt hiszem, itt nincs több dolgunk.

Sarkon fordult, és kiment. Kirk követte, miután külön is megköszönte a szerkesztő előzékenységét.

– Micsoda válogatott balszerencsém van! – kiáltott fel Rankin, a székre roskadva.

BUNGALÓ AZ ÉGBEN

Barry Kirk kilépett nappali szobájából az üvegajtón át, kis kertjébe. Barry „előkertemnek” szokta nevezni. Átment rajta, és megállt a korlátnál. Lent látszottak a város fényei. Messze távolban a komphajók lámpái fénylettek a kikötőben.

A csillagok tisztán ragyogtak, meglepően közelinek látszottak. A távolból tisztán hallotta a Belvedere ködharangjának szavát, és tudta, hogy a tengeri köd a város felé nyomul az Aranykapun át. Éjféltájban már itt fog gomolyogni az ő magasan fekvő otthona körül, és elzárja a világtól, mint könnyű és sűrű fátyol.

Újra bement a szobába, és gondosan becsukta maga mögött az üvegajtót. Egy pillanatra körülnézett nappali szobájában. Óriási, mély pamlag és sok kényelmes szék, fél tucat állólámpa, amelyek sárga, meleg fénnyel árasztották el a szobát, pattogó fahasábok a széles kandallóban: akármilyen vadul rázta is a szél az ablakokat, benn kényelem és derű uralkodott.

Kirk bement ebédlőjébe. Paradise most gyújtotta meg a gyertyákat a nagy asztalon. A virágok, a hófehér asztalnemű és a régi ezüst tökéletes együttese előre is pompás vacsorát jósolt. Kirk megnézte a névkártyákat, és elmosolyodott.

– Minden rendben van – mondta. – De ma este úgy is kell lennie. Nagyanyám jön, s tudja, hogyan vélekedik a magányosan élő férfiemberről. Szerinte minden otthonnak szüksége van asszonyi kézre.

Csengettek, és Paradise méltóságteljes lépésekkel ment ajtót nyitni. Barry Kirk visszatért a nappaliba, s egy pillanatra meglepődve állt meg a küszöbön. A hallba vezető ajtón most lépett be Miss Morrow, a kerületi ügyész helyettese. Egyszerű, narancsszínű estélyi ruhát viselt, s a szeme mosolygott.

– Miss Morrow – jött elébe Kirk sietve –, ha nem bánja megmondom, hogy ma este nem egészen úgy fest, mintha… mintha ügyész lenne!

– Fölteszem, hogy ezt bóknak szánta – felelte a lány. Chan jelent meg mögötte. – Itt van Mr. Chan is, együtt jöttünk fel a felvonón. Istenem, ne mondja, hogy elsőnek érkeztünk!

– Kisfiú koromban – mosolygott Kirk – a tortámnak mindig a cukros mázát ettem meg legelőször. Ezt azért mesélem el, hogy tudja: nálam mindig a legjobb jön először. Jó estét, Mr. Chan.

Chan meghajolt.

– Ma este nagyszerű élménnyel gazdagíthatom szárazföldi emlékeimet.

Némileg kopott esti öltönyt viselt, de inge vakított, gömbölyű arca elégedettséget sugárzott.

Paradise jött be a vendégek kabátjával karján, majd eltűnt egy távoli ajtó mögött. Kinyílt egy másik ajtó, s rajta Sir Frederic Bruce lépettbe.

– Jó estét, Miss Morrow – szólt. – Szavamra, ön elragadó! És Mr. Chan… Szerencse, hogy maguk az elsők. Emlékszik, megígértem, hogy megmutatok egy emléket a múltamból.

Megfordult, és visszament szobájába. Kirk a lobogó tűzhöz vezette vendégeit.

– Üljenek le, kérem – szólt. – Az emberek mindig azt kérdezik tőlem, hogyan tudom kiállni idefent a híres San Franciscó-i szeleket. – A tűz felé mutatott. – Ez egyik feleletem a kérdésre.

Sir Frederic újra hozzájuk csatlakozott. Egy pár papucsot hozott magával. A papucs felső része bársonyból készült, sötétvörös volt, mint az óburgundi, és kínai írásjegy ékesítette, amelyet gránátalmavirág-minta vett körül. Egyiket a lány kezébe adta, a másikat Charlie Channak nyújtotta.

– Milyen szép! – kiáltott fel Miss Morrow. – És micsoda története van! A lényeges nyom!

– Nem volt túlságosan lényeges, amint ez később kiderült – vont vállat a detektív.

– Merészkedem kérdezni, ismeri az írásjegy értelmét a bársonyon? – kérdezte Chan.

– Ismerem – felelte Sir Frederic. – Azt hiszem nem nagyon találó az esethez. Úgy magyarázták nekem, hogy „Hosszú életet és boldogságot!” jelent.

– Pontosan azt. – Chan lassan forgatta kezében a papucsot. – Ebből az írásjegyből százegyféle változat van. Száz a nép számára, egy pedig a császárnak van fenntartva. Gyönyörű ajándék. Mandarinnak való lábbeli. Csak előkelő és gazdag személyiség viselheti.

– Nos, ezt – viselte Hilary Galt, amikor a padlón holtan találtuk – mondta Sir Frederic. – „Járj szerencsésen, legkedvesebb barátom!” – ezt írta neki a kínai nagykövet a papucshoz mellékelt levélben. Hilary Galt szerencsésen járhatott ugyan akkor este…, de azután soha többé nem járt. – Az angol visszavette a papucsot. – Mellesleg: nagyon kérem, ne említsék ma este ezt az ügyet.

– Természetesen – mondta a lány csodálkozva.

– És Eva Durand esetét se. Félek, hogy ma délben kissé meggondolatlanul beszéltem. Most, hogy már elhagytam a Scotland Yardot, nem mindig ügyelek eléggé szavaimra. Érti, ugye, Mr. Chan?

A kis kínai olyan élénk érdeklődéssel függesztette rá a szemét, hogy Sir Frederic kényelmetlenül kezdte érezni magát.

– Szerénytelen leszek egy pillanatra – szólt a kínai –, és megjegyezni bátorkodom, hogy a hallgatás iskolájában mindig kitűnő osztályzatot kaptam.

– Ebben bizonyos vagyok – mosolygott a detektív.

– Semmi sem fog kísértésbe vinni, hogy ezeket az ügyeket említsem, ezt biztosan tudom – folytatta Chan. – Sir Frederic, ön jó emberismerő. Tudja, hogy a kínaiak lélekbúvárok.

– Valóban?

– Kétségtelenül. Valami azt súgja nekem…

– Ah, igen…, most tán ne térjünk ki erre – szólt közbe hirtelen Sir Frederic. – Egy percnyi dolgom van odalent az irodában. Bocsássanak meg…

Szobájába ment a papuccsal. Miss Morrow elbámulva fordult Kirkhez.

– Mi volt ennek az értelme? Talán Eva Durand…

– Mr. Chan a lélekbúvár – szólt Kirk –, talán ő megmagyarázhatja.

Chan mosolygott.

– Néha a lélekbúvárkodás semmi magyarázathoz sem vezet – jegyezte meg.

Paradise most két újabb vendéget kísért a hallból a nappaliba. Egy kis, madárszerű asszony lábujjhegyre állva megcsókolta Barry Kirket.

– Barry, te rossz fiú. Már ősidők óta nem láttalak. Csak nem felejtetted el szegény öreg nagymamádat?

– Ezt sohasem tudnám megtenni – nevetett Barry.

– Bizony nem, ameddig még megvan az erőm és az egészségem, hogy eljöhessek hozzád! – felelte az öreg dáma. Előrejött a kandallóhoz. – Milyen kényelmesen ültök itt!

– Nagymama, ez itt Miss Morrow – szólt Kirk –, Mrs. Dawson Kirk.

Az öreg hölgy megszorította a fiatal lánynak mindkét kezét.

– Kedvesem, örülök, hogy megismerhetem.

– Miss Morrow ügyész – tette hozzá Kirk.

– A csudát ügyész – kiáltott föl a nagymama. – Nem lehet… ezzel a külsővel!

– Ezt mondtam én is – bólintott Kirk.

Az öreg hölgy egy pillanatig nézte a lányt.

– Szépség és fiatalság – jegyezte meg. – Ha ilyen volnék, gyermekem, nem vesztegetném az időmet dohos törvénykönyvekkel. – Chan felé fordult. – És ő?…

– Chan detektívfőnök, honolului rendőrségtől – mutatta be Kirk.

Az öreg hölgy meglepő melegen szorította meg Chan kezét.

– Mindent tudok magáról – szólt –, nagyon szeretem magát.

– Mélyen megtisztel a hízelgő vélemény.

– Erre semmi szüksége sincs – felelt az öreg hölgy.

A Mrs. Kirket kísérő nő magára hagyatva álldogált a háttérben. Most Kirk odasietett, hogy bemutassa. Mrs. Tupper Brock volt, Mrs. Dawson Kirk titkára és társalkodónője. A modora hideg és fölényes volt. Chan éles tekintetet vetett rá, aztán mélyen meghajolt előtte.

– Paradise majd elvezeti önöket valamelyik vendégszobába – fordult most Kirk a hölgyekhez.

A hölgyek követték a komornyikot.

A csengő ismét megszólalt, és Kirk maga nyitott ajtót. Két újabb vendéget bocsátott be. Mr. Carrick Enderby volt az egyik, a Thomas Cook cég San Franciscó-i irodájának alkalmazottja. Nagy, szőke, lassú ember, monoklit viselt, ez adott külsejének némi súlyt. A család fénye, úgy látszik, a feleség volt: Eileen, sötét bőrű, harmincöt év körüli, élénk nő, aki mindjárt csatlakozott a hölgyekhez. A három férfi abban a kényelmetlen csendben állott, ami általában a vacsorák kezdeti stádiumát jellemzi.

– Kissé ködös az idő – mondta Enderby vontatottan.

– Kétségtelenül – felelt Kirk.

Amikor a hölgyek újra megjelentek, Mrs. Dawson Kirk rögtön Chanhoz lépett.

– Sally Jordan régi barátnőm Honoluluban – mesélte. – Nagyon jó barátnőm. Mind a ketten túléltük korunkat, s ez az, ami legerősebben összeköti a régi barátokat. Azt hiszem, hogy ön valamikor… hm… összeköttetésben…

Chan meghajolt.

– Szegény életemnek legnagyobb kitüntetése volt – mondta. – A háziszolgája voltam. És jóságának emléke élni fog bennem, amíg csak lélegzeni fogok.

– Nos, ő mesélte nekem, hogy mostanában hogyan hálálta meg a jóságát. Úgy mondta: ezerszeresen.

Chan vállat vont.

– Régi gazdámnak csak egy gyenge oldala van: mértéktelenül túloz.

– Ne legyen olyan szerény – szólt Mrs. Kirk –, ez már régen kiment a divatból. Ezek a fiatalok még valami szörnyűséggel találják megvádolni, ha így szerénykedik. De én kedvelem érte.

Ajtónyitás szakította félbe Mrs. Dawson Kirket. John Beetham ezredes érkezett. Híres kutató, aki már sok távoli, ismeretlen helyen járt, látta Tibetet, Turkesztánt és Mongóliát. Egyszer egy éven át élt egy úszóházban Belső-Ázsia legnagyobb folyóján. Túlélt két szomorú visszavonulást Tibetből a magas hómezőkön át. Járt az ősrégi városok romjai között, amelyek Krisztus születése előtt ezredévekkel virágoztak.

Életmódja rányomta bélyegét külső megjelenésére. Magas, karcsú, napbarnított férfi volt. Szürke szemében láng lobogott. Ám mint Charlie Chan, ő is szerény volt. Modora inkább tartózkodó, szinte félénk, amikor a társaság tagjait bemutatták neki.

– Örvendek – mormogta. – Örvendek. – Merő udvariasság volt az egész ember.

Sir Frederic Bruce hirtelen megint megjelent közöttük. Kezet fogott Beetham ezredessel.

– Találkoztam önnel néhány évvel ezelőtt – mondta –, de bizonyára már nem emlékszik rá. Ön volt akkor a nap hőse, én meg csak egyszerű néző. Jelen voltam a Királyi Földrajzi Társaság ebédjén Londonban, amikor átadták önnek azt az óriási érmet, az alapítók kitüntetését… Ugye, az volt?

– Ó, igen, természetesen. Hogyne – mormolta Beetham ezredes.

Charlie Chan Sir Fredericet figyelte, mialatt a házigazda bemutatta a hölgyeknek – Mrs. Tupper Brocknak és Enderby Eileennek.

Paradise jött be, kezében tálcával.

– Mindenki itt van, Miss Garland kivételével – jelentette be Kirk. – Várunk még egy percet.

A csengőszóra Kirk intett a komornyiknak, hogy majd személyesen nyit ajtót. Kipirult arcú, szép hölgyet kísért be. Ékszerekkel zsúfolt kezeiben szorongatott valamit. Az asztalhoz lépett, és letett rá egy halom gyöngyöt.

– Nevetséges baleset történt velem a lépcsőn – magyarázta. – Nyakláncom elszakadt, és csak úgy szórtam a gyöngyöket jobbra-balra. De remélem, nem vesztettem cl belőlük egyet sem

Egy gyöngy elgurult a padlón, Kirk vette fel. Az asszony fonott arany kézitáskájába számolta a szemeket. Végre befejezte.

– Mind megvan? – érdeklődött Kirk.

– Azt hiszem. Ámbár sohasem tudom pontosan a számukat. És most igazán bocsánatot kell kérnem bolondos belépésemért. Azt hiszem, színpadon tán hatásos lett volna, de most nem vagyok a színpadon, és attól tartok, inkább neveletlennek látszom…

Paradise elvette Miss Garland kabátját, Kirk pedig bemutatta őt. Charlie Chan hosszan és gondosan tanulmányozta. Már nem volt fiatal, de szépsége nem hervadt el. Ennek így is kellett lennie, mert színésznő volt, az ausztráliai színpadok ünnepelt sztárja.

Az asztalnál Charlie Mrs. Kirk jobbjára került. Másik oldalán June Morrow ült. Hallgatta, hogy Mrs. Kirk számos anekdotát mesél Sally Jordan múltjáról, azután a lányhoz fordult. June szeme ragyogott.

– Olyan izgatott vagyok – suttogta. – Sir Frederic és a csodálatos Beetham ezredes… ugyanazon az estén! És még maga is!

Chan mosolygott.

– Csak szegény, magányos légy vagyok ebben az oroszlánseregletben.

– Mondja… azt a lélekbúvárságra vonatkozó dolgot. Csak nem gondolja komolyan, hogy Sir Frederic megtalálta Eva Durandot?

Chan vállat vont.

– Az egyik szaváért az embert bölcsnek tarthatják, a másikért meg bolondnak.

– Ó, kérem, ne legyen olyan nagyon keleti. Gondolja csak meg: Eva Durand jelen lehet ennél az asztalnál ma este!

– A furcsa dolgok megengedik maguknak azt a luxust, hogy megtörténnek – felelte Chan. Szemét lassan körüljártatta az asztal körül ülőkön. Megpihentette a hallgatag Mrs. Tupper Brockon, az élénk Eileen Enderbyn és legtovább a szép Gloria Garlandon, aki már teljesen kiheverte a gyöngyök okozta izgalmat.

– Mondja csak, Sir Frederic, hogy érzi itt magát Barry asszony nélküli mennyországában? – kérdezte az öreg Mrs. Kirk.

– Kitűnően – mosolygott a detektív. – Mr. Kirk nagyon jó volt hozzám. Nemcsak ezt a remek bungalót használom, hanem még az irodáját is átengedte nekem. – Kirkre tekintett. – Erről jut eszembe, hogy elfelejtettem a széfet bezárni odalent.

– Paradise majd bezárja – indítványozta Kirk.

– Ó nem – szólt Sir Frederic –, kérem, ne fáradjon. Nem tesz semmit… nem baj, ha nyitva maradt.

Carrick Enderby szinte kiabálva beszélt:

– Tudja, Beetham ezredes, éppen most olvastam a könyvét.

– Ah, igen… hm… melyiket? – kérdezte szórakozottan Beetham.

– Ne legyen bolond, Carry – szólt Eileen Enderby meleg hangon. – Beetham ezredes sok könyvet írt. Nem várhatja, hogy meg legyen hatva attól, hogy maga, tudva azt, hogy ma este itt találkozni fog vele, hirtelen átfutotta az egyiket.

– Nem hirtelen! – ellenkezett Enderby. – Nagy figyelemmel olvastam az Élet címűt. Istenemre mondom, izgalmas! Természetesen nem tudom önt megérteni, uram. Én már csak jobban szeretem a jó öreg whiskyt és szódat a kényelmes karosszékben, a jó meleg kandalló mellett. De ön, szavamra, nem értem: hogyan vágyhat az elhagyott helyek után?

Beetham mosolygott.

– A fehér foltok teszik. A fehér foltok a térképen. Hívnak engem. Vágyom oda, ahol még senki sem járt.

– Nos, a hazaérkezés izgató lehet – ismerte el Enderby. – A királyok és elnökök, akik érdemrendeket akasztanak a mellére, a nagy ebédek, a sok dicséret és elismerés…

– Ez az egésznek a legnehezebb, a legborzasztóbb része, erről biztosíthatom – szólt Beetham.

– Mindazonáltal én szívesebben venném, mint a jó öreg sivatagjait – folytatta Enderby. – Akkor, amikor eltévedt a… hm… ahogy is hívják?

– A Takla-makan sivatagban – fejezte be Beetham. – Az kemény dolog volt. De nem tévedtem el, egyszerűen csak kevés vizet és eleséget vittem magammal.

Mrs. Kirk szólalt meg:

– Engem elragadott az a rész, amit a naplójából idézett. Az, amelyről azt gondolta, hogy az utolsó bejegyzés lesz a naplójába. Könyv nélkül tudom. „Magas homokfúváson álltunk meg. A tevék kimerülten estek össze. Messzelátóinkkal vizsgáltuk a vidéket. Mindenütt csak homokhegyek. Sehol semmi élet. Sehol egy fűszál, egy szalmaszál. Az emberek és a tevék rendkívül legyengültek. Isten irgalmazzon nekünk”…

– De aztán mégsem ez volt az utolsó bejegyzésem – emlékeztette Beetham. – A következő éjjel, már szinte haldokolva, négykézláb továbbmásztam, amíg egy mély szakadékhoz értem. Kiszáradt folyó medre volt. Találtam benne egy pocsolyát. Vizet. Sokkal jobban szabadultam ebből a dologból, mint megérdemeltem.

– Bocsánatot kell kérnem, hogy némi kis kérdezősködéssel zavarom – szólt most Charlie Chan. – Hogy áll a régi babonákkal, Beetham ezredes? Marco Polo említette ezt hatszázötven évvel ezelőtt. Ha az utasember éjjel halad át a sivatagon, különös hangokat hall. A nevén szólítják. Megbabonázva követi a kísérteties hangokat, és a vesztébe rohan.

– Teljesen világos, hogy nem követtem semmiféle hangot – válaszolt Beetham. – De nem is hallottam semmit.

Eileen Enderby megborzongott.

– Nos, én sohasem tudnám ezt megtenni – mondta. – Borzasztóan félek a sötétben. Engem szinte megőrjít a sötétség.

Sir Frederic Bruce éles pillantást vetett rá. Hosszú hallgatás után most beszélt először.

– Azt képzelem, igen sok nő fél a sötétben – szólt. Hirtelen Mrs. Kirk társalkodónőjéhez fordult. – Milyen tapasztalatai vannak ezen a téren, Mrs. Tupper Brock?

– Én nem törődöm a sötétséggel – felelt a kérdezett hűvös, kifejezéstelen modorában.

– És Miss Garland? – Éles tekintetét a színésznőre vetette. Az kissé zavarban volt.

– Én… igazán… Határozottan jobban szeretem a színpadi világítást. Igazán nem mondhatnám, hogy különösen élvezem a sötétséget.

– Ostobaság – szólt most Mrs. Dawson Kirk. – A dolgok ugyanolyanok sötétben, mint világosban. Én sohasem bántam, hogy sötét van-e vagy világos.

Beetham most lassan kérdezte:

– Miért nem kérdezi meg az urakat is, Sir Frederic? A félelem a sötétségtől nem kizárólagosan női gyengeség. Ha például engem kérdezne meg, nekem határozottan lenne mit meggyónnom.

Sir Frederic meglepetve fordult feléje:

– Önnek, ezredesem?

Beetham bólintott.

– Amikor kicsi kölyök voltam, egész életemet megrontotta iszonyodásom a sötétségtől. Minden este, amikor magamra maradtam a szobámban, ezer halált haltam.

– Istenemre! – kiáltott fel Enderby. – És mégis, amikor felnőtt, a világ sötét helyein töltötte egész életét.

– Kétségtelenül legyőzte ezt a félelmét? – kérdezte Sir Frederic.

Beetham vállat vont.

– Legyőzhet-e az ember valaha ilyesmit?… De igazán, már túl sokat beszéltünk rólam. Mr. Kirk felszólított, hogy vacsora után mutassak be önöknek néhány felvételt, amit tavaly készítettem Tibetben. Attól félek, untatni fogom önöket, ha, mint az amerikaiak mondják, én magam leszek az „egész mulatság”.

Most megint párokban beszélgettek. Miss Morrow Chan felé fordult.

– Képzelje csak el a nagy kutatót, mint kisfiút, amint fél a sötéttől. Ez a legbájosabb és legemberibb dolog, amit valaha hallottam.

Chan komolyan bólintott, és szemét Eileen Enderbyre függesztette. „Engem szinte megőrjít a sötétség” – mondta ez a hölgy az imént… Milyen sötét lehetett azon a bizonyos éjszakán ott a hegyekben, Peshawar környékén!

Paradise, miután felszolgálta a feketekávét a nappaliban, fényes fehér vetítőernyőt hozott be, amit aztán alacsony asztalon állított fel, egy régi belga gobelin előtt. Barry Kirk segített Beethamnek behozni a hallból a vetítőgépet és néhány dobozt a filmekkel.

Végre minden készen állt, és a társaság is elhelyezkedett szemben a vetítőernyővel.

– Természetesen teljes sötétségre lesz szükségünk – mondta Beetham. – Mr. Kirk, ha lenne olyan szíves…

– Természetesen! – Barry Kirk eloltotta a lámpákat, és behúzta a nehéz függönyöket az ablakok és ajtók előtt. – Rendben van most?

– Még a hallbeli lámpát is – indítványozta Beetham.

Kirk azt is eloltotta. Egy percre néma csend volt. Beetham filmtekercset tett a gépbe.

– Arra a felfedező útra, amelyet most akarok bemutatni – kezdte –, Darjeelingből indultunk el. Biztosan tudják, Darjeeling kis hegyi állomás India legmesszebb eső északi határán.

Sir Frederic félbeszakította.

– Sokáig tartózkodott Indiában, Beetham ezredes?

– Gyakran voltam ott, egyes utazásaim előtt vagy után.

– Ó, igen!… Bocsánat a zavarásért.

– Kérem. – A film elkezdődött. – Az első képek Darjeelingben készültek, ahol az embereimet fogadtam fel, és kiegészítettem a felszerelésemet, és… – Az ezredes belekezdett nagyon érdekes, de kissé hosszadalmas elbeszélésébe.

Telt az idő, és még mindig Beetham ezredes hangja hallatszott a sötétben. A levegőt betöltötte a cigarettafüst. Néha hallani lehetett, hogy valaki mozgolódik a háttérben. Néha elhúztak egy függönyt az ablakon. De Beetham ezredes minderre nem figyelt. Ó most újra Tibet magas fennsíkjain járt. Újra átérezte a vágyat, hogy mindig tovább haladjon, egyre tovább. Átgyalogolt a havas hágókon, maga mögött hagyva a kopár vidéken elpusztult embereket és öszvéreket – fanatikusan törekedve a cél felé.

Charlie Chanon bágyadtság kezdett erőt venni. Ezt az érzést a szoba sűrű, fojtott levegőjének tulajdonította. Felkelt, és némi bűntudattal kifelé tapogatózott a tetőkertbe. Odakint állt Barry Kirk ködben elmosódott, homályos alakja. Cigarettázott.

Most már sűrű ködbe burkolódzott minden, és a távolban a ködharang figyelmeztető hangja hallatszott.

– Hello – szólt Kirk halk hangon –, egy kis levegőt akar szippantani, ugye? Csak azt remélem, hogy az ezredes nem fogja halálra untatni szegény vendégeimet. A felfedezőutak mostanában nagyon divatosak, s az ezredes most azon igyekszik, hogy meggyőzze a nagymamát: adjon nagy csomó pénzt arra a kis kirándulásra, amit éppen tervez. Érdekes ember, ugye?

– Nagyon érdekes – ismerte el Chan.

– De kemény ember – tette hozzá Kirk. – Elhagyja a halottakat, és még csak vissza se néz rájuk. Azt gondolom, hogy ilyen a tudományos lélek típusa… Mit jelent néhány halott ember, ha kitörölhetünk a térképről egy fehér foltot?… Semmi esetre sem az én esetem. Ennek az én buta amerikai érzelgősségem az oka.

– Kétségtelenül ez Beetham ezredes stílusa. Kiolvastam a szeméből – felelte Chan.

Visszament a nagy nappaliba, s a háttérben járkált. A hallban gyenge zajt hallott, ezért kiment oda. Éppen egy férfi lépett be azon az ajtón, amely a huszadik emelet felé vezetett. Mielőtt becsukta az ajtót, a kívülről jövő fény rávilágított szőke hajára. Carrick Enderby volt.

– Itt kint cigarettáztam a lépcsőn –, magyarázta rekedten suttogva. – Nem akartam bent füstölni. Úgyis sűrű már ott a levegő, igaz?

Visszalopózott a nappali szobába, és Chan, követve őt, leült egy üres székre. A távolabb eső tálalóból tányércsörömpölés hallatszott be, összevegyülve a vetítő berregésével és Beetham ezredes monoton hangjával. A fáradhatatlan ember éppen most fűzött új tekercset a gépbe.

– A hangom már fáradt – ismerte be az ezredes –, ezt a tekercset majd csendben engedem lefutni. Nem kell hozzá magyarázat.

A vetítőgép körüli halvány fénykörből az ezredes kilépett a szoba sötétségébe.

Tíz perc múlva a tekercs véget ért, és a fáradhatatlan Beetham megint kéznél volt. Éppen arra készült, hogy belekezdjen a következő, s mint előre bejelentette, utolsó tekercsbe, amikor a teraszajtó függönyei hirtelen szétváltak, és egy fehér nőalak lépett a szobába. Úgy állt ott, mint a kísértet, háta mögött a halvány, ködös fénnyel.

– Hagyja abba! – kiáltott. – Hagyja abba, és gyújtsák meg a lámpákat! Hamar! Hamar… kérem! – Most már valóságos hisztéria bujkált Eileen Enderby hangjában.

Barry Kirk a kapcsolóhoz ugrott, és a szobát betöltötte a fény. Mrs. Enderby ott állt halványan, kissé támolyogva, a kezét torkára szorította.

– Mi történt? – kérdezte Barry Kirk. – Mi a baj?

– Egy ember – lihegett a nő –, nem láthattam jól a sötétben, nagyon megijedtem… kint voltam a tetőkertben. Közel álltam a korláthoz, amikor egy férfit láttam kilépni a kivilágított ablakon, az alattunk levő emeleten, a tűzlétrára. Lefelé mászott, bele a ködbe…

– Alattunk az irodám van – mondta Kirk csendesen. – Jó lesz, ha megvizsgáljuk ezt a dolgot. Sir Frederic – körüljártatta szemét a társaságon –, hol van Sir Frederic? – kérdezte.

Paradise bejött a tálalóból.

– Bocsánatot kérek, uram, Sir Frederic körülbelül tíz perccel ezelőtt lement az irodába.

– Lement az irodába… Miért?

– A vészcsengő szólt az ön ágya mellett, uram. Az, ami odalentről betörést jelez. Éppen, amikor én meghallottam, Sir Frederic már be is ment az ön szobájába… „Én majd megnézem, mi ez, Paradise” – mondta – „ne zavarja a többieket”.

Kirk odafordult Charlie Chanhoz.

– Mr. Chan, kérem, jöjjön velem!

Charlie csendesen követte Kirket a lépcsőn, és együtt mentek be az irodába. Az iroda fényben úszott. A hátulsó szoba, amelybe a lépcső vezetett, teljesen üres volt. Továbbmentek a középső szobába. Az ablak tárva-nyitva állt, és kívül az ablak alatt Chan világosan láthatta a vészkijárat vaslépcsőit. Ez a szoba is üresnek látszott. De az íróasztalon túl Barry Kirk felkiáltott, és térdre esett.

Chan megkerülte az íróasztalt. Sir Frederic Bruce feküdt ott a padlón. Golyó járta át a szívét. Mellette élénksárga borítékba kötött kis könyv feküdt.

Kirk bódultan állt talpra.

– Az én irodámban – mondta lassan, mintha ez fontos lenne. – Borzasztó, borzasztó, Istenem… nézze csak!

Sir Fredericre mutatott. A detektív lábán fekete selyemharisnya volt, semmi más. Nem volt rajta cipő.

Paradise utánuk jött. Egy percre a padlón fekvő halottra bámult, aztán a gazdájához fordult.

– Amikor Sir Frederic lejött – mondta –, bársonypapucs volt a lábán. Olyan keleti formájú papucsok voltak, uram.

AZ ÉG SZÁMADÁSA

Barry Kirk körülnézett irodájában. Nehezen tudta elhinni, hogy ezen a megszokott, mindennapi helyen tragédia történhetett. Mégis ott feküdt a padlón élettelenül az a csendes alak, aki néhány perccel ezelőtt még tele volt életerővel és energiával.

– Szegény Sir Frederic! – szólt. – Még csak ma délután mesélte nekem, hogy egy hosszú út végéhez közeledik, ő maga sem sejthette, hogy sokkal közelebb volt a vég, mint álmodta. – Megállt. – Hosszú út, Mr. Chan – folytatta aztán. – Közülünk csak néhányan sejthetik, hogy milyen messze nyúlhat vissza a múltba ez a dolog.

Chan bólintott. Óriási aranyórát tartott a kezében. Megnézte, bekattintotta a fedelét, és a zsebébe süllyesztette.

– A halál az ég számadása – jegyezte meg –, ebben az esetben nagyon bonyolult számadás.

– Mit tegyünk most? – kérdezte Kirk tehetetlenül. – A rendőrség, persze. De Istenem, ez olyan eset, amilyennel még soha sem foglalkozhatott semmiféle rendőrség. Ez meghaladja minden rendőr képességét, akit San Franciscóban ismerek. – Elhallgatott, és komor mosoly futott át az arcán. – Nagyon is olyan ez az eset, Mr. Chan, mintha magának kellene a kezébe vennie, és…

A kis fekete szemekbe makacs, kemény kifejezés költözött.

– Miss Morrow odafent van – mondta. – Milyen szerencsés véletlen, hiszen ő a kerületi ügyészségnél van! Alázatosan indítványozom…

– Ez eszembe sem jutott. – Kirk a komornyikjához fordult. – Paradise, kérje meg Miss Morrowt, hogy jöjjön ide. Mentsen ki a többi vendég előtt, és kérje meg őket, hogy várjanak.

– Igenis, uram – felelt Paradise, és elment.

Kirk lassan járkált a szobában. A nagy íróasztal fiókjai nyitva voltak, és tartalmuk összevissza volt dobálva.

– Valaki lázasan kutatott itt – jegyezte meg. Megállt a páncélszekrény előtt, ennek az ajtaja is kissé nyitva állt.

– A páncélszekrény nyitva van – jegyezte meg Chan.

– Ma délután Sir Frederic felszólított, hogy vegyek ki minden értékes dolgot a páncélszekrényből, és vigyem fel a lakásomba. Úgy is tettem. Sir Frederic semmiféle magyarázatot nem adott.

– Természetesen – bólintott Chan –, és a vacsoránál azt a nem várt kijelentést tette, hogy a széf nyitva áll. Már akkor megütődtem rajta. Sir Frederic csapdát akart állítani. A nyitott páncélszekrény kísértse a betörőket. – A halott mellett heverő kis könyvre mutatott. – Semmihez sem szabad hozzányúlni. Ne nyúljon hozzá, de szíveskedjék megmondani nekem, milyen könyv az, és hol állt utoljára.

Kirk a könyv fölé hajolt.

– Ez?… Ez a Kozmopolita Klub évkönyve. Rendesen azon a forgóállványon volt a telefonnál. Ez nem jelenthet semmit.

– Lehet, hogy nem. De lehet – Chan kis szemei összehúzódtak –, lehet, hogy az ismeretlenből jövő üzenet.

– Igen? – tűnődött Kirk.

– Sir Frederic vendége volt a Kozmopolita Klubnak?

– Igen! Én adattam neki kéthetes jegyet. Ott szokta elvégezni a levelezését, egész csomó levelet írt meg ott.

– Okos ember volt, még az elmúlás percében is – vélte Chan. – Haldokló keze keresett valamit, hogy lényeges nyomot hagyjon hátra.

– Erről jut eszembe – szólt Kirk –, hogy is van a dolog azzal a bársonypapuccsal? Hol van?

Chan vállat vont.

– A papucs lényeges nyom volt egy régi esetben. Hova vezetett?… Határozottan sehova. Én a saját ízlésem után megyek. Most másfelé fogok tekinteni.

Miss Morrow lépett be a szobába. Arca sápadt volt. Szó nélkül az íróasztal mögé lépett, és lenézett.

– Értesítették a rendőrséget?

– Még nem – felelte Kirk.

Miss Morrow leült az íróasztalhoz, és felvette a telefont.

– Davenport 20 – szólt bele. – Az igazságügyi palota… Flannery kapitányt kérem… Halló, kapitány? Itt Miss Morrow beszél, a kerületi ügyészségtől. Gyilkosság történt Mr. Kirk irodájában, a Kirk-épület legfelső emeletén. Jó lenne, ha személyesen jönne el… Köszönöm… Igen, majd elintézem.

Felkelt, és megkerülte az íróasztalt, Sir Frederic fölé hajolt. Meglátta a könyvet, és szeme csodálkozva állapodott meg a harisnyás lábakon. Kérdőn fordult Chanhoz.

– Hilary Galt papucsa – bólintott Chan –, annak a szerencsétlen esetnek az emléke. A lábán volt, amikor lejött. Itt van Paradise. Ő majd megmagyarázza.

A komornyik visszajött, és Miss Morrow szembefordult vele.

– Mondjon el mindent, amit tud, kérem.

– Odafent foglalatoskodtam a tálalóban – szólt Paradise –, amikor a betörésjelző berregését hallottam Mr. Kirk ágya mellől, azt a vészjelzőt, amely az ablakkal és a páncélszekrénnyel van összeköttetésben. Siettem, hogy meggyőződjem róla, jól hallottam-e, de Sir Frederic ekkor már mögöttem állt. Mintha csak várta volna…

– Folytassa – szólt a lány. – Sir Frederic követte magát Mr. Kirk szobájába?

– „Odalent jár valaki, uram – mondtam – mégpedig olyasvalaki, aki nem tartozik a házhoz.” Sir Frederic visszanézett a koromsötét nappaliba. „Azt hiszem, igaza van, Paradise” – szólt, és mosolygott. „Majd elintézem a dolgot. Nem szükséges, hogy Mr. Kirket és a vendégeit zavarja.” Követtem a szobájába. Ott levetette lakk estélyi cipőjét. „Félek, a lépcső kissé piszkos, uram” – figyelmeztettem. Ő nevetett. – „Ah igen – szólt –,de az éppen arra való lesz”. A bársonypapucs ott állt az ágya előtt. Fölvette. „Halkan fogok járni, Paradise” – szólt hozzám. A lépcsőnél megállítottam. A szívemben félelem volt…, már én ilyen vagyok, sokszor vannak előérzeteim.

– Megállította? – vágott közbe Kirk.

– Igenis, uram. Természetesen kellő tisztelettel. „Van önnél fegyver. Sir Frederic?” – bátorkodtam megkérdezni. A fejét rázta. „Erre nincs szükség, Paradise” – felelte. „Úgy vélem, hogy látogatónk a gyengébb nemhez tartozik.” És azután lement, uram… a halálba.

Egy pillanatig mindnyájan csendben maradtak – a komornyik elbeszélésén tűnődtek.

– Okosabb lenne, ha felmennénk – szólt a lány –, és elmondanánk a többieknek. De valakinek itt kell maradnia. Ha nem kívánok túlságosan sokat. Mr. Chan?

– Darabokra tép a szomorúság, de nem tehetem – felelt Chan. – Kérem, bocsásson meg. De látni szeretném, hogyan fogadják a történtek hírét a szobában, felettünk.

– Ah, igen, természetesen.

– Én örömmel maradok itt – szólt Paradise.

– Rendben van – felelt a lány. – Kérem, azonnal értesítsen, amint Flannery kapitány megérkezik.

Elindult felfelé, és Kirk meg a honolului detektív követte.

Barry Kirk vendégei hallgatagon várakozva ültek a most már fényesen kivilágított nappaliban. Kérdőn tekintettek fel, amikor ők hárman beléptek. Kirk szembefordult velük, de nemigen tudta, hogyan vágjon bele mondanivalójába.

– Borzasztó hírt kell közölnöm – szólt. – Baleset történt… szörnyű baleset.   \

Chan szeme körüljárt a társaságon, végre megpihent Eileen Enderby feldúlt, fehér arcán.

– Sir Frederic Bruce-t meggyilkolták az irodámban – fejezte be Kirk.

Egy pillanatig lélegzet nélküli csend volt a szobában, aztán Mrs. Enderby talpra ugrott.

– A sötétség volt. Tudtam! – rikácsolta érdes, metsző hangon. – Tudtam, hogy történni fog valami, amikor eloltották a lámpákat! Tudtam előre, ezt mondhatom!…

Férje mellé lépett, hogy lecsendesítse.

Chan ámulva állt. de nem Eileen Enderbyre nézett, hanem Beetham ezredesre. Egy rövid szempillantásig azt hitte, hogy most lehullott az álarc azokról a fáradt, kiábrándult szemekről. De csak egy pillanatig.

Most mind egyszerre kezdtek beszélni. Miss Morrow csak sokára jutott szóhoz a lármában.

– Nyugodtan kell viselkednünk – mondta, és Barry Kirk csodálta higgadtságát. – Természetesen mindannyian gyanúsak vagyunk. Mi ugyanis…

– Micsoda? Ez tetszik nekem! – Mrs. Dawson Kirk beszélt. – Gyanúsak vagyunk?… Valóban…

– A szobában tökéletes sötétség volt – folytatta Miss Morrow. – Sokan mozogtak és járkáltak. Nem szeretném itt túlságosan hangsúlyozni hivatalos állásomat, de talán az én módszereimet kellemesebbnek találják, mint a rendőrkapitány vallatását… Kik hagyták el a szobát Beetham ezredes előadása alatt?

Zavart hallgatás volt a válasz. A csendet Mrs. Kirk törte meg.

– Én végtelenül érdekesnek találtam az előadást – szólt –, de igaz, hogy egy pillanatra kimentem a konyhába. Szomjas voltam. Egy pohár vizet ittam.

– Nem látott semmi feltűnőt? – kérdezte Miss Morrow.

– Kivéve a nagy pazarlást, ami, úgy látszik, szokás ebben a konyhában. Más semmit – felelte Mrs. Kirk határozottan.

– Mrs. Tupper Brock? – kérdezett tovább Miss Morrow.

– Én a pamlagon ültem Miss Garlanddal – felelte a hölgy. – Egyikünk sem mozdult el onnan az egész idő alatt.

A hangja hideg és nyugodt volt.

– Ez igaz! – erősítette meg a színésznő. Megint csend volt. Most Kirk kezdett beszélni.

– Bizonyos vagyok abban, hogy egyikünk sem akart udvariatlan lenni az ezredessel. A szórakozás, amit nekünk nyújtott, nagyon élvezetes volt. És nagyon kedves, hogy megtisztelt bennünket előadásával. Én magam… hm… egész idő alatt a szobában voltam, kivéve néhány percet, amikor kimentem a kertbe. Ott semmit sem láttam, kivéve…

Chan előrelépett.

– Magamról szólva, óriási élvezetet találtam a mozielőadásban. Egy pillanatra magamban óhajtottam lenni abból a célból, hogy meg tudjam emészteni a nagy eseményeket, amelyek lejátszódtak előttem. Én is kimentem a kertbe, és ott találkoztam Mr. Kirkkel. Egy ideig beszélgettünk a kiváló Beetham ezredesről, legyőzhetetlen bátorságáról, nagy találékonyságáról és a mérhetetlen szolgálatokról, amelyeket az emberiségnek tett, azután visszatértünk, hogy ne mulasszunk el többet. – Szünetet tartott. – Hamarosan különös zaj zavart meg a hallból, kisiettem oda, és íme…

– Ah… hm, a képek csodálatosak voltak – szólt közbe Carrick Enderby. – Roppant élveztem őket. De az igaz, hogy kimentem a lépcsőre cigarettázni.

– Carry, te bolond! – kiáltott fel a felesége. – Ezt tetted?

– De, kérlek… miért ne? Nem láttam semmit. Nem is volt semmi látnivaló. A kerti ajtó be volt csukva. – Miss Morrowhoz fordult. – Akárki követte is el azt a borzalmas dolgot, a mentőlétrán távozott. Ezt már azelőtt hallották.

– Igen – vágott közbe Chan –, ezt már tényleg hallottuk… az ön feleségétől.

Miss Morrowra nézett, és a szemük találkozott.

– Igenis… a… feleségemtől – ismételte Enderby. – Nézze csak… tulajdonképpen hogy érti ezt? Én…

– Nem fontos – szólt közbe Miss Morrow. – Beetham ezredes, ugye, el volt foglalva az előadásával és a vetítőgéppel?… Kivéve azt a tíz percet, amikor magára hagyta a gépet.

– Nem hagytam el a szobát, Miss Morrow –, szólt az ezredes közömbös hangon.

Eileen Enderby felállt.

– Mr. Kirk, nekünk most már igazán mennünk kell. A vacsora igazán pompás volt, milyen kár, hogy ilyen tragikusan végződött. Én…

– Sajnos senkit sem engedhetek el innen –, szólat meg Miss Morrow – amíg a rendőrkapitány meg nem érkezik.

– Mi ez? – kiabált az asszony. – Gyalázat! Úgy érti, hogy foglyok vagyunk?

– Ó, de… Eileen! – csitította a férje.

– Nagyon sajnálom – szólt a lány –, amennyire csak lehetséges, meg fogom védeni mindnyájukat az újabb kérdezősködés és vizsgálat kellemetlenségeitől. De most még várniuk kell.

Mrs. Enderby haragosan álldogált tovább. Eközben átlátszó kendője lecsúszott válláról. Chan érte nyúlt, hogy fölvegye. Az asszony még egy lépést tett, és Chan ott állt mellette, kezében a kendővel. A nő hirtelen arra fordult. Akkor vette észre, hogy a detektív apró szeme élénk érdeklődéssel vizsgálja világoskék ruháját. A detektív tekintetét követve ő is lenézett.

– Sajnálom – szólt Chan –, nagyon sajnálom. Remélem, hogy szép ruhája nincs teljesen elrontva?

– Adja ide a kendőmet! – kiáltott rá Mrs. Enderby, és gorombán kirántotta Chan kezéből a kendőt.

Paradise jelent meg az ajtóban.

– Flannery kapitány odalent van – jelentette.

– Legyenek szívesek, és várjanak itt. Valamennyien – szólt Miss Morrow.

Azután Kirkkel és Charlie Channal visszament a huszadik emeletre. A középső szobában ott találták Flannery kapitányt, aki ötven év körüli, őszbe csavarodó, energikus rendőrtiszt volt. Két rendőr volt vele és a rendőrorvos.

– Ez igazán szörnyű dolog – kezdte a kapitány. – Sir Frederic Bruce, a Scotland Yardról… Most aztán ki kell tennünk magunkért! Ha nem sietünk, és nem lesz hamarosan eredmény, az egész Scotland Yard a nyakunkon lesz!

– Bizony, félek, hogy így lesz – hagyta helyben Miss Morrow. – Flannery kapitány… ez itt Mr. Kirk. És ez… Charlie Chan, detektívfőnök Honoluluból.

A rendőrkapitány lassan végigmérte detektív kollégáját.

– Jó estét, Mr. Chan. Olvastam magáról az újságban. Dicséretes tempóban fogott hozzá ehhez a munkához. Gyorsan jött.

Chan vállat vont.

– Én itt vendég vagyok.

– Így áll a dolog? – bólintott a kapitány megkönnyebbülve, és Miss Morrowhoz fordult. – Kérem, mit derített ki eddig?

– Mr. Kirk vacsorát adott odafent… – Elmondta a vendégek nevét, a mozielőadást a sötétben és a komornyik elbeszélését Sir Fredericről, hogy a vészcsengő hangjára lement a huszadik emeletre, és hogy a bársonypapucsot viselte. – De az ügynek vannak még más oldalai is, ezeket majd később beszélem meg magával, kapitány – tette hozzá.

– Rendben van. Úgy gondolom, a kerületi ügyész személyesen akarja majd vezetni a vizsgálatot.

A lány elpirult.

– Talán. Ma este nincs a városban. Azt remélem, hogy a kezemben hagyja az ügyet.

– Istenem, Miss Morrow… ez az ügy nagyon fontos! – kiáltott fel a kapitány. Észre sem vette, mennyire goromba volt. – Odafent tartotta a vendégeket?

– Természetesen.

– Jó. Majd később felmegyek hozzájuk. Megparancsoltam az éjjeliőrnek, hogy zárja be a főbejáratot, és hozzon ide mindenkit, aki az épületben tartózkodik. Most pedig jó lesz meghatározni az időt. Mennyi ideje halt meg, doktor?

– Nem régebben, mint fél órája – felelt a rendőrorvos.

– Alázatosan bocsánatért esedezem a tolakodásért – szólt közbe Chan. – A gyilkosság valószínűleg tíz óra húszkor történhetett.

– Bizonyos ebben?

– Tíz huszonötkor megtaláltuk a holttestet. Éppen öt perccel azután, hogy egy hölgy odafent berohant a hírrel, hogy látott egy férfit menekülni a tűzlétrán ebből a szobából.

– Úgy látom, átkutatták a szobát – fordult Flannery kapitány Barry Kirkhez. – Hiányzik valami?

– Még nem volt időm megállapítani – felelte Kirk. – Ha valamit elvittek, úgy gondolom, hogy az csak Sir Frederic tulajdona lehetett.

– Ez az iroda az öné?

– Igen. De helyet adtam itt Sir Fredericnek. Különböző iratai voltak itt s más efféle.

– Iratok? Mivel foglalkozott? Úgy tudtam, hogy nyugalomba vonult?

– Úgy látszik, bizonyos ügyek még mindig érdekelték, kapitány – mondta Miss Morrow. – Ez egyike azoknak a dolgoknak, amelyeket később akarok megbeszélni magával.

– Újból mély sajnálattal kell közbeszólnom – jegyezte meg Chan – . ha nem is tudjuk, mit vittek el. azt mindenesetre tudjuk, hogy mit akartak elvinni.

– Ne mondja! – Flannery hidegen nézett Chanra. – Mi volt az?

– Sir Frederic angol detektív és kiváló ember. Minden angol detektív részletes feljegyzést készít minden esetéről. Nem kérdés, hogy feljegyzéseket kerestek itt bizonyos esetről, amely a gyilkost nagyon érdekelhette.

– Lehetséges – hagyta helyben a kapitány. – Majd később átkutatjuk a szobát. – Most a rendőrökhöz fordult: – Vizsgálják meg a mentőlétrát!

A rendőrök kimásztak az ablakon, és eltűntek a ködben.

Most kinyílt a hallból a fogadószobába vezető ajtó, és furcsa kis csoport lépett be rajta. Kövér, középkorú ember vezette a társaságot: Mr. Cuttle, az éjjeliőr.

– Itt vannak, kapitány – szólt –, idehoztam mindenkit, aki csak az épületben volt, kivéve azt a néhány takarítóasszonyt, akinek semmi dolga sincs ezen az emeleten. Azokat később behozhatom, ha úgy akarja. Ez itt Mrs. Dyke, a legfelső két emeletet takarítja.

Mrs. Dyke nagyon meg volt ijedve. Azt mondta, hogy hét óra tájban fejezte be a dolgát Mr. Kirk irodájában, aztán kiment. A betörésjelző órát felhúzta, ahogyan mindig szokta. Azóta nem jött vissza ide. Senkit sem látott az épületben, akit ne ismert volna.

– És maga kicsoda? – kérdezte a kapitány egy halovány képű, szőke fiatalember felé fordulva, aki rendkívül izgatottnak látszott.

– Én a Brace és Davis bizományos cég alkalmazottja vagyok a második emeleten – szólt a fiatalember. – A nevem Som Smith. Azért dolgoztam ma éjjel, hogy behozzam a mulasztásomat… beteg voltam. Mr. Cuttle értesített, hogy idefent szükségük van rám. Én nem tudok semmit erről a borzalmas esetről.

Flannery a társaság negyedik és egyben utolsó tagjához fordult. Fiatal nő volt, akinek egyenruhája azt jelezte, hogy a felvonókhoz van beosztva.

– Mi a neve?

– Grace Lane, uram.

– A felvonót kezeli?

– Igenis. Mr. Kirk üzent, hogy egyikünknek a rendes időn túl is szolgálatban kell maradnia ma este. A vendégség miatt.

– Hány embert vitt fel üzletzárás után?

– Nem tartottam számon. Csak egészen keveset… hölgyeket és urakat, Mr. Kirk vendégeit, természetesen.

– Nem emlékszik, hogy olyasvalakit vitt volna fel, aki nem idetartozónak látszott?

– Nem, uram.

– Ez igen nagy épület – szólt Flannery. – Bizonyára még mások is dolgoztak itt, nemcsak Mr. Smith. Emlékszik valakire?

A lány habozott.

– Volt… volt még más valaki is, uram.

– Igen? És ki volt az?

– Egy lány, aki a Calcuttai Behozatali Társaság hivatalnoka ezen az emeleten. A neve Miss Lilla Barr.

– Itt dolgozott ma éjjel?… Úgy?… Ezen az emeleten? Most nincs itt?

– Nincs, uram. Rövid idővel ezelőtt elment.

– Mennyi idővel ezelőtt?

– Ezt nem tudnám pontosan megmondani. Fél órája vagy talán ennél kissé több.

A kapitány feljegyezte a nevüket és a címüket, azután elbocsátotta őket. Amikor kimentek, a két rendőr jött be a mentőlétráról. Megparancsolta nekik, hogy őrködjenek a szobában, ő maga pedig felment a legfelső emeletre.

A vendégek fáradt türelemmel ültek a nappaliban. Flannery kapitány közéjük lépett. Megállt, és végignézett a vendégeken.

– Úgy hiszem, tudják, mit keresek itt – kezdte. – Miss Morrow említette, hogy már beszélt önökkel, s én nem akarok ismétlésekbe bocsátkozni. De mégis tudnom kell mindannyiuknak a nevét és címét. – Mrs. Kirkhez fordult. – Legyen szíves…

Mrs. Kirk meghökkent a szokatlan hangra.

– Nagyon hízelgő rám nézve, bizonyára. Mrs. Dawson Kirk vagyok – és megadta a címét is.

– Ön? – fordult Flannery a kutatóhoz.

– John Beetham ezredes. Látogatóban vagyok a városban. A Fairmontban lakom.

Amikor mindenki adatait feljegyezte, Flannery megkérdezte:

– Tud-e valamelyikük valamit, ami fényt deríthet erre a gyilkosságra? Ha tudnak, jobb lesz, ha mindjárt elmondják nekem. Sokkal jobban járnak, mint ha nekem magamnak kell kikutatnom az igazságot. – Mindenki hallgatott. – Valamelyik hölgy látott egy embert a mentőlétrán leszaladni, így hallottam.

– Az én voltam – szólt Eileen Enderby. – Ezt már elmondtam Miss Morrownak. Kimentem a tetőkertbe, s akkor láttam… – Megint elmondta az élményét.

– Milyen forma volt az az ember?

– Azt nem tudnám pontosan leírni. Én csak elmosódó alakot láttam eltűnni a ködben.

– Most mindnyájan elmehetnek. Lehet, hogy később talán még látni akarom majd valamelyiküket.

Egyik vendég a másik után búcsúzott, majd mindnyájan távoztak. Mrs. Kirk és társalkodónője, Miss Gloria Garland, Enderbyék és végül az ezredes. Charlie Chan is vette a kalapját és kabátját, Miss Morrow pedig kérdőn figyelte.

– Ameddig sötétség nem árnyékolta be az ünnepet – szólt Chan – az este kétségtelenül nagy élvezet volt, Mr. Kirk.

– Ó, csak nem akar máris menni? – kiáltott fel Miss Morrow. – Ne menjen még. Beszélni szeretnék magával!

– Holnap én tengerjáró utasember leszek – emlékeztette őt Chan. – Az pedig erősen legyengít engem. Most alvásra és pihenésre vágyom.

– Csak egy pillanatig fogom feltartóztatni – kérte a lány, és Chan bólintott.

Flannery kapitány, aki közben fölment a kertbe, most megjelent az ajtóban.

– Sötét van odakint – jelentette ki. – De ha nem tévedek, akárki elérheti innen az alsó emeletet a mentőlétrán át. Így van?

– Kétségtelenül – felelte Kirk.

– Ez fontos felfedezés – helyeselt Chan. – Az egyik vendéghölgy ruháján rozsdafoltok voltak, amelyek onnan eredhettek, hogy… De ki vagyok én, hogy ilyen éleslátó ember előtt beszéljek, mint Flannery kapitány? Természetesen észrevette ezt a körülményt?

Flannery elpirult.

– Nem mondhatnám, hogy észrevettem volna. Melyik hölgy volt az?

– Az a Mrs. Enderby, aki látta a menekülő embert… Semmiség, ne is említse. Boldog vagyok, ha szolgálatára lehetek.

– Menjünk le megint – morgott Flannery. A huszadik emeleten hosszú ideig állt, és körülnézett. – Még sok dolgom akad itt.

– Akkor búcsúzom – szólt Chan.

– Elmegy, mi? – szólt Flannery nagy lelkesedéssel.

– Messze megyek – mosolygott Chan. – Holnap Honolulu felé vitorlázom. Itt hagyom magát életének legnagyobb problémájával, kapitány. Nem szenvedek az irigységtől.

– Ó, majd csak sikerül – bizakodott Flannery.

– Csak az ostoba kételkedhet ebben. De hosszú útja lesz. Gondolja csak el! Ki az a nagy ember, aki most csendesen fekszik? Híres detektív, dicsőséges pályafutással. Mit jelent ez? Ezer győzelmet és ezer ellenséget. Az egész világon el vannak szórva az olyan emberek, akik örömteli szívvel ölték volna meg őt. Hosszú útja lesz, kapitány. Bár a siker fényes köntösében látnám viszont!

– Köszönet! – szólt Flannery.

– Még egy utolsó véleményt. Meg fog bocsátani, ha utolsó erőfeszítést teszek. – Felvette az asztalról a kis sárga könyvet, és felé nyújtotta. – Ez a halott ember könyökénél volt, amikor elesett.

Flannery bólintott.

– Tudom. A Kozmopolita Klub évkönyve. De ez még a kevésnél is kevesebbet jelent.

– Lehet. Csak buta kínai vagyok, kicsi szigetről. Én nem tudok semmit. De ha ez az én ügyem lenne, akkor gondolnék a kicsike könyvre, Flannery kapitány. Felkelnék éjjel, és gondolnék rá. Isten vele.

Mélyen meghajolt, és átment a fogadószobán, ki a hallba. Kirk és a lány gyorsan követték. Miss Morrow rátette kezét Chan karjára.

– Mr. Chan, ne menjen még! – kiáltott fel kétségbeesetten. – Nem hagyhat el most! Szükségem van magára!

– Darabokra tépi a szívemet – felelt a kínai. – De a tervek készen állnak.

– Ó, ez a szegény Flannery kapitány… mindez messze meghaladja az ő tudását. Maga többet tud az ügyről, mint ő. Maradjon, s én kijárom, hogy minden kedvezményt megadjanak magának!

– Ezt mondom én is – szólt közbe Barry Kirk. – Nem mehet el most! Istenem, ember… hát nincs magában semmi kíváncsiság?

– A legkékebb hegyek vannak legtávolabb – szólt Chan. – A legkékebb közülük most Punchbowl Hill, ott van az én kis családom, és vár rám.

– De én bíztam magában, és számítottam magára – kérte a lány. – Ha itt maradna…

Chan elhúzódott tőle.

– Sajnálom. A levélhordó hosszú sétára indul az ünnepnapon – úgy mondják. Én megtettem ugyanezt, és most fáradt vagyok. Igazán nagyon sajnálom. De holnap visszamegyek Honoluluba.

Úgy tűnt el a felvonóban, mint a gonosz, kérlelhetetlen Buddha. Kirk és a lány visszament az irodába, ahol Flannery kapitány mohón kereste a nyomot.

Chan gyorsan haladt a ködön át a Stewart Szálló felé, Az irodában sürgönyt adott át neki a portás, amelyet ragyogó arccal olvasott. Még mindig mosolygott, amikor a szobájában megszólalt a telefon. Kirk volt.

– Nézze csak – mondta Kirk –, a legfurcsább felfedezést akkor tettük az irodában, miután maga elment.

– Ezt örömmel hallom – felelte Chan.

– Az íróasztal alatt egy gyöngyöt találtunk Gloria Garland gyöngysorából.

– Ez új utakra tereli a figyelmet – szólt Chan. – Szívélyesen gratulálok.

– De nézze csak! – kiáltott fel Kirk. – Hát nem érdekli? Nem maradhatna még, és nem segíthetne nekünk végére járni ennek az ügynek?

Charlie szemében megint az a kemény, nyakas kifejezés lopózott.

– Nem lehetséges. Pár perccel ezelőtt kaptam kábelsürgönyt, amely elviselhetetlen erővel hív haza.

– Kábelsürgönyt kapott? Kitől?

– A feleségemtől. Pompás hírek. Most érkezett meg a tizenegyedik gyermekünk. Fiú!…

A HANG A SZOMSZÉD SZOBÁBAN

Charlie Chan másnap nyolckor kelt, és boldogan mosolygott saját képére a tükörben. A tehetetlen kis fiúgyermekre gondolt, aki most az ütött-kopott bölcsőben fekszik Punchbowl Hillben. Néhány nap múlva – biztatta magát a detektív – ott fog állni a bölcső előtt, és a legfiatalabb Chan fel fog nézni rá, és végre láthatja majd apja üdvözlő mosolyát.

Figyelte, hogyan viszi bőröndjét taligán a hordár az utazás első állomására, a kikötőbe, azután rendesen, gondosan belerakta úti készletét a kézitáskájába, és könnyed léptekkel ment le reggelizni.

A reggeli lapok első oldalán már ott állt Sir Frederic tragikus halálának leírása, és Chan szeme egy pillanatra összeszűkült. Bonyolult és titokzatos ügy volt, annyi bizonyos. Érdekes lenne kinyomozni, a végére járni – de ez mások feladata! Ha az ő kötelessége lenne, bátran nekivágna a dolognak, de most semmi köze sem volt az ügyhöz.

Letette az újságot, és gondolatai hazaröppentek Honoluluba, a fiához. Chan erős vonzalmat érzett tegnap esti vendéglátója iránt – Barry Chan… – hogyan hangzana?

Amikor megitta teáját, meglátta Bill Rankin riporter ideges, nyúlánk alakját az étterem ajtajában.

– Hello! – üdvözölte az újságíró. – Hát csinos kis ügy kerekedett tegnap a Kirk-épületben!

– Végtelenül kétségbeejtő – felelte Chan.

Leültek a széles pamlagra, és Rankin cigarettára gyújtott.

– Adatokért jöttem – kezdte –, s azt hiszem, legjobban ön mondhatná el nekem a dolgot, Mr. Chan.

– Bocsánatot kérek, de úgy vélem, csalódást kell önnek okoznom – szólt Chan.

– Miért? Hogy érti ezt?

– Semmi közöm az egész esethez.

– Csak nem úgy érti, hogy…

– Három óra múlva kivitorlázom az Aranykapun.

– Istenem, hiszen tudtam, hogy hazakészül, de természetesen feltételeztem, hiszen ez a legnagyobb dolog, ami a tűz óta itt történt! Sir Frederic Bruce! Hiszen ez nemzetközi katasztrófa! Azt hittem, örömmel veszi a kezébe!

– Nem teszem – mosolygott Charlie. – Személyes ügyek hívnak Hawaiiba. A levélhordó visszautasítja a további sétát.

– Remélem, nem untatom túlságosan, ha mégis beszélek Sir Fredericről? Újra átgondoltam múltkori ebédünket, és tudja, mire jöttem rá?

– Örülnék, ha elmondaná – felelt Chan.

– „Tizenöt év súlyos függönyt borít az indiai határra” – ezt mondta Sir Frederic. Ha engem kérdez, azt mondanám: ha meg akarjuk fejteni a ma éjszakai gyilkosság rejtélyét, akkor e mögé a függöny mögé kell néznünk.

– Ezt könnyű mondani, de nehéz megtenni – felelte Chan.

– Nagyon nehéz, és ezért kellene magának… Ó, különben csak hajókázzék hazafelé! De Eva Durand eltűnése valahogyan bele van keverve ebbe az ügybe. Talán még a Hilary Galt gyilkosság is.

– Van oka rá, hogy ezt gondolja? – kérdezte Chan.

– Éppen amikor le akartam ülni, hogy valóban jó cikket írjak az ebédünk történetéről, Sir Frederic berontott a Globe szerkesztőségébe, és azt kívánta tőlem, hogy hallgassam el az egészet. Miért tehette ezt?… Sir Frederic még mindig dolgozott ezen az eseten, talán mind a kettőn. S ami több ennél, haladt is a dolgával. Az a peshawari látogatás talán mégsem volt olyan eredménytelen, mint amilyennek ő előttünk feltüntette. Eva Durand most talán éppen San Franciscóban van. Vagy ha ő maga nem is: valaki, aki ezekkel az ügyekkel kapcsolatban áll, minden bizonnyal itt van… valaki, aki ma éjjel rásütötte a gyilkos fegyvert. És, ha a véleményemet kérdezné, azt mondanám: „cherchez la femme”. Ez franciául van.

– Tudom – bólintott Chan. – „Keresd az asszonyt.” Kitűnő terv. Én is azt tenném.

– Tudtam! És ezért az az értesülés, amit ráadásnak adhatok, döntő fontosságú lehet. Tegnapelőtt este felmentem a Kirk-épületbe, hogy felkeressem Sir Fredericet. Paradise azt mondta, hogy az irodában van. Mikor aztán lementem, az iroda ajtaja hirtelen kinyílt, egy fiatal nő…

– Egy pillanatra! – vágott közbe Chan. – Bocsánatért esedezem, amiért félbeszakítom, de ezzel az értesüléssel azonnal Miss Morrowhoz kell mennie. Én nem vagyok illetékes.

Rankin felállt.

– Jól van. De nem értem… Maga kőből van! Kellemes utazást kívánok. Ha ezt az esetet valaha megoldják, azt kívánom, hogy sose halljon róla.

Chan figyelte az újságírót, hogyan siet ki az előcsarnokból az utcára, azután felment, és befejezte a csomagolást. Órájára pillantott, és meggyőződött róla, hogy még temérdek ideje van az indulásig. Ezért elment a kínai negyedbe, hogy elbúcsúzzon rokonaitól. Amikor visszatért a szállóba a kézitáskájáért, Miss Morrow várt rá az előcsarnokban.

– Milyen szerencse és milyen öröm – mondta Chan –, hogy még egyszer meg vagyok jutalmazva arcának látásával.

– Bizonyára csodálkozik – szólt a lány –, de még egyszer beszélnem kell magával, Mr. Chan. A kerületi ügyész nekem adta át az ügyet.

Barry Kirk lépett be az előcsarnokba, és hozzájuk csatlakozott.

– Jó reggelt az újdonsült apának! – mosolygott. – így hát mind itt vagyunk, hogy elbúcsúztassuk a távozó kedves vendéget.

Chan az órájára nézett. Miss Morrow mosolygott.

– Temérdek ideje van még – szólt –, legalább adjon nekem tanácsot, mielőtt elutazik.

– Boldog vagyok, hogy ezt tehetem – válaszolt Chan. – A tanácsom ugyan értéktelen, de szívesen adom.

– A kapitány nagy zavarban van, ha nem is mutatja ki, természetesen. Mindent elmondtam neki Hilary Galról és Eva Durandról, erre ő csak ellátottá a száját, aztán meg elfelejtette becsukni.

– A kapitánynál különb emberek is szájtátva állhatnak az eset hallatán.

– Igen, ezt elismerem. – Miss Morrow homlokát ráncolta zavarában. – Az egész olyan zavaros dolog. San Francisco, London és Peshawar…, szinte úgy tűnik, hogy akárki vállalkozik is az ügy felgöngyölítésére, annak előbb egy világ körüli utat kell tennie.

Chan a fejét rázta.

– Sok nyom vezet visszafelé, de a megoldás itt lesz San Franciscóban. Vágjon neki bátran.

A lány még mindig törte a fejét.

– Tudjuk, hogy Hilary Galtot tizenhat évvel ezelőtt megölték. Régen történt, az igaz, de Sir Frederic Bruce nem az az ember volt, aki elhagyta volna az egyszer megtalált nyomot. Azt is tudjuk, hogy Sir Fredericet élénken foglalkoztatta Eva Durand eltűnésének rejtélye. Ez természetes kíváncsiság is lehetett, de ha az volt, akkor miért rohant a szerkesztőségbe amiatt, hogy ne hozzanak semmit nyilvánosságra az esetről?… Nem, ez több volt kíváncsiságnál. Valaminek a nyomára bukkant.

– És közel volt már az út végéhez – szólt közbe Kirk –, ennyit elmondott nekem.

Miss Morrow bólintott.

– Közel volt az út végéhez? Mit jelent ez? Talán megtalálta Eva Durandot? Azon a ponton volt talán, hogy felfedje a kilétét?… És volt-e valaki, aki elhatározta, hogy ennek sohasem szabad megtörténnie? Aki ezt annyira komolyan vette, akár férfi volt, akár nő, hogy még a gyilkosságtól sem riadt vissza, csakhogy elnémítsa őt?

– Mindezt tökéletes világosan adta elő – dicsérte Chan.

– Ó, de cseppet sem világos a dolog! – kesergett Miss Morrow. – Hilary Galt meggyilkolása összefüggésben volt-e valamiképpen annak a fiatal nőnek az eltűnésével Peshawarból? A bársonypapucs…, vajon hol lehet most? Elvitte azt Sir Frederic gyilkosa? És ha elvitte, miért vitte el?

– Sok kérdés támad – vallotta be Chan. – Annak idején mindegyikre megjön majd a felelet.

– Sohasem fogom megkapni a választ – sóhajtotta a lány csüggedten – a maga segítsége nélkül!

Chan mosolygott.

– Milyen édesen hangzik füleimnek. – Gondolkozott. – És nem kutattam át tegnap este az irodát. De Flannery kapitány átkutatta. Mit talált? Feljegyzéseket? Jegyzőkönyvet?

– Semmit – mondta Kirk –, semmit, aminek ehhez az ügyhöz valami köze lenne. Semmit, ahol akár Hilary Galt, akár Eva Durand meg lenne említve.

Chan homlokát ráncolta.

– Sir Frederic pedig írt feljegyzéseket. Ebben nem lehet semmi kétség. Talán ezekért a jegyzetekért kutatta át a szobát a gyilkos oly lázasan? Kétségtelenül. Vajon megtalálta-e őket? Ez lehetséges, hacsak…

– Hacsak.., mi? – kérdezte gyorsan a lány.

– Hacsak Sir Frederic nem vitte el a feljegyzéseit, és nem helyezte el őket valamely távoli helyen. A körülmények úgy mutatják, hogy várta a tolvajt. Talán csalétket is tett oda üres papírosból? Átkutatták személyes holmiját a hálószobában’7

– Át. Mindent – biztosította Kirk. – Semmit sem találtak. Az íróasztalban az irodában volt néhány újságkivágás. Csupa más nőkről szóló hír, akik szintén eltűntek. Sir Fredericnek nyilván az ilyen esetekben telt kedve.

– Más nőkről? – kérdezte Chan gondolatokba merülve

– Igen. De Flannery azt gondolja, hogy azok az újságkivágások semmit sem jelentenek. Magam is azt hiszem, hogy igaza van.

– És az Eva Durandra vonatkozó kivágás Sir Frederic tárcájában maradt?

– Istenemre! Erre nem is gondoltam! – Kirk a lányra nézett – Az újságkivágás nem volt meg.

Miss Morrow sötét szemeit aggodalom töltötte el.

– Oh, milyen ostoba vagyok! – kiáltott fel. – Az újságkivágás eltűnt, és ez a fontos dolog nekem még csak eszembe sem jutott.

– Ne essen kétségbe – nyugtatta meg Chan. – Ez csak olyan dolog, amit fel kell jegyezni. Ez az egész csak azt bizonyítja, hogy Eva Durand esete fontos helyet foglalt el a gyilkos gondolatai között. Tehát cherchez la femme. Érti ezt?

– Keresd az asszonyt! – mondta Miss Morrow.

– Úgy van. Ilyen esetben jobb eredményt érhet el a nő, mint a férfi. Gondoljunk a vacsora vendégeire. Mr. Kirk azt mondta, hogy a vendégek egy része azért volt ott, mert Sir Frederic úgy kívánta. Kik voltak azok?

– Enderbyék – felelte Kirk gyorsan. – Én nem is ismertem őket. De Sir Frederic kívánta, hogy eljöjjenek.

– Ennek nagy jelentősége van – tűnődött Chan. – Enderbyék!… Mrs. Enderby egész este közel volt a hisztériához. A sötéttől való félelem mögött talán más valamitől való félelem rejlett. Hihetetlen lenne, hogy Eva Durand más név alatt újra férjhez ment, s bigámiát követett el?

– De Eva Durand szőke volt – jutatta eszébe Miss Morrow.

– Ó, igen. És Eileen Enderby haja fekete, mint az éjszaka. Ez olyan dolog, úgy hallottam, amin könnyű segíteni. A haj színét könnyen lehet változtatni. A szemszín az már más. És Mrs. Enderbynek kék szeme van. Furcsán illik a hollófekete fürtökhöz.

– Magát soha sem téveszti meg semmiféle csalafintaság, ugye, Mr. Chan? – mosolygott Kirk.

– Mrs. Enderby kimegy a kertbe, látja az embert a tűzlétrán. Értesít bennünket… De őszintén teszi ezt? Vagy tudja, hogy a férje, aki állítólag a lépcsőn cigarettázik, nem ilyen ártatlan foglalatosságban járt? Talán az ember a létrán csak kitalálás, hogy megvédje férjét? Miért vannak foltok a ruháján? Azért, mert nagy izgalmában túl gyorsan dőlt a rácsnak, amely nedves volt az éjjeli ködtől?… vagy azért, mert lemászott a létrán… értik, mire gondolok?… A vendégek közül még kit hívott Sir Frederic?

Kirk gondolkozott.

– Még arra is megkért Sir Frederic, hogy hívjam meg Gloria Garlandot – jelentette ki a fiatalember.

Chan bólintott.

– Gloria Garland… ez nem közönséges név. Mesterkélten hangzik. És Ausztrália Peshawarból jó úti célnak látszik. Szőke, kék szemű. Elszakítja a nyakláncát a lépcsőn, de a gyöngyöt mégis az íróasztal alatt találják meg.

Miss Morrow elgondolkozva bólintott.

– Igen. Miss Garland bizonyára… lehetőség.

– Hátravan még – folytatta Chan – Mrs. Tupper Brock. Kissé sötétbőrű hölgy, de ki tudja?… Sir Frederic nem óhajtotta a jelenlétét?

– Nem, azt hiszem, azt sem tudta, hogy létezik – szólt Kirk.

– Igazán?… De a mi munkánknál. Miss Morrow, bölcsen tesszük. ha még a legkisebb valószínűtlenséget is tanulmányozzuk. Az emberek kavicsokban botlanak meg, sohasem hegyekben… Mondja csak, Mr. Kirk, Beetham ezredes és Sir Frederic meghívottja volt?

– Dehogy. De most jut eszembe, hogy Sir Frederic kissé megdöbbent, amikor hallotta, hogy Beetham jön. De nem mondott semmit.

– Most sorra vettük a jelenlevőket – mondta Chan. – Miss Morrow, három hölgyet kell majd behatóan tanulmányozni: Mrs. Enderbyt, Miss Garlandot és Mrs. Tupper Brockot. Mindnyájan a megfelelő korban vannak… már amennyire férfiember megítélheti ezt a szépségszalonok és elképesztő csalafintaságaik napjaiban.

– A vendégeken kívül is van valaki – tette hozzá a lány Chan meglepetésére.

– Ó, ezen a ponton csak tudatlanság a részem – szólt kifejezéstelenül.

– Emlékszik, a liftes beszélt egy lányról, aki a Calcuttai Behozatali Társaság alkalmazottja a huszadik emeleten? Miss Lilla Barr. Az irodájában dolgozott éjszaka.

– Ó, igen – bólintott Chan.

– Nos, az újságíró, Rankin, a Globe munkatársa, néhány perccel ezelőtt felkeresett. Azt mondta, hogy tegnapelőtt este elment meglátogatni Sir Fredericet Mr. Kirk irodájában. Már késő volt, munkaidő után. Amikor közeledett az iroda ajtajához, egy lány jött ki. Sírt. Rankin látta, hogy a szemét törölgette, és eltűnt a Calcuttai Behozatali ajtaján. Szőke lány volt, úgy mondja.

Chan arca komoly volt.

– Ez lesz a negyedik hölgy, akire figyelni kell. Az ügy bonyolódik. Oly sok tennivaló van… és ön ott van mindennek a közepében, mint gyöngy a sáros tóban. – Felkelt. – Sajnálom, de a Maui most már nyugtalankodik a kikötőben.

– Csak még valamit – kérte a lány. – Az irodában ön nagyon fontosnak mondta a Kozmopolita Klub évkönyvét, amely Sir Frederic mellett feküdt. Igazán fontosnak találja?

Chan a vállát vonogatta.

– Félek, hogy tréfálkozó kedvemben voltam. Azt hiszem, ez lesz a legnehezebb talány az egész ügyben. Ezért elég komisz voltam ahhoz, hogy Flannery kapitány figyelmébe ajánljam. Hogy mit jelent, azt nem tudom, talán szegény Flannery kapitány sem fogja megtudni soha.

Az órájára nézett. A lány felállt.

– Nem akarom tovább tartóztatni – sóhajtott. – Nagyon sok dolgom van, de valahogyan mégse tudok megválni öntől. Elkísérem a kikötőbe, ha nem bánja. Talán még eszembe jut valami az úton.

– Ki vagyok én – mosolygott Chan –, hogy ilyen óriási megtiszteltetés érjen?

– Én is jövök – szólt Kirk. – Mindig szeretem látni az induló hajókat. Az Isten engem utazó kereskedőnek teremtett.

Chan előhozta kézitáskáját, és mindhárman beszálltak Kirk kocsijába, amely a sarkon túl állt.

– Most, hogy a búcsú közeledik – szólt Chan –, némi sajnálkozással távozom erről a szép szárazföldről. A sors mosolygó kedvében volt itt velem.

– Miért kell elmennie? – kérdezte Kirk.

– Hosszú tapasztalás – felelte Chan – arra tanít, hogy a sorsot nem szabad túl soká fárasztani. Abbahagyná a mosolygást.

– Meg akar még állni útközben valahol? – kérdezte Kirk. – Még harminc perce van az indulásig.

– Hálás vagyok, de már elmondtam minden búcsúzásomat. Ma reggel meglátogattam a kínai negyedet. – Megállt. – Olyan szerencsém van, hogy elkísér! – fordult a lányhoz. – Majdnem elfelejtettem egy fontos dolgot. Még egy út van, amelyet végig kell járnia.

– Istenem – sóhajtotta a lány –, már szédülök. Mi jön még?

– Azonnal át kell adnia ezt az értesülést Flannery kapitánynak. Meg kell találnia egy kínait, aki idegen itt, s aki rokonainál lakik a Jackson úton. A neve Li Gung.

– Kicsoda ez a Li Gung? – kérdezte Miss Morrow.

– Tegnap, amikor a kitűnő ebédnek vége volt, Sir Frederictől hallottam Li Gungról. Li Gungnak voltak értesülései, amelyekre Sir Fredericnek nagy szüksége volt. Csak ennyit mondhatok. Flannery kapitánynak meg kell szereznie azokat az értesüléseket Litől.

– Soha sem fogja megszerezni – felelt a lány pesszimistán –, de maga, Mr. Chan…

Chan mélyen lélegzett.

– Elkábít ennek a reggelnek szépsége – jegyezte meg –,amikor a szárazföldtől elbúcsúzom.

Csendben haladtak tovább. A lány erősen gondolkodott. Bárcsak módot tudna találni arra, hogy fölrázza, levegye lábáról ezt a közönyös embert! Valami olyat, ami nem pereg le róla, mint a víz a kacsáról… Sietve végigfutott mindazon, amit valaha olvasott a kínai jellemről.

Kirk a kikötőgátra hajtott kocsijával, s néhány lábnyira a Maui utashídjától megállt. A nagy, fehér hajó tarkán és vígan pompázott a nők színes ruháitól és kalapjaitól. Taxik hajtottak elő, utasok szálltak ki belőlük, a fehér kabátos hajószemélyzet unottan sorakozott fel. Istenhozzádok, jókívánságok és jó tanácsok röpködtek a levegőben.

Az egyik hajóinas elvette Chan kézitáskáját.

– Hello, Mr. Chan – szólt. – Hazafelé utazik? Melyik a kabinja? Chan megmondta, aztán a mellette álló fiatalokhoz fordult.

– Jóságukra gondolva, elakad a szavam. Nem tudok mást mondani: Isten velük!

– Üdvözlöm a legifjabb Chant – szólt Kirk. – Talán majd látom valamikor.

– Ez eszembe juttatja – fordult vissza Chan –, hogy ma reggel törtem a fejemet: hogyan nevezhetném el a fiamat. Kegyes engedelmével Barry Chan lesz a neve.

– Ez nagyon hízelgő rám nézve – felelte Kirk komolyan. – Szeretném, ha küldhetnék neki valamit, egy csészét vagy egy… hogyishívjákot. Még hallani fog rólam.

– Csak azt remélem – mondta Chan –, hogy ha felnő, méltó lesz majd a névre. Miss Morrow, ebben a kikötőben hagyom legjobb kívánságaimat.

Miss Morrow különösen nézett rá.

– Köszönöm – felelt hűvösen. – Szerettem volna, ha még itt marad, Mr. Chan. De természetesen megértem az álláspontját. Az eset túlságosan nehéz. Charlie Chan elszökik. Félek, hogy a híres honolului detektív ma elvesztette a tekintélyét.

Megdöbbenés látszott a máskor oly nyugodt arcon. Chan sokáig komoly szemekkel nézett a lányra, aztán nagyon mereven meghajolt.

– Isten vele! – szólt.

Sértett méltósággal ment fel a hajó utashídján. Kirk csodálkozva bámult alanyra.

– Ne nézzen rám így! – kiáltott fel Miss Morrow elkeseredetten. – Kegyetlen voltam, tudom, de ez volt az utolsó reménységem. Mindent megpróbáltam, semmi sem használt. Ez volt az utolsó próbálkozásom. Menjünk?

– Ó, várjunk még?! – kérte Kirk. – Egy perc múlva indulnak. Mr. Chan gondolatokba merülve ült kabinjának ágyán, odalent.

Rég várt hazautazásának nagy boldogsága erősen megcsappant. – ő megszökik? Így áll a dolog?… Félt a nehéz esettől?… Valóban ezt gondolta róla Miss Morrow? Ha ez a véleménye róla, akkor csakugyan elvesztette a tekintélyét.

Komor gondolatait egy hang zavarta meg a szomszéd szobából. Már hallotta valamikor… A szívverése is elállt.

– Azt hiszem, ez minden. Li – szólt az ismerős hang. – Megvan az útleveled, a pénzed. Egyszerűen várni fogsz rám Honoluluban. De jó lesz, ha csendesen meghúzod magad.

– Úgy fogok tenni, uram – felelt egy magas, éneklő hang.

– És ha valaki kérdezősködik, te semmit sem tudsz. Értetted?

– Igen, uram. Hallgatok. Értem.

– Nagyon jól van. Te csodálatosan jó szolga vagy, Li Gung. Nem szeretek hízelegni neked, te vigyorgó fickó, de nem tudnék meglenni nélküled. Most Isten veled, és jó utat.

Chan egy pillanat alatt talpra szökött, és kikémlelt az ajtón a homályos folyosóra, amelyből a legalsó fedélzet szobái nyíltak. A halvány világításban ismerős alakot látott kilépni a szomszéd kabinból.

A detektív egy pillanatig határozatlanul állt. Barry Kirk meghívottai közül egyetlenegy ember jobban érdekelte őt, mint a többiek mind együttvéve – szinte kizárólag csak ez az egy érdekelte. A magas, félelmetes, hallgatag férfi, aki a világ sivatagjain ütötte fel tanyáját, aki halottakkal teleszórt ösvényt hagy maga után, amerre jár, de ő maga mindig továbbhalad, kérlelhetetlenül tart célja felé – Beetham ezredes, akit éppen most látott kilépni a szomszéd kabinból, és hallotta búcsúszavait, melyeket Li Gungnak mondott!…

Chan az órájára nézett. Sohasem volt szokása a sietség, de most sietnie kellett. Olyan nagyot sóhajtott, hogy a poharak megremegtek bele a fali polcon. Felkapta útitáskáját. A szalonfedélzeten találkozott a pénztárossal.

– Hazafelé igyekszik, Charlie? – kérdezte ez az úriember kedvesen.

– Úgy gondoltam, de úgy látszik, tévedtem – felelte Chan. – Ebben a pillanatban gorombán a partra löktek. Pedig olyan jegyem van, amely csak erre a hajóra érvényes.

– Oh, ezt majd elintézik az irodában. Mindnyájan ismerik önt.

– Köszönet a jó gondolatért! A málhám már be van hajózva, legyen olyan jó, adja ki legidősebb fiamnak, aki majd érte fog jönni, ha kiköt a hajó Honoluluban.

– Meglesz.

A „vendégek a partra” jelzés utoljára hangzott föl.

– Ne tartózkodjék sokáig ezen a gonosz szárazföldön, Charlie – tanácsolta a pénztáros.

– Csak egy hétig! – szólt vissza Chan a vállán át. – A következő hajóval utazom. Esküszöm!

A rakparton Miss Morrow megragadta Kirk karját.

– Nézze csak! – kiáltott föl. – Ki jön ott le az utashídon?… Beetham ezredes. Mit csinálhatott itt?

– Beetham…, valóban ő az! – szólt Kirk. – Felajánljam neki a kocsimat? Nem… taxi vár rá. Hadd menjen. Hideg ember… nem szeretem.

Amikor visszafordult a Maui felé, két tengerész éppen az utashidat készült bevonni. Hirtelen feltűnt közöttük egy zömök kis alak, kezében útitáskával. Miss Morrow felkiáltott örömében.

– Chan jön! – szólt Kirk. – Partra száll…

És Charlie csakugyan partra szállt. Ott állt a két fiatal előtt. Zavarban volt.

– Kellemetlen perc számomra – szólt. – Az utas, aki elbúcsúzott, már vissza is tért, mielőtt elindult volna.

– Mr. Chan – kiáltott fel a lány –, maga drága! Segíteni fog nekünk, végre!

– Egészen gyenge tudásommal, végig önökkel leszek, jóban és rosszban.

A Maui legfelső fedélzetén a zenekar rázendített az Alohára, a búcsúdalra. Hosszú színes papírszalagok röpdöstek a levegőben. Utolsó istenhozzád, végső jó tanácsok, egy hangos kiáltás – „Ne felejts el írni!”. – A hajó lassan elmozdult a rakpart mellől. A tömeg izgatottan futott mellette, integetve. Charlie hatalmasat sóhajtott.

– Szegény kicsi Barry Chan – szólt. – Pedig milyen boldog lett volna, ha láthatott volna engem. Flannery kapitány nem lesz olyan boldog. Induljunk… a problémáink elé!

A VENDÉGDETEKTÍV

Barry Kirk bedobta Chan kézitáskáját kocsijának csomagtartójába, és mind a hárman megint bezsúfolódtak az egyetlen ülésre. A kocsi megkerülte a rakpartot, és kifutott az Embarcadero napsütésébe.

– Bizonyára kíváncsiak, hogy miért jöttem vissza? – kérdezte Chan.

A lány a vállát vonogatta.

– Visszajött… Ez elég nekem.

– Mindazonáltal be fogom vallani a szégyenemet – magyarázta Chan. – Úgy látszik, olyan sokáig maradtam már a szárazföldön, és annyit érintkeztem amerikaiakkal, hogy legrosszabb tulajdonságuk rám ragadt. Én is kezdek szenvedni a kíváncsiságtól. A hajón történt valami, ami megvilágíthatja rejtett gyengeségemet, mint mennyei szikra.

– Valami történt a hajón? – kérdezte Miss Morrow.

– Amikor a kikötőbe kocsikáztunk a városon keresztül, említettem önnek Li Gungot. Azt mondtam, hogy ki kell kérdezni. Hát nem lehet kikérdezni.

– Nem? És miért nem?

– Mert a Maui födélzetén van. Elhajózik.

– Li Gung a Mauin van? – ismételte a lány, és szemei tágra nyíltak. – Mit jelenthet ez?

– Olyan kérdés, amelytől viszket az ember elméje. Nemcsak Li Gung volt a Mauin, de egyik barátunk is, aki melegen búcsúzott tőle.

Elmondta a beszélgetést, amelyet a szomszédos kabinban kihallgatott. Barry Kirk volt az első, aki megszólalt:

– Beetham ezredes?… Nos, engem nem lep meg!

– Bolondság! – kiáltott fel Miss Morrow nevesen. – Csak nem gondolja, hogy belekeveredett?… Ilyen nagyszerű ember, mint ő!

– Nagyszerű ember – helyeselt Chan –, de kemény ember. Nézzen a szemébe, és meglátja. A szemei hidegek és fénylők, mint a tigris szeme. Nincs akadály, ha ilyen szemek egy nagy célra vannak függesztve. Nem állhat akkor meg semmi és senki… élve!

De a lányt nem tudta meggyőzni.

– Nem hihetem. Miért ne hivathattuk volna le Li Gungot a hajóról?

Chan vállat vont.

– Késő. Az alkalomnak gyors szárnyai voltak.

– Akkor majd kikérdeztetjük Honoluluban – vélte Miss Morrow.

Chan a fejét rázta.

– Bocsánatért esedezem, ha azt kell mondanom, csak ezt ne! Nagyon jól ismerem a kínai jellemet. A kikérdezésnek nem lenne eredménye… kivéve egyet. Csak arra lenne jó, hogy Beetham ezredes megtudja, hogy jéghideg szemmel nézünk rá. Elég nehéz lesz őt megfigyelni még így is, hogy nem sejti a dolgot. Ha pedig vigyáz magára, akkor teljességgel lehetetlen.

– Hát mit tanácsol? – kérdezte a lány.

– Figyeltessük meg Li Gungot a tudtán kívül. Ha tovább akar utazni Honoluluból, goromba kezek fogják ott visszatartani. Máskülönben pedig engedjük meg, hogy pihenjen, mint télikabát a szekrényben meleg évszak alatt.

Chan most Barry Kirkhez fordult.

– Most visszavisz a szállóba?

– Nem én. Elég volt a szállókból. Ha evvel a rejtvénnyel akar foglalkozni, a legmegfelelőbb hely erre a Kirk-épület lesz, ahol az egész eset kezdődött.

– Menjünk mindenekelőtt az én irodámba – szólt Miss Morrow. – Szeretném, ha a kerületi ügyész megismerkedne Mr. Channal. Legyünk mindnyájan jó barátok, legalábbis az elején.

Kirk befordult a Vásár utcából Kearney felé. ő maga a kocsiban maradt, a lány és Charlie pedig felment a kerületi ügyész irodájába, ahol már ott találták Flannery kapitányt.

– Mr. Trant, örömhírt hozok – kezdte a lány. – Ó, jó reggelt, kapitány!

Flannery szemei nem voltak éppen mosolygósak, mikor meglátta Charlie Chant.

– Mi az, Mr. Chan? – morgott. – Azt gondoltam, hogy Honoluluba indult tizenkettőkor?

Chan mosolygott.

– Boldog lesz, ha megtudja, hogy megváltoztattam szándékomat. Miss Morrow rábírt, hogy maradjak itt, így hát hozzáadom majd parányi elmém tudását az ön híres képességeihez.

– Így áll a dolog? – mérgelődött Flannery.

– Így van!… hát nem nagyszerű? – kiáltott fel a lány. – Mr. Chan segíteni fog nekünk. – Most a főnökéhez fordult: – Ideiglenesen alkalmaznia kell Mr. Chant, talán mint az ügyészség vendégdetektívjét.

Trant mosolygott.

– Nem lenne az egy kissé szabálytalan dolog? – kérdezte.

– Lehetetlen! – tiltakozott Flannery szilárdan.

– Egyáltalában nem – ragaszkodott gondolatához a lány. – Sir Frederic meggyilkolása nagyon nehéz eset, s nekünk minden segítségre szükségünk lesz, amit csak megkaphatunk. Mr. Chan nem fog a maga dolgába beleavatkozni, kapitány.

– Azt elhiszem, hogy nem fog – felelte Flannery dölyfösen.

– Talán tanácsadói minőségben működhetne – javasolta Miss Morrow. – Maga elég nagy ember ahhoz, kapitány, hogy tanácsot fogadjon el, tudom.

– Ha jó a tanács – tette hozzá a kapitány.

A lány kérőn nézett az ügyészre.

– Most szabadságon van a honolului rendőrségtől, Mr. Chan? – kérdezte a kerületi ügyész.

– Olyan szabadságon, amely úgy nyúlik, mint a gumi – bólintott Chan.

– Nagyon jól van – bólintott az ügyész is. – Mivel Miss Morrow úgy kívánja, nem látom be, miért ne kölcsönözné nekünk a maga kétségtelenül nagyon hasznos tudását? De természetesen jusson eszébe, hogy ne ártsa bele magát Flannery kapitány dolgába.

– Jó lesz ezt kétszer is elmondani! – figyelmeztette az ügyészt Flannery.

Chan vállat vont.

– Már a bölcs Kung Fu-ce megmondta, hogy „aki nincs hivatalban, az ne szóljon bele a kormány dolgába”. Minden munka az öné, én csak a háttérben maradok majd, és erősen gondolkozom.

– Ez tetszik nekem – egyezett bele Flannery. – Tehát én fogom vezetni a vizsgálatot. – A kerületi ügyészhez fordult. – Most azonnal az után a Garland nevű nő után megyek. A gyöngy, amelyet Sir Frederic íróasztala alá ejtett… nos, mindent meg akarok tudni róla.

– Kérem, ne gondolja, hogy bele akarok szólni a dolgába – szólt Miss Morrow kedvesen –, de ami a nőket illeti, akik ebbe az ügybe belekeveredtek, úgy érzem, hogy én talán többet tudnék belőlük kiszedni, mint maga, kapitány. Csak azért, mert magam is nő vagyok, tudja. Átengedné nekem Miss Garlandot, ha szépen kérem?

– Egyáltalában nem értem – makacskodott Flannery.

– Én igen! – jegyezte meg Trant határozottan. – Miss Morrow okos lány, kapitány. Engedje át neki a nőket. Maga majd a férfiakat veheti elő.

– Milyen férfiakat? – ellenkezett Flannery. – Ebben az esetben csak nők vannak!

– Nagyon szépen köszönöm – mosolygott Miss Morrow, elfogadva a még meg se kapott beleegyezést. – Akkor hát felkeresem Miss Garlandot. Van még egy másik nő is, akit mindjárt ki kell hallgatni, Miss Lilla Barr. Azonnal beszélnem kell vele, amint lehetséges. Természetesen mindenről értesíteni fogom, amit teszek, kapitány.

Flannery égnek emelte karját.

– Rendben van. Majd tudósítson, ha mindent elvégzett. Én senki sem vagyok.

A lány felállt.

– Indulnunk kell. Később még látni fogom, kapitány. Jöjjön, Mr. Chan.

Chan felkelt. Kissé kényelmetlenül érezte magát.

– A kapitánynak meg kell bocsátania nekem – mondta. – Félek, hogy úgy gyötröm őt, mint a fájó hüvelykujj. Ez természetes. Én ugyanazt érezném.

– Rendben van! – legyintett Flannery. – Ön a háttérben marad, és gondolkozni fog. Megígérte. Gondoljon, amit akar, ezt nem akadályozhatom meg. – Az arca most felderült. – Gondolkozzék arról a… Kozmopolita Klub évkönyvéről, tudja! A nehéz gondolatokat ezen a téren átadom. Én majd mással törődöm. De egy dolgot le akarok szögezni. Ne kérdezzen ki senkit a gyanúsítottak közül.

Chan meghajolt.

– Tanítványa vagyok a híres filozófusnak, kapitány – jegyezte meg –, aki azt mondta: „a bolond másokat kérdez, a bölcs önmagát kérdezi”. Még találkozunk. Isten vele. – S követte a lányt.

Flannery téglavörös arccal fordult a kerületi ügyészhez.

– Finom dolog – kiáltotta –, a legnehezebb ügy, ami valaha a kezembe került! És milyen segítséget kapok? Egy babaarcú lányt meg egy kínait! Bah, én… én…

És tovább dühöngött. Az ügyész csak mosolygott. Azok ketten, akikről Flannery kapitány ekkora megvetéssel nyilatkozott, a kocsijában találták Barry Kirket.

– Egy belső megérzés azt súgja nekem – mosolygott Kirk –, hogy elérkezett az ebéd ideje.

A Kirk-épület tetején, Paradise-nek meghagyva, hogy még két terítéket tegyen az asztalra, Kirk a szobájába vezette Chant. Ott magára hagyta a detektívet, hogy kicsomagolhasson, ő maga pedig visszament Miss Morrowhoz.

– Úgy látszik, maga az örökös vendéglátónk – mosolygott a lány, amikor Kirk belépett.

– Ó, sokat fogok mulatni Charlien! – felelte Kirk. – Jó pajtás, és én kedvelem is. De, hogy meggyónjam, nekem más okom is volt arra, hogy meghívjam őt ide. Maguk ketten együtt fognak dolgozni, és ez azt jelenti… mit is jelent?

– Remélem, azt jelenti, hogy sokat fogok Mr. Chantól tanulni – szólt Miss Morrow.

– Abból, hogy együtt dolgozik vele?

– Természetesen.

– És ha az én vendégemmel dolgozik együtt – tréfálkozott Kirk –, alkalomadtán feltétlenül belém is kell botolnia néha – néha.

Chan jött be a szobába, és Paradise, akit nem hozott zavarba a két váratlan vendég, ebédet szolgált fel. Az ebéd vége felé Kirk tért vissza a nyomozásra.

– Gondolkoztam ezen a Barr lányon odalent. Nem tudom, hogy elmeséltem-e azokat a körülményeket, amelyek közt Sir Frederic mint az én vendégem itt szállt meg a Kirk-épületben. A fia ismerősöm… nem mondhatnám, hogy a barátom, mert csak felületesen ismerem, ö írta meg nekem, hogy az apja San Franciscóba jön. Meglátogattam Sir Fredericet a szállodájában. Kezdettől élénken érdekelte a Kirk-épület. Nem egészen értettem ennek az okát. Tömérdek kérdést intézett hozzám, és amikor megtudta, hogy a Kirk-épület tetején lakom, valósággal meghívatta magát szállóvendégnek hozzám. Örültem, hogy nálam fog lakni… értik, ugye? De a beszélgetésünk mögött valami különös rejlett. Nagyon mohón kívánta, hogy itt lakhasson. Ez furcsa, igaz?

– Nagyon – felelte a lány.

– Aztán, amikor már néhány napja nálam lakott, kérdezősködni kezdett a Calcuttai Behozatali Társaságról, és ezek a kérdései végre is Miss Barr-ra összpontosultak. Én semmit sem tudtam a cégről, és még kevesebbet Miss Barr-ról… sohasem hallottam róla. Később aztán rájött, hogy a titkárom. Kinsey ismeri azt a lányt, és akkor Kinseyt kezdte faggatni, habár úgy hiszem, hogy a kérdései mind óvatosabbak lettek. Egy napon hallottam az irodában, hogy Kinsey megkérdezte Sir Fredericet, hogy szeretne-e megismerkedni Miss Barr-ral, és hallottam Sir Frederic válaszát is.

– Mit mondott? – kérdezte Miss Morrow élénken.

– Egyszerűen azt mondta: „Talán később.” De a hangját akkor erőltetetten közömbösnek találtam. Nem tudom, hogy mindez fontos-e vagy sem?

– Tekintve azt, hogy Miss Lilla Barr egyszer sírva jött ki Sir Frederic irodájából, azt mondhatnám, hogy nagyon fontos – felelte Miss Morrow. – Nem gondolja, Mr. Chan?

– Miss Barr, ez érdekesen hangzik – bólintott Chan. – Vágyom rá, hogy ott legyek, amikor kihallgatja.

A lány felkelt az asztaltól.

– Felhívom a Calcuttai Behozatalit, és megkérem Miss Barrt, hogy jöjjön ide – mondta a lány rögtön, és a telefonhoz lépett.

Öt perccel később Miss Lilla Barr belépett a nappali szobába, Paradise kíséretében. Egy pillanatig állva maradt, és megnézte azt a három embert, aki rá várakozott. Mindnyájan észrevették, hogy feltűnően csinos lány, a közepesnél kissé alacsonyabb, a haja természetes szőke, és kék szemében riadt ártatlanság ült.

– Köszönöm, hogy eljött – üdvözölte Miss Morrow, és rámosolygott a lányra. – Miss Morrow vagyok, a kerületi ügyész helyettese. Mr. Charlie Chan… és Mr. Barry Kirk.

A lány elámult, és szemébe még riadtabb kifejezés ült.

– Igen – szólt bizonytalanul.

– Üljön le, kérem.

– Tud arról a gyilkosságról, amely az éjjel itt, az emeleten történt? – kérdezte Miss Morrow.

– Természetesen – felelt a lány alig hallhatóan.

– Az éjjel az irodájában dolgozott?

– Igen. Hónap eleje van, amint tudja. Ilyenkor mindig különösen sok dolgom van.

– Mikor ment el az épületből?

– Azt hiszem, tíz óra tizenöt tájban lehetett. Nem tudom egészen pontosan. De úgy mentem el, hogy semmit sem tudtam erről a… borzalmas esetről.

– Értem… Látott-e idegeneket az épületben az éjszaka?

– Nem, senkit sem láttam – felelte a lány, hirtelen erősebb hangon.

– Mondja – Miss Morrow élesen pillantott a lányra –, találkozott valaha Sir Frederic Bruce-szal?

– Nem…, sohasem találkoztam vele.

– Sohasem találkozott vele?… Kérem, gondolja meg, mit mond! Nem találkozott vele tegnapelőtt este sem, amikor az irodájában meglátogatta?

A lány megdöbbent.

– Ó, akkor láttam őt… természetesen…, de azt hittem, úgy érti, hogy be vagyok-e mutatva neki.

– Tehát bent járt az irodában tegnapelőtt este?

– Mr. Kirk irodájában – javította ki Miss Barr. – Egy nagy, bajuszos ember volt ott… A második szobában ült. Fölteszem, ő volt Sir Frederic Bruce.

– Felteszi? – kérdezte Miss Morrow élesen.

– Most már tudom, hogy ő volt az. Láttam az arcképét a reggeli lapokban.

– Egyedül volt Sir Frederic, amikor ön bement?

– Igen.

– Őt kereste?

– Nem – rázta a fejét Miss Barr határozottan.

– Amikor kijött az irodából, könnyezett… – A lány ismét megdöbbent, és elpirult. – Azért sírt, mert Sir Frederic bántotta, vagy…

– Ó, nem! – tiltakozott Miss Barr erélyesen.

– Hát akkor miért sírt?

– Tisztán személyes okból. Remélem, nem kívánja, hogy elmondjam.

– Attól tartok, el kell mondania. Nagyon komoly ügyről van szó.

A lány habozott.

– Hát…én…

– Mondjon el mindent arról, ami tegnapelőtt este történt! – biztatta Miss Morrow.

– Hát… nem azért sírtam, mert Sir Frederic volt a szobában, hanem azért, mert… mert másvalaki… nem volt ott.

– Másvalaki nem volt ott?… Nem értem!… Magyarázza meg, kérem!

– Hogyne – a lány ösztönösen közelebb húzódott Miss Morrowhoz –, elmondhatom. Tudom, meg fogja érteni. Mr. Kirk titkára, Mr. Kinsey meg én… hát úgyszólván… jegyesek vagyunk. Mr. Kinsey minden este megvár engem, és együtt megyünk vacsorázni. Azután haza szokott kísérni. Tegnapelőtt kissé összevesztünk…, nem komolyan, csak valami kis bolondságon…, hiszen tudja, hogy van az!

– El tudom képzelni – bólintott Miss Morrow komolyan.

– Igazán semmiség volt az egész – folytatta Miss Barr. – Azon az estén sokáig vártam rá, de nem jött értem. Akkor aztán úgy gondoltam, hogy talán mégsem volt igazam. Büszkeségemet feladva érte mentem. Benyitottam Mr. Kirk irodájába. Azt hittem, még ott találom Mr. Kinseyt, de egyedül Sir Frederic volt az irodában. Szabadkoztam. Sir Frederic egy szót sem szólt, csak rám nézett, mire én kisompolyogtam az irodából… Talán ismeri ezt az érzést. Miss Morrow…

– És könnyekben tört ki, mert Kinsey nem várta meg? – kérdezte Miss Morrow.

– Úgy volt. Bolondság, nem?

Miss Morrow egy pillanatig hallgatott, aztán megkérdezte: – Az a társaság, amely önt alkalmazza, Indiából hoz be árut?

– Igen, leginkább selymet és gyapotot.

– Járt valaha Indiában, Miss Barr?

A lány habozott.

– Egészen fiatalon, néhány évig ott éltem apámmal és anyámmal.

– Hol laktak?

– Többnyire Calcuttában.

– Másutt is járt?

A lány bólintott.

– Talán Peshawarban?

– Nem – felelte Miss Barr –, sohasem voltam Peshawarban.

Chan köhécselt, erre Miss Morrow, elkapva a kínai pillantását, ejtette ezt a témát.

– Sohasem hallott Sir Fredericről, mielőtt ő idejött? – kérdezte.

– Nem, sohasem hallottam róla.

– És csak egy ízben látta őt, amikor egy szót sem szólt?

– Csak akkor.

Miss Morrow fölkelt.

– Nagyon köszönöm. Egyelőre ez minden. Remélem, Mr. Kinsey kimentette magát.

A lány mosolygott.

– Ó, igen. Most már minden rendben van. Köszönöm, hogy megkérdezte. – Ezzel gyorsan kiment.

Barry Kirk néhány perccel ezelőtt eltűnt a szobából, de most visszatért.

– Kinsey útban van felfelé – jelentette. – hallgassa ki gyorsan, még mielőtt összebeszélhetnének. Ez az én ötletem volt. Úgy látom, már belőlem is detektív lesz!

– Kitűnő! – bólintott Miss Morrow elismerően. Kifogástalanul öltözött, magas, sötétbarna hajú fiatalember jött be.

– Látni kívánt engem, Mr. Kirk? – kérdezte.

– Igen. Sajnálom, hogy a magánügyeibe kell beleavatkoznom, Kinsey, de azt hallom, hogy maga és Miss Lilla Barr, aki itt az épület valamelyik irodájában dolgozik, jegyesek. Igaz ez?

Kinsey mosolygott.

– Természetesen, Mr. Kirk, már említeni is akartam önnek a dolgot, de még nem volt rá alkalmam.

– Tegnapelőtt kissé összevesztek?

– Ó, semmiség volt, uram. – Kinsey sötétbarna arca elborult. – Már rendben is van az egész.

– Helyes – bólintott Kirk. – De azon az estén, rendes szokásától eltérően, nem kísérte őt haza? Előrement, és nem várta meg őt?

– Bizony úgy volt. Egy kissé bosszús voltam…

– És meg akarta neki mutatni?… Helyes! Nos, ez minden, amit tudni akartam, és kérem, bocsássa meg nekem ezeket a kérdéseket.

– Teljesen rendben van, uram. – Kinsey elindult, de még habozott. – Mr. Kirk…

– Nos, Kinsey?

– Semmi, uram – szólt Kinsey, és kiment.

Kirk Miss Morrowhoz fordult:

– Mindenben megerősítette Miss Barr elbeszélését.

– És nagyon is valószerű eset – sóhajtott a lány. – Csak hát semmit nem tudtunk meg belőle. Mondhatom, csalódott vagyok… Mr. Chan, úgy találta, hogy túl sokat kérdeztem Indiáról?

– Ebben a játékban jobb, ha az ellenfél nem ismeri a gondolatainkat. Én mindig arra törekszem, hogy naivnak lássanak. S néha az is vagyok. Mások… Én alacsonyan szoktam repülni.

– Félek, hogy nekem is alacsonyabban kellett volna repülnöm – tűnődött a lány, homlokát ráncolva. – Az elbeszélése teljesen valószerű volt, mégis… Nem tudom…

– Nos, egy dolog bizonyos – jegyezte meg Chan. – Ez a lány nem Eva Durand.

– Honnan tudja? – kérdezte Miss Morrow.

– Hát a kora… hisz még szinte gyermek!

Miss Morrow jót nevetett.

– Szerencséjük, hogy egy nő vezeti a vizsgálatot! – szólt. – Maguk, férfiak, olyan kínosan vakok, ha szőkékről van szó.

– Hogy érti ezt?

– Ügy értem, hogy bizonyos csalafintaságok mindig elvakítják a férfit, de sohasem tévesztik meg a nőt. Miss Barr legalább harmincéves!

Kirk füttyentett.

– Jobban kell vigyáznom – szólt. – Én azt hittem, hogy húszéves lehet.

66

Megfordult, és Paradise-t találta maga mellett. A komornyik zajtalanul jött be, és egy ezüsttálcát tartott gazdája elé olyan méltóságteljes mozdulattal, mintha kincset kínálna.

– Mit csináljak ezekkel, uram? – kérdezte.

– Mivel? – csodálkozott Kirk.

– A levelekkel, amelyek Sir Frederic Bruce címére jöttek, uram. Éppen most adták be őket a Thomas Cook and Sons helyi irodájából.

– Én majd átveszem őket – szólt Miss Morrow. Paradise meghajolt, és kiment. Miss Morrow ragyogott. – Ez eszünkbe sem jutott, Mr. Chan! Sir Frederic postája… Valóságos aranybánya lehet! – Fölvett egy levelet. – Itt az első… Londonból. A Scotland Yardtól!

Gyorsan felnyitotta a borítékot…, majd csalódottan kiáltott fel. Kirk és Charlie Chan közelebb mentek. A Scotland Yard borítékjában üres levélpapír volt.

ZAVAROS VIZEK

Miss Morrow összeráncolt homlokkal, elképedve álldogált. A váratlan küldeményre nézett, és felsóhajtott.

– Ó, Istenem. Csak egy baj van ezzel a detektívmesterséggel. Tele van titkokkal!

Chan mosolygott.

– Indítványoznám, simítsa ki az arckifejezését. Ráncok keletkezhetnek, s ez szívet tépő kár lenne.

– De hát mit jelenthet ez? – kérdezte Miss Morrow.

– Egy dolgot bizonyára jelent – felelte Chan. – A Scotland Yard nem tesz postára üres papírt hirtelen játékos kedvvel, és nem küldi el hatezer mérföldnyire, országokon és tengeren túlra. Itt valami furcsa dolog történt a közelben, és a mi kötelességünk, hogy ennek a végére járjunk.

Miss Morrow kezdte kisimítani a papírt, de Chan rászólt.

– Nagyon kérem, ne érjen hozzá többet! – kiáltott fel. – Ez nagy hiba. Bár nem láthatunk rajta semmit, mégis van a papíron valami.

– Micsoda? – kérdezte Miss Morrow.

– Ujjlenyomat – felelte Chan. Egyik sarkánál fogva óvatosan felemelte a papírt, és kivette a lány kezéből. – Az ujjlenyomatok, amiket ön hagyott a papíron, csinosak és határozottak, de lesznek rajta más ujjlenyomatok is, kétségtelenül nem olyan csinosak, amelyek attól a személytől erednek, aki összehajtotta és borítékba tette ezt az üres lapot.

– Ó, persze – szólt Miss Morrow.

– Én különben nem vagyok óriási bámulója a tudománynak a mi munkánkban – folytatta Chan. – De az ujjlenyomatok eléggé elmondják az igazságot. Boldogan elmesélhetem, hogy kedvem ellenére tanulmányoztam ezt a művészetet. Honoluluban, ahol kevés versenytárs van, élvezem az „ujjlenyomat-szakértő” hangzatos címét. Van tán olyan fiókja, Mr. Kirk, biztonsági zárral, amelyhez csak magának van kulcsa?

– Van – felelt Kirk. Kinyitotta a szép, régi spanyol íróasztal egyik fiókját, és Chan óvatosan beletette a papírost. Kirk ráfordította a kulcsot, és levéve a kulcskarikáról, átadta Charlienak.

– Később – jegyezte meg Chan – majd lámpakorommal és teveszőr ecsettel úgy dolgozom, mint a szakértő, aminek otthon kineveztek. Lehet, hogy kinyomozzuk, ki nyitotta ki Sir Frederic postáját. – Felvette az üres borítékot. – Nézze csak – mutatta –, gőzt használtak. Azzal áztatták föl a ragasztót. A nyomok kétségtelenül elárulják.

– Gőzt! – kiáltott fel Barry Kirk. – De ki az ördögbe… ó, bocsánatot kérek!… Sir Frederic postáját a Thomas Cook and Sons helybeli fiókja közvetítette.

– Úgy van – mosolygott Chan.

– És Mr. Garrick Enderby ott van alkalmazva. Chan vállat vont.

– Ön értelmes fiatalember. Nincs a lehetőség határán túl, hogy Mr. Enderby széles hüvelykujjának lenyomatát találjuk ezen a papíron. Ám a föltevés mindenesetre hiábavaló dolog. A tényeket kell kikutatni. Miss Morrow, szabadna indítványoznom… Sir Frederic postájának a többi része…

– Igen, persze – szólt a lány. Átnézte a többi levelet. Ám vizsgálódása nyilván nem hozott semmi érdekeset.

– Úgy – mondta végül. – Az üres papír dolgát magára bízom, Mr. Chan. A magam részéről most Miss Gloria Garlanddal fogok foglalkozni… Hogy is volt azzal a gyönggyel, amit Sir Frederic holtteste mellett találtak?

– Bölcs kérdés – bólintott Chan. – Most Miss Garlandot kellene meghívni egy kis beszélgetésre. Remélem, érdekesebben fog beszélni, mint Miss Lilla Barr.

– Engedje meg, hogy felhívjam, és ide invitáljam – indítványozta Kirk. – Azt fogom neki mondani, hogy az irodámban szeretnék vele beszélni a ma éjszaka történtekről, így talán nem készül fel úgy a magyarázatokkal, mintha tudja, hogy az ügyészség akarja kihallgatni!

– Nagyszerű! – helyeselt Miss Morrow. – De félek, hogy túlságosan zavarjuk a munkájában, Mr. Kirk. Igazán meg kell mondania, ha így van!

– Miféle munkámban? – kérdezte Kirk könnyedén. – Én most éppúgy a maga beosztottja vagyok, mint Mr. Chan. És valószínűleg napról napra egyre inkább… Bocsánatot kérek egy pillanatra!

A telefonhoz ment, és felhívta Miss Garlandot. A színésznő ráállt, hogy azonnal eljön.

Amikor Kirk befejezte a telefonálást, megszólalt a bejárati ajtó csengője, és Paradise egy látogatót jelentett be. Flannery kapitány jött be hosszú léptekkel a szobába.

– Hello! – szólt. – Mind együtt vannak, ugyebár? Szeretnék egy kicsit körülnézni, ha nem volnék alkalmatlan.

– Senkit nem üdvözölnénk melegebben, mint önt! – mondta Chan.

– Köszönöm, Mr. Chan… Nos, megoldotta már a kérdést?

– A jelen beszélgetés pillanatáig még nem.

– Lám, talán egy kicsit lassú… nem? – Flannery kapitány nyugtalan volt. – Abból következtetve, amit magáról az újságban olvastam, azt gondoltam, hogy eddig már elfogta a tettest és bezárta számomra egy kamrába! – Aztán Miss Morrowhoz fordult. – Beszélt azzal a Miss Barr-ral?

– Beszéltem – felelte a lány, és elismételte Lilla Barr elbeszélését.

Flannery csendesen végighallgatta.

– Nos – jegyezte meg, amikor Miss Morrow befejezte –, nem sokra ment vele, igaz?

– Be kell vallanom, hogy nem – felelte a lány.

– Talán még annyit sem tudott meg tőle, amennyit én megtudtam volna – gúnyolódott Flannery –, pedig én nem is vagyok nő. Most lemegyek, és magam fogok vele beszélni. Nem látom valami jófélének. Sírt, amiért az udvarlója elhagyta? Talán úgy van. De ha engem kérdez, én azt mondom, hogy manapság ennél több kell, hogy megríkasson egy nőt!

– Lehet, hogy igaza van – egyezett bele Miss Morrow.

– Tudom, hogy igazam van – legyintett a kapitány. – És még valamit akarok mondani. – Majd kéznél leszek, amikor Gloria Garlanddal beszél. Jobb, ha ebbe már most belenyugszik.

– Miss Garland már útban van ide, odalent fog találkozni velünk az irodában.

– Kitűnő. Most megyek, és megnézem azt a sírós hölgyet. Ha Garland előbb érkezik meg, mint visszajövök, tudassa velem… Tudja kolléganő, én már harminc éve vagyok ebben a szakmában, s nincs az a kerületi ügyész, amely túltenne rajtam!

Gyors léptekkel ment ki a szobából. Chan lelkesedés nélkül nézett utána.

– Milyen hangos a mennydörgés, és milyen kevés az eső! – dörmögte magában.

– Menjünk inkább le az irodába – indítványozta Kirk –, Miss Garland bármely percben megérkezhet.

Lementek. A nap fényes ragyogással töltötte be a középső szobát. Az elmúlt ködös éjszaka eseményei most rossz álomnak tűntek. Kirk leült az íróasztalához, kinyitotta egyik fiókját, kivett belőle néhány újságkivágást, és Chan kezébe nyomta.

– Meg akarja nézni ezeket? – kérdezte. – Ahogy ma reggel már meséltem, úgy látszik, Sir Frederic nemcsak Eva Durand iránt érdeklődött, hanem más nők eltűnése is érdekelte.

Chan gondolataiba mélyedve olvasta az újságcikkeket, aztán letette őket az íróasztalra. Tűnődve sóhajtott.

– Messze ágazó eset! – jegyezte meg, és hosszú ideig szótlanul ült.

– Még maga előtt is rejtély? – szólt végre Kirk.

Chan hirtelen magához tért.

– Bocsánat… kérem? Mit is mondott?

– Azt mondtam, hogy ez egyszer még a híres Charlie Chan is csodálkozik.

– Ó igen. Valóban úgy van. De most nem Sir Fredericre gondoltam. Sokkal kisebb és kevésbé fontos személyiség foglalkoztatta a gondolataimat. Teljes bizonyossággal el kell indulnom a kis Barry Chanhoz a jövő szerdai hajóval.

Miss Gloria Garland tűnt fel a külső szobában, és Kinsey bevezette őt. Most a mindent leleplező nappali világításban nem volt olyan feltűnő jelenség, mint gyertyavilágításnál a vacsoraasztal mellett. Szeme körül ráncok látszottak, s a korát a smink sem tudta elleplezni.

– Nos, hát itt vagyok, Mr. Kirk – szólt. – Ó, Miss Morrow és Mr. Chan? Rozzantabb vagyok ma, tudom. Az éjszakai dolog borzasztóan felizgatott. Olyan elragadó ember volt Sir Frederic! Találtak már valamit…, valami nyomot?

– Egy pillanatra kérem – szólt Miss Morrow –, meg kell keresnem Flannery kapitányt.

– Majd én érte megyek – ajánlkozott Chan, és kilépett a szobából.

Benyitott a Calcuttai Behozatali Társaság irodájának ajtaján, Flannery kapitány ott állt vörös arccal, haragosan, előtte ült Lilla Barr, és megint sírt. A kapitány hátrafordult.

– Igen? – csattant fel.

– Önért jövök, kapitány – szólt Chan. – Miss Garland megérkezett.

– Jól van. – A síró lányhoz fordult. – Majd még beszélünk! A lány nem felelt. Flannery kapitány követte Chant a hallba.

– Úgy látom, ön ért el némi eredményt, mint ríkató – szólt Chan.

– Igen. Ez a legkönnyebben síró nő, akivel valaha dolgom volt. Nem bántam vele valami szelíden. Előzékenységgel nem lehet zöldágra jutni!

– A módszerének, természetesen, bámulatos sikere volt?

– Ó, a lány ragaszkodott a meséjéhez. De én azt mondom magának: ez a nő többet tud, mint amit elmond. Túlságosan sokat sír ahhoz, hogy ártatlan néző lehessen! Száz dollárba mernék fogadni, hogy ő Eva Durand.

Chan vállat vont.

– Az én fajtám – szólt – nagyon kedveli a szerencsejátékot. De én nem akarom magam tönkretenni, és még az ilyen könnyű pénzszerzési módot is kerülöm.

Flannery kapitánynak más nem jutott eszébe, mint kedvenc szavajárása:

– Hát így áll a dolog! – ezzel beléptek az irodába.

A középső szobában Flannery kapitány Gloria Garland felé fordult.

– Beszélni óhajtok önnel. Tudja, ki vagyok. A neve Gloria Garland, ugye?

A színésznő kissé neheztelve nézett rá.

– Igen. Természetesen.

– Ez az igazi neve?

– Ezt a nevet használom évek óta. Én ugyanis…

– Így hát nem ez az igazi neve?

– Nem egészen. Ezt a nevet vettem fel, amikor…

– Úgy. Felvett egy nevet. – A kapitány hangjából az érződött ki, hogy a színésznő olyan bűnt követett el, amelyért súlyos büntetés jár. – Volt erre oka?

– Minden bizonnyal volt. – A színésznő növekvő haraggal nézett rá. – Az én eredeti nevem Ida Pingle, és úgy gondoltam, hogy ez nem jól hangzik a színpadon, így hát felvettem a Gloria Garland nevet.

– Rendben van. Tehát beismeri, hogy hamis nevet visel?

– Nem törődöm vele, akárhogy nevezi is. A színpadon rengetegen vesznek fel a sajátjuknál szebb nevet. Semmit sem tettem, ami igazolhatná a gorombaságát.

– Teljesen megértem az érzéseit – szólt közbe Miss Morrow, szemrehányó tekintetet vetve a kapitányra. – Átveszem a kihallgatást.

– Bárcsak átvenné! – sóhajtotta Miss Garland melegen.

– Találkozott Sir Frederic Bruce-szal, mielőtt tegnap este Mr. Kirkhez jött? – kérdezte Miss Morrow.

– Nem. Nem találkoztam vele.

– Tehát Sir Frederic teljesen idegen volt ön előtt?

– Az volt. Miért kérdezi ezt tőlem?

– Nem volt vele magánbeszélgetése az elmúlt éjszaka?

– Nem volt.

Flannery kapitány előrelépett, és már szóra nyitotta a száját, de Miss Morrow felemelte a kezét.

– Csak egy percet kérek még, kapitány… Figyelmeztetem Miss Garland, hogy ez komoly dolog. Az igazságot kell mondania.

– Igen – felelte a színésznő, de elbizonytalanodott. – Miből gondolja, hogy…

– Hazudott! – tört rá Flannery ingerülten.

– Tegnap elszakította a nyakláncát, amikor útban volt a bungaló felé – folytatta Miss Morrow –, hol történt ez a baleset?

– A lépcsőn. A lépcsőn, amely a huszadik emeletről a tetőre vezet.

– Megtalálta az összes gyöngyöt?

– Igen… azt hiszem. Nem voltam egészen bizonyos benne, hogy hány szem volt. Talán nem is kell említenem, hogy természetesen hamis gyöngyök voltak. Nem engedhetem meg magamnak, hogy valódiakat vegyek.

Miss Morrow kinyitotta kézitáskáját, és az íróasztalra tett egy gyöngyszemet.

– Megismeri ezt, Miss Garland?

– Igen… valóban… ez az enyém. Nagyon köszönöm. Hol… hm, hol találták meg?

– Itt találtuk meg az íróasztal alatt, ebben a szobában – szólt lassan Miss Morrow.

A színésznő elpirult, és nem felelt. Egy pillanatig kínos csend telepedett a szobára.

– Miss Garland – folytatta az ügyintéző –, azt hiszem jobban tenné, ha megváltoztatná a taktikáját. Az igazságot mondja el, kérem.

A színésznő vállat vont.

– Azt hiszem, igaza van. Csak megpróbáltam kívül maradni az ügyön. Ez nem az a fajta nyilvánosság, amire szükségem van. A valóság az, hogy nincs különösebb közöm ehhez a dologhoz.

– De a valóságban itt, ebben az irodában szakította el a nyakláncát – folytatta Miss Morrow. – És azért jött ide, hogy Sir Frederickel beszéljen?

– Igen, ez igaz. A nyakláncom beleakadt az íróasztal sarkába, amikor indulni akartam.

– Kérem, ne azzal a pillanattal kezdje, amikor indulni akart, hanem az elején.

– Rendben van – bólintott Gloria Garland. – Amikor az előbb azt mondtam, hogy Sir Fredericet tegnap este láttam először, igazat beszéltem. Amikor kiléptem a felvonóból, és keresztülmentem a hallon a lépcső felé, ennek az irodának az ajtaja kinyílt, és egy férfi állt a küszöbön. Azt kérdezte: „Ugye, ön Miss Garland?”… Mire én azt feleltem neki, hogy igen, az a nevem. A férfi ekkor azt mondta, hogy ő Sir Frederic Bruce, Mr. Kirk vendége, és szeretne velem négyszemközt beszélni, még mielőtt felmennénk.

– Igen. Folytassa, kérem.

– Bevallom, kissé furcsállottam a dolgot, de a férfi olyan előkelő gentlemannek látszott, hogy éreztem, nincs mitől tartanom, és követtem őt az irodába. Leültünk. Akkor elkezdte magyarázni, hogy ki ő… Scotland Yard és a többi. Én magam, természetesen, angol vagyok, és a legnagyobb tisztelettel viseltetem mindenki iránt, aki a Scotland Yardhoz tartozik. Néhány percig beszélt, majd rátért tulajdonképpeni mondanivalójára.

– Igen – mosolygott Miss Morrow –, ez az, amire várunk.

– Valamit kérdezni akart tőlem.

– Igazán?… Mit?

– Azt akarta tudni, hogy felismernék-e egy nőt, aki sok évvel ezelőtt eltűnt. Egy nőt, aki egyszerűen kisétált az éjszakába, és soha senki sem hallott róla többé.

Nagy csend követte ezeket a szavakat. Chan óvatosan közelebb húzódott. Barry Kirk szeme érdeklődéssel függött Gloria Garland arcán, még Flannery kapitány is mohón figyelt.

– És miért gondolta Sir Frederic, hogy ön felismerhetné azt a nőt? – kérdezte Miss Morrow nyugodtan.

– Mert én voltam a legjobb barátnője. Én voltam az utolsó, aki látta őt eltűnésének éjjelén.

Miss Morrow bólintott.

– Tehát jelen volt azon a kiránduláson a Peshawar melletti hegyekben, azon a bizonyos éjszakán, tizenöt évvel ezelőtt?

A színésznő szemei tágra nyíltak.

– Peshawarban?… Az Indiában van, ugye? Soha életemben nem jártam Indiában!

Megint néhány percnyi döbbent csend. Aztán Flannery ráordított a színésznőre.

– Azt ígérte, hogy az igazat fogja mondani!

– De hiszen az igazságot mondom – védekezett a színésznő.

– Nem igaz! Az a nő, akiről Sir Frederic kérdezősködött, Eva Durand volt, aki Peshawarból tűnt el egy éjjeli kiránduláson.

Chan közbevágott.

– Bocsánatért esedezem, kapitány – szólt –, mégsem kellene olyan hevesen beleszólnia a hölgy elbeszélésébe. – Felvett az íróasztalról néhány újságkivágást. – Lenne olyan szíves – fordult Miss Garlandhoz –, hogy megmondaná annak a helynek a nevét, ahol a barátnője eltűnt?

– Nizza.

– Nizza?… Hol a pokolban van az? – kérdezte Flannery.

– Nizza világhírű fürdőhely a francia Riviérán – válaszolta Miss Garland édesen. – Attól félek, kapitány, hogy a kötelességei túlságosan sokat tartják idehaza.

– Nizza – ismételte Chan lassan –, akkor eltűnt barátnőjének a neve talán Marie Lantelme volt?

– Igen, az volt a neve.

Chan kiválasztott egyet az újságkivágások közül, és Miss Morrow kezébe adta.

– Lenne olyan kegyes, hogy hangosan olvasná? – kérdezte. – Fölöttébb érdekes, mondhatom.

Mint előző nap a St. Francis ebédlőjében, Miss Morrow ismét felolvasta Sir Frederic újságcikkeinek egyikét.

Marie Lantelme eltűnése

Tizenegy éve, egy holdfényes júniusi éjszakán az angol vezetés alatt álló színtársulat a Dollárhercegnőt játszotta Nizza parti sétányon fekvő színházában. A nézőtér zsúfolásig megtelt, minden jegyet eladtak. A színház tömve volt szabadságolt katonákkal. Az igazgató azonban kétségbe volt esve. Előadás előtt, az utolsó pillanatban értesítés jött, hogy a főszereplő komolyan megbetegedett. Az igazgató, kínos helyzetében, aggódva küldött az egyik segédszínésznőért, hogy ugorjon be a primadonna szerepébe. Kevéssé ismert, de nagyon csinos lány volt ez a segédszínésznő, a neve: Marie Lantelme. Végre eljött a rég várt alkalom, hogy megmutassa: mit tud? Amikor kilépett a ragyogó színpadra, egyszerre mintha kicserélték volna. Olyan alakítást nyújtott, hogy senki sem fogja elfelejteni, aki akkor a nézőtéren ült. A lelkes hallgatóság állva tapsolta a kis segédszínésznőt, amikor a függöny legördült.

Előadás után az igazgató diadalmámorban rohant Marie Lantelme öltözőjébe. Ő fedezte fel ezt a csillagot, és az ő társulatához tartozott. Fel fogja léptetni Londonban, New Yorkban. A színésznő szó nélkül hallgatta az igazgató áradozását. Azután felvette egyszerű kis ruháját, és kilépett a színészbejárón a tengerpartra. Hírnév és gazdagság várt rá, csak érte kellett nyúlnia. De hogy érte akart-e nyúlni vagy sem – azt soha senki sem fogja megtudni. Minden, amit tudunk róla, csak annyi, hogy miután elhagyta a színházat, eltűnt. – Vajon hová lett? Mi történt vele?… Tizenegy év múlt el azóta, és attól a naptól mindmáig soha senki sem hallott többé Marie Lantelme-ről.

Miss Morrow befejezte az olvasást. Flannery kapitány elhűlten állt, és úgy látszott, csak Chan őrizte meg szokott víg kedélyét és nyugalmát.

– Marie Lantelme a barátnője volt? – fordult Miss Garlandhoz.

– Az volt – felelte a színésznő –, és Sir Frederic valahogyan megtudta. Én is annál a színtársulatnál léptem fel akkoriban. Az újságcikk ugyan túloz egy kicsit. Azt hiszem, az újságíróknak túlozniuk is kell, ha azt akarják, hogy a cikkeik érdekesek legyenek. Elég jó előadás volt… én legalább úgy mondanám, bár nem kétséges, hogy Marie Lantelme jól játszott. Kaphatott volna más szerepeket, sokkal jobbakat, mint amilyeneket addig játszott. De sajnos, faképnél hagyta a színházat, és soha többé nem hallottunk róla.

– Ön még az előadás után is látta, ugye? – kérdezte Chan.

– Igen. Hazafelé menet láttam őt a Promenade des Anglias-n állni. Egy férfival beszélgetett a tengerparton. Én továbbmentem, nem is törődtem vele, akkor. Később persze…

– És Sir Frederic erről a lányról kérdezősködött? – kérdezte Miss Morrow.

– Igen, róla. Megmutatta az újságcikket, és kérdezte, hogy ugyanahhoz a színtársulathoz tartozom-e. Azt feleltem neki, hogy igen. Akkor azt akarta tudni, hogy fölismerném-e Marie Lantelme-et, ha most újra találkoznék vele? Azt feleltem, hogy egészen bizonyos vagyok abban, hogy felismerném. „Nagyon jó – szólt ekkor – lehet, hogy erre a szívességre fel fogom kérni, mielőtt még a mai vendégségnek vége lesz. Kérem, ne menjen el úgy, hogy ne beszélnénk egymással”. Megígértem, de… azután!… szegény, akkor már soha többé nem beszélt senkivel.

Pillanatnyi csend után Miss Morrow szólalt meg:

– Azt hiszem, ez minden – szólt –, hacsak Flannery kapitány…

Ránézett a kapitányra, akinek nagy, vörös arcán a legteljesebb zavar és meglepetés tükröződött.

– Én? Nem!… Azt hiszem, nem… Már semmit sem akarok kérdezni – dadogott.

– Nagyon köszönöm. Miss Garland – folytatta Miss Morrow. – Itt marad a városban?

– Igen. Az Alcazarban ígértek szerepet.

– Úgy hát megkérem, ne hagyja el a várost, amíg engem nem értesít. Most elmehet. Kedves, hogy eljött.

Miss Garland az íróasztal felé mutatott.

– Visszakaphatnám a gyöngyöt?

– Ó, hogyne!

– Köszönet. Ha egy színésznő sokáig van szerződés híján, még a hamis ékszerei is értéket képviselnek… Érti ugye?

Miss Morrow kiengedte őt, aztán visszatért a hallgatag kis társasághoz a középső szobába.

– Nos? – kérdezte.

– Igazán hihetetlen! – kiáltott fel Barry Kirk. – Még egy elveszett nő! Istenen. Eva Durand és Marie Lantelme, csak nem lehetnek mind a ketten itt. San Francisco nem az Elveszett Nők Kikötője! Mit szól ehhez, Mr. Chan?

Chan vállat vont

– Egyre bonyolódik az ügy – vallotta be. – Elismerem, hogy nagy zavarban vagyok.

– Majd végére járok a dolognak! – kiáltott fel Flannery. – Bízzák csak rám!

Chan összehúzta a szemét.

– Az én fajtámnak van egy régi mondása, kapitány – jegyezte meg szelíden. – „Ha zavaros vizet értelmetlenül felkavarsz, csak még zavarosabb lesz. De ha békén hagyod, magától letisztul.”

Flannery dühösen nézett rá, aztán szó nélkül kirohant a szobából, becsapva maga mögött az ajtót.

WILLIE JÓ CSELEKEDETE

Charlie Chan elgondolkozva vette fel az íróasztalról Sir Frederic újságkivágásait, és óriási bőrtárcát húzva elő a zsebéből, belerejtette őket. Barry Kirk egyre az ajtót nézte, amelyen át Flannery kapitány olyan modortalanul távozott.

– Attól félek – szólt –, hogy e rendőrtiszt sorsa nem valami szerencsés. A drága, öreg kapitány egy kicsit…, hogy is mondjam csak…, ingerültnek látszott. Ó igen, ingerült, ez a megfelelő szó.

Miss Morrow mosolygott.

– Borzasztóan zavarban van, s ilyenkor mindig haragszik.

– Remélem, magára nincs ilyen hatással ez a… zavar?

– Ha lenne, akkor olyan haragos lennék, hogy maga még ebben a percben örökre kiparancsolna engem az életéből.

– De kissé mégis csak zavarban van?

– Csodálkozik ezen? Volt már valaha ilyen eset? – kesergett Miss Morrow, és fölvette kabátját. – Ez a Marie Lantelme-ügy…

– Alázatosan indítványozom – tanácsolta Chan –, ne gondolkozzék sokat Marie Lantelme-ről. Ő csak… ahogy mondani szokták, csak mellékvágány. Mindig arra a tényre gondoljon, hogy Sir Frederic holtan feküdt ezen a padlón, és a bársonypapucs hiányzott a lábáról. Ha ennél sokkal messzebb megyünk, elvesztünk. Gondoljon Eva Durandra, gondoljon Hilary Galtra, de leginkább és mindig csak Sir Fredericre gondoljon, és a múlt éjszakára. Ez az egyedüli út, amelyen haladhatunk, amelyen valamire juthatunk.

A lány sóhajtott.

– Fogunk-e egyáltalában valamire jutni? Kétlem.

– Csak bátorság – tanácsolta Chan. – Nagyon bölcs ember mondta: „A sötét felhők elmennek, a kék ég megmarad.” – Mélyen meghajolt, és eltűnt a lépcsőn, amely a bungalóba vezet.

Barry Kirk felsegítette a lány kabátját a vállára.

– Köszönöm – mosolygott a lány –, és a lunchöt is. Isten vele.

Amikor Kirk felment a bungalóba, Charlie hívta őt abból a szobából, amelyben Sir Frederic lakott. A poggyász rendesen össze volt rakva a sarokban, és Chan ott töprengett fölötte.

– Átkutatta már Sir Frederic holmiját? – kérdezte.

Kirk a fej ét rázta.

– Nem. Ez nem is az én dolgom. Flannery még az éjjel átnézte a holmit, és nyilván semmit sem talált. Azt mondta nekem, hogy adjam át az egészet az angol konzulnak.

– Flannery túl nagy sietséggel utazik – ellenkezett Chan. – Talán önnél vannak a kulcsok? Ellenállhatatlan vágyat érzek, hogy átkutassam a holmit.

Kirk átadta a kulcsokat, és magára hagyta. Chan hosszú ideig matatott. Végre megjelent a nappali szobában nagy csomó könyvvel a karján.

– Talált valamit? – kérdezte Kirk.

– Egyáltalán semmit – felelte Chan –, ezzel a néhány súlyos kivétellel. Méltóztassék közelebb jönni, és megnézni.

Kirk felkelt, és közömbösen lapozott bele a könyvekbe. De közönye csakhamar eltűnt, és izgatottan kiáltott fel.

– Nagy ég!…

– Ugyanezt mondtam én is – mosolygott Chan. Felolvasta a kötetek címét: Kínán át és vissza; Vándorlások Perzsiában; Egy év a Góbi sivatagban; Tibet, a világ teteje; Életem és kutatásaim története. Chan összehúzott szemmel nézett Kirkre. – Mindegyik Beetham ezredes műve. Nincs más könyv Sir Frederic poggyászában. Nem találja ezt furcsának? Ezt a nagy érdeklődést… egyetlen író iránt?

– Nagyon! – helyeselt Kirk. – Tűnődöm…

– Én nem szűntem meg töprengeni már kezdettől fogva… Amikor a múlt éjjel a magányos kutató szemébe néztem, azt kérdeztem magamtól: mifajta ember lehet ez?… Amint Sir Frederic a padlón feküdt, gondolatom visszaszállt a titokzatos archoz. Olyan hideg, olyan nyugodt, de ki tudja, milyen tüzek égnek alatta? Kiválasztok egy óriási kötetet, az Életemet. Érzem, hogy hivatva vagyok egy kissé belemélyedni Sir Frederic szerény könyvtárába… Ezzel kezdem, ez majd madártávlatból megmutatja nekem ennek a kalandos pályafutásnak a történetét.

– Jó gondolat – bólintott Kirk.

Mielőtt még Chan belemerülhetett volna az olvasásba, megszólalt a csengő, és Paradise Mrs. Dawson Kirket vezette be. Olyan vígan, negédesen jött be, mint egy fiatal lány.

– Hello, Barry!… Mr. Chan, fel voltam készülve rá, hogy itt találom. Mégsem utazott el, ugye?

Chan sóhajtott.

– Nagyon örülök neki. Szükség lesz most itt magára. Borzasztó dolog! És, gondold csak meg, Barry: a te házadban történt! A Kirkek nincsenek hozzászokva a botrányhoz. Egész éjjel nem hunytam le a szememet.

– Nagyon sajnálom, nagymama – szólt Barry.

– Ó, nem szorulok rá túlságosan – legyintett az öreg dáma. – Az utóbbi időben egyáltalában úgyis alig aludtam. Úgy látszik, az alvást már évekkel ezelőtt elintéztem…. Nos, mi történt? Haladtak valamit?

– Nem sokat – ismerte be Kirk.

– Hogy is lehetne másképp? – méltatlankodott Mrs. Kirk. – Az az ostoba rendőrkapitány! Untatott. Nincs benne semmi finomság.

– Mellesleg – szólt Kirk – örülök, hogy egyedül jöttél, nagymama. Mióta van nálad az a nő… Mrs. Tupper Brock?

– Körülbelül egy éve. Mi köze van neki ehhez?

– Mit tudsz róla, nagymama?

– Ne légy bolond, Barry! Mindent tudok. Nincs vele semmi baj.

– Úgy érted, hogy a múltja nyitott könyv előtted?

– Dehogy. Sohasem kérdeztem a múltját. Nem volt rá szükségem. Jó emberismerő vagyok. Egy pillantás… már elég nekem.

Kirk nevetett.

– Micsoda erélyes hölgy!… De a valóságban semmit sem tudsz róla, ugye?

– De tudok. Angol… Devonshire-ben született.

– Devonshire-ben?

– Igen. A férje pap volt. Ezt már láthattad volna a kiéhezett ábrázatáról is. Már meghalt.

– Ez az egész, amit róla tudsz?

– Rossz helyen kereskedsz, Barry, de hát mindig ilyen voltál. Szeleburdi. Kedves fiú vagy, ám sohasem voltál feltűnően okos. De nem azért jöttem ide, hogy Helen Tupper Brockról beszéljek veled. Éppen az előbb jutott eszembe, hogy tegnap este nem mondtam el mindent, amit tudtam. Rögtön azután, hogy az előadás megkezdődött, kimentem a konyhába…

– Szétnézni… természetesen!

– Száraz volt a torkom. Nem láttam vizet a nappali szobában. Az átjáróban megláttam Sir Fredericet és Mrs. Enderbyt. Úgy tűnt, hogy nagyon komolyan beszélgettek.

– Mit mondtak? – kérdezte Barry mohón.

– Nem szoktam hallgatózni. Különben is, amikor megláttak, hirtelen elhallgattak. Amikor néhány perccel később visszajöttem, már nem voltak ott.

– Lehetséges, hogy ez fontos értesülés – mondta Kirk –, de az is lehet, hogy nem az. Furcsa, Sir Frederic azt mondta nekem, hogy sohasem találkozott Mrs. Enderbyvel, amikor felkért arra, hogy hívjam meg a házaspárt is a vacsorára. Majd átadom ezt a felvilágosítást Miss Morrownak.

– Mi dolga van ezzel Miss Morrownak? – csattant fel az öreg hölgy.

– A kerületi ügyész őt bízta meg a vizsgálattal.

– Micsoda?… Csak nem akarod azt mondani, hogy ilyen fontos ügyet adtak ennek a fiatal…

– Nyugodj meg, Miss Morrow nagyon intelligens fiatal nő – mondta Barry komolyan.

– Ezzel a külsővel?

– Néha történnek csodák – nevetett Kirk.

Az öreg hölgy élesen nézett unokájára.

– Akkor hát vigyázz magadra, fiam!

– Miről beszélsz, nagymama?

– A Kirk család férfitagjainak mindig gyengéi voltak az okos nők, talán az ellentét miatt, úgy vélem, így csöppentem én is a Kirk családba.

– A szerénység nem erős oldalad, ugye, nagymama?

– Nem. Ezt az egyet még az új generáció sem foghatja rám. Hát csak menj, és mondd el Miss Morrownak, amit Eileen Enderbyről mondtam. De azt hiszem, a vizsgálóbizottság legfontosabb tagja már hallotta is. Mr. Chanról beszélek. – Fölkelt. – Ma reggel megírtam Sally Jordannek, hogy találkoztam magával – folytatta a detektívhez fordulva. – Azt írtam, hogy úgy hiszem, a szárazföld egyelőre még nem nélkülözheti magát.

Chan vállat vont.

– A szárazföld gyönyörködik abban, hogyan vánszorog szünidei sétáján a szegény, fáradt levélhordó – felelte. – Nem akarok senkit sem megsérteni, de nagyon vágyom már Hawaiiba.

– Oldja meg ezt az esetet hamarosan, aztán fusson, mielőtt még a következő utoléri. Most mennem kell. Találkozóm van a klubban.

Kirk kibocsátotta nagyanyját az ajtón, azután visszatért a nappaliba. A korán érkező téli szürkület már leszállt, meggyújtotta hát a lámpákat.

– Ez a fordulat megint belekavarja a dologba a kis Eileent. Tegnap este határozottan ideges volt szegény, már azelőtt, hogy meglátta a tűzlétrán azt az embert. Ha ugyan valóban látta. Majd elmondom Miss Morrow-nak.

Chan felnézett a könyvből, és érdektelenül bólintott.

– Meg kell tenni.

– Nem nagyon törődik vele, ugye, Mr. Chan ? – mosolygott Kirk.

– Ez a Beetham ezredes… micsoda ember! – mondta erre Chan.

– Sajnálom, de ma este a Kozmopolita Klubban kell vacsoráznom egyik barátommal. Már néhány nappal ezelőtt beszéltem meg vele.

– Fájdalmasan érintene – szólt Chan –, ha a terveiben akármiképpen is akadályoznám. Mondja, kérem, a mi Beetham ezredesünk.. ., látta őt a Kozmopolita Klubban?

– Igen, valaki adott neki vendégkártyát. Néha találkozom vele ott. Majd magát is elviszem valamelyik nap.

– A megtiszteltetés óriási – felelte Chan komolyan.

– Paradise majd gondoskodik a vacsorájáról – szólt Kirk.

– Erre gondolnia sem szabad – rázta a fejét Chan. – A személyzet megérdemli szabadságát a ma éjjeli munka után. Már eddig is túl sokszor ettem vendégszerető asztalánál. Én is máshol fogok vacsorázni… Van néhány olyan ügy, amibe szeretnék vizsgálódva betekinteni.

– Ahogy akarja – bólintott Kirk, és a hálószobájába ment.

Hat óra harminckor, miután Kirk elment, Chan is az utcára lépett. Megvacsorázott egy olcsó kis helyen, és utána a kínai negyed felé ballagott, látszólag céltalanul.

Majd befordult a Washington útra, átment a sötét Wawerley téren, fölmászott a homályosan világított lépcsőkön, és bekopogott egy ismerős ajtón.

A meglepetés nincs benne a kínaiak szótárában, és Chan Kee Lim egykedvű arccal bocsátotta be Charliet. Bár csak ma reggel búcsúztak el egymástól, unokafivére rezzenetlenül fogadta a detektív látogatását.

– Megint itt vagyok – szólt Charlie Chan anyanyelvén. – Azt gondoltam, hogy itt hagyom a szárazföldet, de a sors másként akarta.

– Lépj be – invitálta az unokafivér. – Itt, az én szegény házamban sohasem hűl ki a szíveslátás. Kegyeskedjél leülni erre a förtelmesen csúnya székre.

– Végtelenül kedves vagy – felelte Charlie. – Ismét alávaló hivatásomnak vagyok az áldozata. Ha kegyeskedel annyira leereszkedni, némi értesülésre volna szükségem.

Kee Lim szeme összehúzódott. Csöndesen simogatta hosszú, vékony, szürke szakállát. Nem helyeselte a detektívhivatást, és Charlie nagyon jól tudta ezt.

– Összeköttetésben állsz a fehér ördögök rendőrségével? – kérdezte hidegen.

Chan vállat vont.

– Sajnos igen. De nem kérek tőled semmit, amivel valakinek a bizalmával visszaélnél. Csak ártatlan kérdés az egész… Talán hallottál valamit egy idegenről, egy utazóról, aki rokonainak vendége volt a Jackson úton? A neve Li Gung.

Kee Lim bólintott.

– Nem találkoztam vele, de hallottam róla beszélni a Tong-házban. Olyasvalaki, aki sokat utazott idegen országokban. Egy ideig az unokabátyjánál lakott. Henry Linél, a kosárkereskedőnél, aki amerikai módon él a nagy bérházban, a Jackson úton. Azt hiszem, Keleti Lakásoknak nevezik. Nem voltam ott, de azt hallom, hogy van benne fürdőszoba és még más furcsa dolog is, amire a fehér ördögök büszkén mondják, hogy ez az ő civilizációjuk.

– Ismered Henry Lit? – kérdezte Charlie.

Kee Lim szemei szinte szúrtak.

– Nincs szerencsém – felelte.

Charlie megértette. Unokatestvére semmiképpen sem akar részt venni az ő munkájában. Fölkelt hát az ébenfa székről.

– Végtelenül kedves vagy – mondta. – Ez volt minden kívánságom. Hív a kötelesség, mennem kell.

Kee Lim is felkelt.

– Látogatásod rövidsége szükségessé teszi, hogy ismét eljöjj. Itt mindig örömmel fogadunk.

– Túlságosan jól tudom – bólintott Charlie. – Elfoglalt ember vagyok, de még találkozunk. Búcsúzom.

– Remélem, biztonsággal jársz – jegyezte meg, de úgy látszott, többet is forgat fejében ennél a szokványos búcsúkívánságnál.

Chan elindult a Jackson út felé. Félúton megtalálta a Keleti Lakások rikító homlokzatát. Itt laktak a kínai kolónia tehetősebb tagjai, fogadott hazájuk szokásai szerint.

Belépett az előcsarnokba, és tanulmányozta a levélszekrényeket. Felfedezte, hogy Henry Li a második emeleten lakik. Rá sem nézett a csengőre, rögtön megpróbálta a bejárati ajtót. Nem volt bezárva. Bement. Felment a harmadik emeletre, s vigyázott, ne üssön zajt, amikor elhalad Henry Li lakása előtt. Egy pillanatra megállt a lépcső tetején, aztán megindult lefelé. Körülbelül félúton lehetett a második és harmadik emelet között, amikor egyszerre csak, mintha elvesztette volna az egyensúlyát, szörnyű zajjal gurult, csúszott tovább a második emeletig. Henry Li lakásának ajtaja kinyílt, és egy alacsony, kövér kínai nézett ki rajta.

– Baleset történt? – kérdezte.

– Jaj! – kiabált Chan feltápászkodva. – A rossz szellemek üldöznek. Megcsúsztam a lépcsőn. – Megpróbált járni, de kínosan bicegett. – Félek, hogy megrándítottam a bokámat. Ha egy pillanatra leülhetnék.

A kis ember kitárta lakása ajtaját.

– Ereszkedj le az én megvetésre méltó házamhoz – mondta. – Parancsolj belépni. A székek csúnyák és kényelmetlenek, de azért pihenj meg rajtuk.

Chan szüntelen hálálkodás közepette belépett a meglepően elegáns nappali szobába. Selyemfüggönyök és néhány szép faragású teakfa bútor mellett ott álltak a legrikítóbb plüssbútorok, amelyeket valamelyik áruházban szerezhettek be. Egy kisfiú – vagy tizenhárom éves lehetett – ült a rádió előtt, amely tánczenét sugárzott.

– Parancsolj itt megpihenni – hívta Henry Li, az egyik óriási zöld plüss-székre mutatva. – Remélem, a fájdalom nem nagyon kínzó.

– Már kezd csökkenni – nyögött Chan. – Végtelenül jó vagy hozzám.

A fiúcska lezárta a rádiót, és Chan elé állt, élénk érdeklődéssel fényes szemében.

– Sajnálatos dolog történt – magyarázta az apja. – Ez az úriember megrándította a bokáját a mi utálatos lépcsőnkön.

– Nagyon sajnálom – jelentette ki a fiúcska, s a szeme még fényesebben ragyogott. – Minden cserkészfiú tud kötést csinálni, azonnal hozom az elsősegély-felszerelésemet.

– Nem, nem! – ellenkezett Chan sietve. – Ne fáradj, kérlek. A sérülésem nem komoly.

– Egyáltalán nem lenne fáradság – biztosította a fiúcska, de némi rábeszéléssel mégis sikerült Channak végleg visszautasítania a fölkínált segítséget.

– Még egy kicsit ülök itt, megpihenek – szólt Chan Henry Lihez. – Remélem, nem zavarok. Egy régi barátomat kerestem, a neve Li Gung.

Henry Li kis szeme hirtelen egy középkorú kínai arcképére tévedt, amely ezüstkeretben állt a kandalló párkányán.

– Talán barátja vagy Li Gungnak? – kérdezte.

Channak elég volt az előbbi pillantás.

– Az vagyok. Ott látom képét a kandallón. Hát igaz, hogy itt lakik? Ilyen szerencsésen végződött volna mégis mai utam?

– Itt lakott – felelte Li –, de ma reggel útnak indult.

– Elment? – Chan csalódott arcot vágott. – Akkor sajnos elkéstem. Lennél olyan kedves, és megmondanád, hová távozott?

Henry Li titokzatosan mosolygott.

– A saját ügyeit intézi, amihez nekem semmi közöm.

– Természetesen. De nagy kár. Egy barátom, aki amerikai gentleman, és hosszú, kockázatos útra indul, kívánta volna a szolgálatába fogadni. Jelentős jutalom ellenében.

Li a fejét rázta.

– A dolog nem érdekelte volna Li Gungot. Mással volt elfoglalva.

– Ó, igen. Még mindig Beetham ezredes szolgálatában áll?

– Kétségtelenül.

– Hanem ebben a másik ügyben nagyon nagy összegről van szó. Meglehet persze, hogy ő nagyon ragaszkodik Beetham ezredeshez. Ragaszkodását sokévi szolgálat erősítette meg. Próbálom kiszámítani, de nem tudom. Mióta is áll a tiszteletreméltó Li Gung Beetham ezredes szolgálatában?

– Elég régen ahhoz, hogy a ragaszkodása megerősödjön, ahogy magad is mondtad – felelte Li.

– Talán tizenöt éve? – érdeklődött Chan tovább.

– Lehetséges.

– Vagy talán még régebben?

– Azt már nem tudom.

Chan bólintott.

– „Ha tudod, hogy mikor kell tudnod, akkor tudod… és ha tudod, hogy mikor kell nem tudnod, akkor nem tudod, ez az igazi tudás”, ahogyan a mester mondta.

Megmozdította a lábát, és arcára kiült a fájdalom.

– Beetham ezredes nagy ember, kiváló férfiú – mondta. – Li Gung szerencsés. Beetham ezredessel láthatta Tibetet, Perzsiát, még tán Indiát is. Talán mesélt is az utazásairól?

A házigazda ferde szemében makacs kifejezés látszott.

– Nem sokat szokott beszélni az unokabátyám – jegyezte meg.

– Ez a tulajdonsága kétségtelenül növeli értékét az olyan ember szemében, mint Beetham ezredes – beszélt tovább Chan. – Nagyon sajnálom, hogy elment. Bár valószínűleg nem sikerült volna a küldetésem, tekintve, hogy annyira ragaszkodik mostani gazdájához, mégis meg szerettem volna próbálni. Megígértem a barátomnak.

A külső ajtó kinyílt, és a buzgó cserkészfiúcska berontott a szobába.

– Orvost hoztam! – kiáltott fel diadalmasan a kis Willie Li.

Chan dühösen nézett a túlbuzgó gyermekre.

– Baleset történt? – kérdezte az orvos vidáman. – Melyikükkel történt a baj?

Henry Li Chan felé intett.

– Ennek az úriembernek a bokája – szólt.

A fehér ember azonnal Chanhoz lépett.

– Mindjárt megvizsgálom.

– Semmi – ellenkezett Chan –, igazán semmiség.

Kinyújtotta a lábát, és az orvos szempillantás alatt lehúzta róla a cipőt, harisnyát. Gyorsan átvizsgálta ujjaival, minden irányba forgatta és mozgatta a lábát. Néhány pillanatig gondolatokba merülve nézte, aztán felállt.

– Tréfálni akarnak velem? – kérdezte undorral. – Nincs itt semmi baj.

– Azonnal mondtam, hogy csekélység az egész – mentegetőzött Chan.

Henry Lire nézett. A kosárkereskedő arcán teljes megértés villant át.

– Öt dollár, kérem – szólt az orvos szigorúan.

Chan elővette a pénztárcáját, és kiszámolta a pénzt. Megerőltetésébe került, hogy ne nézzen a kis cserkészre. A fehér ember hirtelen eltávozott. Chan fölhúzta a harisnyáját, belebújt a cipőjébe, és felkelt. A méltósága megkívánta, hogy továbbra is fenntartsa állítását, tehát nagy igyekezettel sántított.

– Ezek a fehér ördög orvosok – szólt mogorván –, csak annyit tudnak, hogy „öt dollár, kérem”…

Henry Li élesen nézett rá.

– Eszembe jut – szólt –, hogy volt itt már valaki, aki Li Gung után kérdezősködött. Angol volt, nagy, magas ember. Nagyon okosak és hidegvérűek az angolok, akárcsak a tolvajok a tűzben. Nem annak a halálát olvastam a ma reggeli lapokban?

– Erről a dologról nem tudok semmit – felelte Chan ridegen.

– Természetesen. – Henry Li elkísérte az ajtóhoz. – Ha elfogadnál egy jó tanácsot, amelyet alázatosan ajánlok fel, járj lassan. Milyen kár lenne, ha komoly baleset érne!

Chan búcsút dörmögött, és kiment. Az ajtónál elment a kis Willie Li mellett, aki szélesen vigyorgott. Az esemény váratlan befejezést nyert, mindazonáltal a kisfiú boldog volt. Cserkész volt, és megtette a napi jócselekedetét…

Chan teljesen feldúltan lépett ki az utcára. Ritkán esett meg vele, hogy egy apró csalafintasága ilyen siralmasan végződött. Li Gung után valószínűleg soha többé nem nyomozhat eredményesen. Halk káromkodással a pokolba kívánt minden cserkészt.

Hazafelé menet betért egy patikába, és lámpakormot meg teveszőr ecsetet vett. Aztán folytatta útját a Kirk-épület felé. Az éjjeliőr felvitte a bungalóba, ahova kulcsa volt. Az egész lakás sötét és csendes. Meggyújtotta a lámpákat, és körüljárt a szobákban. Sehol nem volt senki.

Chan kinyitotta a régi spanyol íróasztal fiókját, és óvatosan elővette azt az üres papírt, amely a Scotland Yard borítékjában érkezett. Megelégedéssel állapította meg, hogy a papír erősen fényezett. Hajtásai mentén erősen megnyomkodhatta valaki az ujjaival.

Az íróasztalhoz ült. Mellette állólámpa égett barátságos fénnyel. Óvatosan behintette fekete porral az ujjlenyomat legvalószínűbb helyét. Aztán gondosan leporolta a finom teveszőr ecsettel. Fáradozásának jutalma nagy, széles hüvelykujj lenyomat volt. Nagy darab férfi hüvelykujjáé. Gondolkozott… Garrick Enderby hatalmas, erős testalkatú ember volt, és Cook irodájában dolgozott… Valamilyen úton-módon meg kell szereznie Enderby ujjlenyomatát.

Körülbelül egy órával később Paradise hazaérkezett. Rövid ideig motoszkált a tálalóban, aztán bejött a nappaliba, kezében az elmaradhatatlan ezüsttálcával. Néhány levelet levett róla, és Kirk íróasztalára rakta.

– Az utolsó posta, uram – jelentette. – Azt hiszem, van benne egy önnek szóló képeslap is.

Hanyagul vitte oda a tálcát a kártyával, oldalt fogva, mintha ki akarná mutatni megvetését a képes levelezőlapok iránt. Chan meglepetve nézett fel. Telefonon kérte szállodáját, hogy a postáját ide kézbesítsék neki, s ez gyors munka volt. Chan átvette a kártyát.

Legkisebb lánya írt, s úgy tervezhette, hogy Chan még indulása előtt megkapja a lapot. Ezt írta:

„Siess haza, tiszteletreméltó atyám. Egész idő alatt nagyon hiányoztál nekünk. Reméljük nemsokára láthatunk. Szerető leányod Anna.”

Chan megfordította a kártyát. Látta rajta Waikiki látképét, a hullámokat és a távolban Diamond Head-fokát. Honvágyában mélyen felsóhajtott, és hosszú ideig mozdulatlanul ült.

Ám, amint Paradise kiment a szobából, a kis detektív fürgén talpra ugrott, és visszatért az íróasztalhoz. Mert Paradise hüvelykujjával szorította a kártyát a tálcához. Nedves, nagy hüvelykujjával, amely szerencsére csak Hawaii világoskék egén hagyta ott nyomát.

Chan gyorsan elővette a lámpakormot, az ecset meg az üres papírt az íróasztal fiókjából, és nagyítóüveg segítségével tanulmányozta a két ujjlenyomatot…

Döbbenten dőlt hátra székében. Most már tudta, nincs szüksége arra, hogy Garrick Enderby ujjlenyomatai után kutasson. Paradise ujjlenyomata volt az üres papíron, amely a Scotland Yard borítékjában érkezett.

Tehát Paradise volt, aki Sir Frederic postájába belenyúlt!…

AZ ELTŰNT NŐK KIKÖTŐJE

A csütörtök reggel fényesen virradt meg. Chan fürgén kelt ki ágyából, lépett az ablak elé, és látta, hogy a nap vidám ragyogással tükröződik a kikötő vizében. A kép megerősítette és felfrissítette. Ő maga sem fog örökké azok közt a sötét kételyek közt vándorolni, amelyek mostanában sanyargatták. Nemsokára olyan világosan fogja maga előtt látni Sir Frederic gyilkosát, amilyen világosan állnak most előtte a távolban Oakland tornyai. És azután?!… A nagy Csendes-óceán, a Makapun Pointon forgó világítótorony, Diamond Head foga, a pálmákkal szegélyezett part és végre az ő szeretett Honoluluja, a hegyek smaragdcsészéjében…

Nyugodtan, sietség nélkül készült fel az új napra, aztán kilépett hálószobájából. Barry Kirk kifogástalan öltözékben és jókedvűen már a reggelizőasztalnál ült, és a reggeli lapokat olvasta. Chan elmosolyodott arra a gondolatra, hogy milyen bombával fog ő mindjárt kedveskedni szeretett házigazdájának. Mert még nem találkozott Kirkkel előző esti felfedezése óta. Bár éjfélig várt rá, a fiatalember nem érkezett haza, s Chan végül lefeküdt.

– Jó reggelt – köszöntötte Kirk –, hogy van ma reggel a híres nyomozó?

– Jól, ahogyan előre meg lehetett volna jósolni – mosolygott Chan. – Ön tökéletesen jól van… ezt már kérdés nélkül is látom.

– Ez igaz. Tele vagyok életerővel és tettvággyal, készen egy új nap viszontagságaira.

Paradise jött be, előkelőén és méltóságteljesen, mint mindig, és narancslevet tett eléjük. Kirk felemelte poharát.

– Jó egészséget kívánok – szólt – a mi országunk borával. Kaliforniai narancslé… hiszen bizonyára olvasta már a hirdetésünket? Mindent meggyógyít, az álmatlanságtól a boldogtalan szerelemig. Hol töltötte a tegnap estét?

– Kis kirándulást tettem a kínai negyedbe.

– Li Gung nyomában járt? Milyen szerencsével?

– A legrosszabbal – szólt Chan, és elkedvetlenedett, amint a tegnapi estére gondolt. – Találkoztam egy kínai cserkészfiúval. Lázasan kereste, hogyan végezhesse el aznapi jócselekedetét, és megtette nekem a legrosszabb szolgálatot, amit valaha elszenvedtem. – És Kirk nagy mulatságára elmesélte a történteket.

– Nem volt szerencséje – nevetett a fiatalember.

– Később – folytatta Chan – a szerencse megjavult.

Paradise most hozta be a zabkását, és Chan csendben figyelt. Amikor a komornyik kiment, újra megszólalt.

– Az éjszaka, itt a nappaliban, meglepő felfedezést tettem.

– Igazán? És mi volt az?

– Mennyire ismeri a komornyikját?

Kirk megdöbbent.

– Paradise-t? Istenem, csak nem gondolja?

– Voltak bizonyítványai?

– Maga György király sem hozhatott volna jobbakat. Hercegek és lordok áradozva beszéltek róla. És miért ne?… ö a legjobb komornyik a világon.

– Kár – csóválta Chan a fejét.

– Hogy érti azt, hogy kár?

– Nagy kár, hogy a világ legjobb komornyikjának az a gyengéje, hogy leveleket gőzzel nyit fel…

Hirtelen elhallgatott, mert Paradise behozta a tojást és a szalonnát. Amikor újra kiment, Kirk előrehajolt, és halkan kérdezte:

– Paradise nyitotta ki azt a Scotland Yard-béli levelet?… Honnan tudja?

Charlie röviden elmondta. Kirk arca elborult az elbeszélés alatt.

– Paradise! Az én komornyikom! Minden jót feltettem róla! De hát… mindig így szokott lenni! Mi van vele még? Mit csináljak? Elcsapjam?

– Nem, dehogy! – Egyelőre hallgassunk. Nem szabad észrevennie, hogy tudunk a gyengéjéről. Csak figyeljük meg, és várjunk.

– Rendben van – egyezett bele Kirk. – Ragaszkodni fogok hozzá, amíg csak maga elő nem veszi a bilincseket. Pedig milyen kár lenne bilincsbe verni ilyen ügyes kezeket!

– Tán mégsem fog megtörténni – szólt Chan.

– Remélem, hogy nem – felelte Kirk melegen.

Reggeli után Chan felhívta a Globe szerkesztőségét, és ott megkapta Bill Rankin telefonszámát. Fölébresztette az újságírót jól megérdemelt álmából, és megkérte, hogy azonnal jöjjön el a bungalóba.

Egy órával később Rankin fürgén és szolgálatkészen megjelent. Szélesen vigyorgott, amikor kezet fogott Channal.

– Mégsem sikerült elmennie, mi? – tréfálkozott.

– Itt maradtam segíteni Flannery kapitánynak az ő jól leplezett gyönyörűségére.

Rankin nevetett.

– Igen, beszéltem vele tegnap este. Nagy pácban van, de nem vallja be, még saját magának sem. Hát mi a tippje? Ki ölte meg Sir Fredericet?

– Ezt nehéz lesz eldönteni – felelte Chan. – Vissza kell menni a múltba, régi dolgokat kell itt-ott kiásni. Éppen most is nehezen megoldható kérdés előtt állok. Ezt segíthetne megoldani. Ezért bátorkodtam zavarni.

– Boldog vagyok, hogy felhívott. Mit tehetek?

– Egyelőre maradjon csak minden titokban. Semmi nyilvánosság. Érti?

– Rendben van… Egyelőre! De ha eljön a pillanat…

Chan mosolygott.

– Igen. Ön lesz a kiválasztott. Úgy lesz. Most pedig egy kis rejtett kutatás. Emlékszik még Eva Durand történetére?

– El tudnám-e felejteni valaha? Nem emlékszem, mikor tett rám valami ilyen nagy hatást. Peshawar…, a sötét hegyek…, a bújócska…, a szőke fiatalasszony, aki sohasem tért vissza a kirándulásról!…

– Igaza van. Tizenöt évvel ezelőtt, mondta Sir Frederic. De sem Sir Frederictől, sem az újságkivágásból nem tudtam meg… hogy valószínűleg az 1913. évnek melyik hónap melyik napján tűnt el Eva Durand… Meg tudná szerezni ezt az adatot?

Rankin bólintott.

– Az ilyen történetnek be kellett akkor járnia a világ összes újságját. Meg fogom keresni. Át fogom nézni a mi lajstromainkat az 1913. évről, és meglátom, mit találok.

– Ez nagyon jó lesz – bólintott Chan. – De figyeljen, mert még valamire kérem. Tegyük fel, hogy talál valami feljegyzést, nézze meg van-e abban említve Beetham ezredes neve?

– Micsoda? Beetham? Ő is belekeveredett?

– Ismeri?

– Természetesen!… Fölkerestem a Globe megbízásából. Furcsa, titokzatos alak. Ha ő is benne van, akkor a történet még jobb, mint képzeltem.

– Lehet, hogy nincs köze hozzá – óvta Chan. – Kíváncsi vagyok. Ez az egész. Végignézi a lajstromokat?

– Igen. Nemsokára hallani fog rólam.

Az újságíró elsietett, s Chan magára maradt érdekes könyvével. Hosszú ideig követte Beetham ezredest elhagyatott helyekre, egyszer forró homoksivatagba, másszor kopár hómezőkre. Emberek, tevék és öszvérek hulltak el az úton, de Beetham tovább haladt. Semmi sem tarthatta vissza, semmi sem állíthatta meg.

A lunch alatt csengett a telefon, Kirk vette föl.

– Hello!… Ó, Miss Morrow? Természetesen. Jó. Ott lesz. Én is… Bocsánat?… Egyáltalán nem fáraszt. Mr. Chan idegen San Franciscóban, és nem akarom, hogy eltévedjen… Igen… Igen, én is jövök, úgy hát törődjék bele, törődjék bele, tisztelt… ügyésznő!

Visszatért az asztalhoz.

– Két órára meg vagyunk híva Miss Morrow irodájába, hogy találkozzunk Enderbyékkel. Magát legalábbis meghívták, én pedig mindenképpen elmegyek.

Pontosan két órakor Chan és Kirk belépett Miss Morrow irodájába. Poros, rosszul világított szoba volt, magasra halmozva álltak benne a törvénykönyvek.

Kirk körülnézett.

– Istenem, hát itt tölti a napjait? – Az ablakhoz lépett. Flannery jött be.

– Hát megint itt vagyunk – szólt. – Most Mrs. Enderby van soron, ugye? Több nő van ebben az ügyben, mint a Női Választók Ligájában.

– És ön, kapitány, még mindig meg van lepve – tréfált Chan.

– Hogyne! – vallotta be Flannery. – És maga hogy van, Mr. Chan? Még nem hallottam magától valami fényes következtetést.

– Most már bármelyik percben – mosolygott Chan – vakító világossággal fogom elszédíteni magát.

– Csak ne siessen – tanácsolta Flannery. – Előttünk az egész év. Hiszen csak Sir Frederic Bruce-t gyilkolták meg, a Scotland Yard vezetőjét. Senki sem törődik vele, kivéve az egész brit birodalmat.

– Halad az ügyben? – kérdezősködött Chan.

– Hogy haladhattam volna!? – mérgelődött Flannery. – Ha értelmes módon kezdek hozzá, mindig meg kell álmom, és valamelyik nőt kell keresnem.

Az ajtó kinyílt, s az írnok bevezette Garrick Enderbyt és feleségét. Eileen Enderby izgatottnak látszott. Miss Morrow felkelt.

– Jó napot. Üljenek le, kérem. Köszönöm, hogy eljöttek.

– Természetes, hogy eljöttünk – felelte Eileen Enderby. – Bár nem tudom elképzelni, mit akarhat tőlünk.

– Meg kell várnunk, amíg Miss Morrow megmondja, hogy mit akar, Eileen – szólt vontatottan a férje.

– Ó, természetesen.

Mrs. Enderby kék szemét végigjártatta a társaságon, végül Flannery kapitányon pihentette meg.

– Néhány dolgot akarunk megkérdezni, Mrs. Enderby – kezdte Miss Morrow. – Mondja, kérem, találkozott-e Sir Frederic Bruce-szal Mr. Kirk vacsoráját megelőzően?

– Sohasem hallottam róla – felelt az asszony határozottan.

– Értem… Mégis, alig hogy Beetham ezredes megkezdte az előadását, Sir Frederic kihívta önt az átjáróba. Kettesben akart önnel beszélni.

Eileen Enderby a férjére nézett, aki bólintott.

– Igen, azt tette – vallotta be. – Soha életemben nem lepődtem meg ennyire!

– És miről kívánt beszélni Sir Frederic?

– Furcsa dolog volt. Egy lányt említett…. egy lányt, akit valaha jól ismertem.

– Mi volt azzal a lánnyal?

– Egészen titokzatos ügy volt. Az a lány, akiről Sir Frederic beszélt, egy éjjel eltűnt. Egyszerűen eltűnt a sötétben, s azóta nem hallott róla senki.

Percnyi csend támadt.

– Peshawarból tűnt el, Indiában? – kérdezte Miss Morrow.

– Indiában?… Nem, dehogy? – csodálkozott Eileen Enderby.

– Ó, igen, tudom. Akkor hát Marie Lantelme-ről beszélt, aki Nizzában tűnt el?

– Nizzában?… Marie Lantelme?… Nem tudom miről beszél – hökkent meg Mrs. Enderby, és meglepetésében összeráncolta csinos homlokát.

Chan most szólt közbe első ízben.

– Hány éve van most annak – kérdezte –, hogy a barátnőjét utoljára látták?

– Ez most…, hadd gondolkozzam csak kissé. – Hét… igen hét éve lehet.

– Talán New Yorkból tűnt el?

– New Yorkból, igen.

– A neve Jenny Jerome?

– Igen. Jenny Jerome.

Chan kivette a tárcáját, kikeresett belőle egy kivágott újságcikket, és átadta Miss Morrownak.

– Most még egyszer, és remélem, utoljára arra kérem, olvassa fel, mi van ezen a papíron, amit Sir Frederic holmija közt találtunk.

Miss Morrow tágra nyílt szemekkel vette át a papírt. Flannery kapitány arca skarlátvörösre váltott. Az ügyésznő olvasta:

Mi történt Jennie Jerome-mal?

Jennie Jerome manöken volt, a híres Du Four cég alkalmazottja New Yorkban, az Ötödik Avenue-n. Elragadó jelenség volt, akinek bájos egyéniségét és szépségét nem fogják elfelejteni még hétszer hét év múlva sem. Bár még csak rövid idő óta volt a Du Four cégnél, a cég előkelő vevői mégis őt kedvelték legjobban valamennyi próbakisasszony között. Egy híres New York-i rajzoló egyszer meglátta arcképét az újságban, mire azonnal felkereste, és nagy összeget ajánlott fel, ha modellt áll neki.

Jennie Jerome örömmel elfogadta a kedvező ajánlatot, és meghívta barátnőit egy kis vacsorára a lakásába, hogy megünnepeljék az eseményt. Amikor barátnői megérkeztek, a lakás ajtaja tárva-nyitva állt. Bementek. Az asztal megterítve, a gyertyák meggyújtva, a vacsorához minden előkészítve, de a háziasszony nem volt sehol!

A ház előcsarnokában szolgálatot teljesítő telefonkezelő azt jelentette, hogy néhány perccel ezelőtt látta őt leszaladni a lépcsőn. Ő volt az utolsó, aki látta Jennie Jerome-ot. Madame Du Four és a rajzoló, akiket elbájolt a lány szépsége, minden lehetőt elkövettek, hogy a nyomára akadjanak. De minden igyekezetük kárba veszett. Jennie Jerome eltűnt, mintha a föld nyelte volna el!

– Elszökött?… De hiszen sohasem emlegették valamely férfi nevét az övével összefüggésben.

– Megölték? Talán… Csak egy valami volt bizonyos, az, hogy Jennie Jerome nyomtalanul eltűnt. És a dolog ennyiben maradt – most már hét éve…

– Már megint egy eltűnt – kiáltott fel Flannery, amikor Miss Morrow befejezte az olvasást. – Istenem, mivel állunk itt szemben?

– Rejtéllyel – szólt Chan nyugodtan, és a bőrtárcájába tette az újságcikket. – Rejtély ez, kapitány!

– Magam is azt hiszem – morgott Flannery.

– Ismerte Jennie Jerome-ot? – kérdezte Miss Morrow Eileen Enderbytől.

Mrs. Enderby bólintott.

– Igen, ismertem. Ugyanannál a cégnél, Du Fournál dolgoztam én is, mint próbakisasszony. Ott dolgoztam, amikor találkoztam Mr. Enderbyvel, aki akkor a Cook New York-i irodájában volt. Jól ismertem Jennie-t. Ez a történet azonban, amit most felolvasott, némileg szépíti a dolgokat. Jennie Jerome szép lány volt ugyan, de nem volt hódító szépség, akiért túlságosan lelkesedtek volna. Úgy emlékszem, hogy egy rajzoló tényleg felkérte, álljon neki modellt. De majdnem mind kaptunk ilyen ajánlatokat.

– Tekintsünk el most a szépségétől – mosolygott Miss Morrow. – Az a fontos, hogy valóban eltűnt?

– Ó igen. Én is azok közt voltam, akiket akkor este meghívott. A történetnek ez a része teljesen fedi a valóságot. Egyszerűen kisétált az éjszakába, és vége… Eltűnt!

– És róla kérdezősködött Sir Frederic?

– Igen. Valahogy megtudta, hogy a barátnője voltam, de hogy honnan tudta, azt el sem képzelhetem. Mindenesetre azt kérdezte tőlem, hogy felismerném-e Jennie Jerome-ot, ha újra találkoznék vele? Azt feleltem, hogy valószínűleg felismerném. Aztán még megkérdezte, hogy láttam-e Jennie-t aznap este a Kirk-épületben?

– És mit felelt neki?

– Azt feleltem, hogy nem láttam. Erre unszolt, hogy gondolkozzam csak egy kicsit. De én kijelentettem, hogy erre semmi szükség. Mert bizonyos voltam benne, hogy nem láttam Jennie-t.

Miss Morrow felkelt.

– Köszönettel tartozunk önnek, Mrs. Enderby. Azt hiszem, ez volt minden. Flannery kapitány?

– Igen, ez volt minden – bólintott Flannery.

– Ha van még valami, amit megmondhatok… – Mrs. Enderby látható megkönnyebbüléssel kelt fel.

A férje megszólalt.

– Gyerünk, Eileen – szólt ridegen.

Kimentek. Az ottmaradtak tanácstalanul néztek egymásra.

– Szépen vagyunk! Még egy eltűnt nő – kiáltott fel Flannery kapitány. – Eva Durand, Marie Lantelme és Jennie Jerome! Hárman vannak…, s ha elhiszik, amit mondtak róluk, mind a három nő itt volt a Kirk-épületben tegnapelőtt éjjel! Nem tudom, hogy hangzik a dolog a maguk fülének, de én egészen elkeserítőnek találom.

– Furcsa – szólt Barry Kirk –, hogy az én házam az eltűnt nők kikötője…, holott eddig azt hittem, hogy csak közönséges üzletházat vezetek!

– Hamis az egész, ezt én mondom! – harsogta Flannery nagy hangon. – Valaki bolondnak tart bennünket. Ez az utolsó történet már eggyel több, mint amennyit el lehet hinni! – Megállt, és Charlie Chanra bámult. – Nos, Mr. Chan, mi jár az eszében?

– A rejtély egyik oldalán legalábbis kezd már derengeni a világosság. Ért engem, természetesen?

– Nem értem – – hökkent meg Flannery. – Miről beszél tulajdonképpen?

– Nem ért. Igazán kár. Majd kellő időben felvilágosítom.

– Rendben van! – horkant föl Flannery. – Átengedem magának az összes eltűnt nőt. Magának és Miss Morrownak. Én hallani sem akarok már róluk. Megbolondulok, ha még folytatódik a dolog. Én majd a tényéknél maradok. Tegnapelőtt éjjel Sir Frederic Bruce-t meggyilkolták a Kirk-épület huszadik emeletén. Valaki kilopózott a társaságból, vagy valaki kívülről jött be, és megölte. Mellette feküdt egy könyv.

– Nyomok látszottak a mentőlétrán…, ezt nem mondtam eddig…, és a gyilkos elvitt egy pár bársonypapucsot az áldozat lábáról. Ez a helyzet. Ez az én munkám, és az égre esküszöm, hogy ki is fogom deríteni! S ha valaki még egyszer eltűnt nőkkel jön nekem…

Elhallgatott, mert a külső ajtó hirtelen kinyílt, és Eileen Enderby jött be rajta. Férje közvetlenül a sarkában volt, bősz és rideg arccal. Az asszony nagyon izgatott volt.

– Visszajöttünk – szólt –, a férjem azt hiszi… és engem is meggyőzött…

– Fontosnak tartom – kezdte Garrick Enderby –, hogy a feleségem elmondja az egész történetet. Kihagyott egy nagyon fontos részletet.

– Borzasztó helyzetben vagyok – védekezett az asszony. – Remélem, helyesen cselekszem… Garry, biztosan tudja?

– Biztosan tudom – szakította félbe a férj –, hogy komoly dologban, amilyen ez is, a tiszta igazság az egyedüli helyes út.

– De annyira kért, hogy ne mondjam el! – emlékeztette Eileen Enderby a férjét. – Úgy könyörgött… nem akarom bajba keverni!

– Maga nem ígért semmit, Eileen – szólt Mr. Enderby. – Ha az a nő nem követett el semmi rosszat…

– Azért jött vissza, ugye, hogy elmondja nekünk, hogy látta Jennie Jerome-ot? – kérdezte Miss Morrow.

Mrs. Enderby bólintott, és látható vonakodással kezdett beszélni.

– Igen. Láttam őt… De akkor még nem láttam, amikor Sir Frederickel beszéltem. Neki az igazat mondtam. Előbb nem láttam… azaz, hogy láttam, de nem ismertem meg. Az ember…

– De később megismerte?

– Igen… Amikor hazamentünk. Amikor lefelé mentünk a felvonón. Akkor jól megnéztem, és rögtön eszembe jutott. A felvonót kezelő lány a Kirk-épületben… Jennie Jerome!

A LONDONI LEVÉL

Flannery kapitány fölkelt, és körülnyargalt a szobában. Egyszerű ember volt, s az arckifejezése most azt mutatta, hogy hivatásának nehézségei már kezdenek terhére lenni. Megállt Eileen Enderby előtt.

– Úgy? Tehát a Kirk-épületbelí lifteslány Jennie Jerome? Akkor ön néhány perccel ezelőtt hazudott, amikor azt mondta Miss Morrownak, hogy nem látta Jennie Jerome-ot.

– Ezzel nem vádolhatja a feleségemet – tiltakozott Enderby –, hiszen a saját akaratából jött vissza, hogy elmondja az igazat!

– De miért nem mondta el mindjárt?

– Senki sem szereti, ha ilyesfajta ügybe keveredik. Ez csak természetes?

– Jól van, jól! – morgott Flannery, és most Mrs. Enderbyhez fordult. – Azt állítja, hogy hazafelé mentükben ismerte fel a lányt a felvonóban. És tudtára adta neki, hogy felismerte?

– Hogyne! Meglepetésemben felkiáltottam: „Jennie, Jennie Jerome, mit csinálsz itt?”…

– Hát ő mit mondott?

– Ő csak csendesen mosolygott, és azt mondta: „Hello, Eileen, azon gondolkoztam, hogy fel fogsz-e ismerni?”…

– Aztán mi történt?

– Természetesen ezerfélét akartam tőle kérdezni. Hogy miért szökött meg akkoriban? Hogy hol volt azóta? Hogy megy a sora most?… De ő csak nem akart felelni. Mosolyogva rázta a fejét, és azt mondta, hogy valamikor talán majd elmond mindent. Aztán megkérdezte, hogy megtennék-e egy szívességet. – Azt mondta, hogy ő nem követett el semmi rosszat, de ha kiderülne, hogyan hagyta el New Yorkot hét év előtt, még meggyanúsíthatnák.

– A férje azt állítja, hogy ön nem ígért semmit – mondta Flannery. – Nem ígérte meg, hogy hallgatni fog?

– Nem, semmit sem ígértem. Rendes körülmények közt, természetesen, azonnal megígértem volna. De Sir Frederic meggyilkolására gondoltam, és úgy találtam, hogy tán nem volna helyes, így hát egyszerűen azt mondtam neki, hogy majd meggondolom.

– Találkozott vele azóta?

– Nem találkoztam. Az egész dolog olyan különös volt! Azt sem tudtam, mit tegyek.

– Egyelőre legjobb lenne, ha távol tartaná magát tőle – tanácsolta Flannery.

– Úgyis ezt tenném. Úgy érzem, mintha elárultam volna őt – s Eileen Enderby szemrehányón nézett a férjére.

– Nem tartozott neki semmivel, Eileen – szólt Enderby –, a hazugság pedig veszedelmes dolog az ilyen ügyekben.

– Szerencsés asszony ön, Mrs. Enderby – szólt a kapitány –, hogy ilyen férje van. Csak hallgasson mindig őrá, s akkor rendben lesz a szénája. Azt hiszem, most mindent elmondott. Akkor elmehetnek. De erről hallgasson!

Chan kitárta az ajtót Mrs. Enderby előtt.

– Megengedne nekem egy tiszteletteljes kérdést? – szólt. – A szép ruha, amelyen a rozsdafoltok voltak, ugye nem ment tönkre menthetetlenül?

– Ó, egyáltalán nem – felelt Eileen. Megállt, mintha erezné, hogy a dolog magyarázatra szorul.

– Amikor azt az embert a mentőlétrán megláttam, annyira izgatott lettem, hogy a kert korlátjának támaszkodtam. Csepegett a ködtől, és foltos lett a ruhám… Gondatlanság volt, ugye?

– Az izgalom pillanataiban könnyen történik meggondolatlanság – válaszolt Chan. Mélyen meghajolt, és betette az ajtót Enderbyék után.

– Most már – szólt Flannery kapitány – azt hiszem, végre jutottunk valahová. Azt mindenesetre tudjuk már, hogy Sir Frederic azon az éjjelen, amikor megölték, egy Jennie Jerome nevű lányt keresett, s hogy ez a Jennie Jerome éppen az ő ajtaja előtt kezelte a felvonót. Nagy kedvem lenne azonnal lecsukatni ezt a lányt.

– De hiszen semmi bizonyítéka sincs ellene – intette Miss Morrow –, és ezt nagyon jól tudja ön is, kapitány!

– Igaz, bizonyítékom, az nincs. Hanem az újságok már egyre hangosabban letartóztatást követelnek. Ez különben rendes szokásuk. Odadobhatnám nekik Jennie Jerome-ot… Aztán, ha semmi sem bizonyulna rá, szép csöndesen megint elengedném.

– Ilyen mesterkedések nem méltók magához, kapitány – szólt Miss Morrow. – Remélem, ha már elfogunk valakit, annak az elfogatásnak kézzelfogható alapja lesz. Az én nézetemen van, Mr. Chan?

– Kétségtelenül! – felelt Chan. Felnézett a kapitány mogorva arcába. – Én javasolni szeretnék valamit.

– Tessék – egyezett bele Miss Morrow.

De Chan, úgy látszik, hirtelen megváltoztatta a szándékát. Egyelőre megtartotta magának indítványát.

– A türelem – kezdett köntörfalazni – mindig a legjobb haditerv volt az ilyen esetekben. Mint ennek a fényes erénynek bajnoka, számos diadalt arattam kemény harcokban. Az amerikaiak gyakran túl hirtelen ugranak bele valamibe.

– De ezek az újságírók – panaszkodott a kapitány.

– Nem kívánok belekontárkodni a dologba – mosolygott Chan.

– De szeretnék rámutatni az én szokásomra, hasonló esetekben. Ha az újságok dühöngenek, veszek egy csinos kis vattapamacsot, beletömöm a fülembe.

– Kitűnő – nevetett Miss Morrow, majd Barry Kirkhez fordult.

– Mellesleg tud valamit arról a lifteslányról? Úgy emlékszem, Grace Lane-nak nevezte magát a múlt éjszaka.

Kirk a fejét rázta.

– Semmi mást sem tudok róla. csak azt, hogy ő a legcsinosabb lány, akit a Kirk-épületben valaha is alkalmaztunk. Ezt természetesen észrevettem.

– Mindjárt gondoltam, hogy észrevette – bólintott Miss Morrow.

– A szépséget mindenütt észreveszem. A felvonóban, a villamoson… sőt még az ügyészi irodában is. Egyszer vagy kétszer megpróbáltam szóba elegyedni ezzel a lánnyal, de nem sokra mentem vele. Ha kívánja, újra megpróbálom.

– Talán, ha lecsukatnám azt a lányt… – kezdte Flannery, ragaszkodva az ötletéhez.

– Nem, ezt nem tehetjük – vágott közbe Miss Morrow –, de figyeltethetjük. És mert ez a lány olyasvalaki, akinek határozott hajlama van az eltűnésre, javaslom, hogy azonnal intézkedjék.

Flannery bólintott.

– Majd ráállítok néhány embert. Lehet, hogy ilyen módon mégis juthatunk valamire. Csak lenne egy biztos nyom, amibe belekapaszkodhatnék…

Chan közbeszólt.

– Köszönet, hogy távolban kalandozó gondolataimat visszaszólítja. Eddig akármi történt is, az ügy homályos volt elmémben. De itt van valami, ami kiválóan alkalmas arra, hogy megragadja. – Kivett a zsebéből egy borítékot, abból nagy gonddal előhúzott egy papírt meg egy képeslapot. – Ön, kapitány, kétségtelenül jobban ért az ujjlenyomatokhoz, mint én, szegény buta kínai. Megmondhatná nekem: vajon tökéletesen egyezik-e a két ujjlenyomat?

Flannery gondosan vizsgálta az ujjlenyomatokat.

– Én tökéletesen egyformának látom őket – mondta. – De megvizsgáltathatnám a szakértőkkel is. De… mondja csak: mit jelent ez?

– Tiszta papír – magyarázta Chan – megérkezik Scotland Yard borítékjában. Miss Morrow biztosan elmesélte.

– Ó igen, említette. Valaki belenyúlt Sir Frederic postájába. És ez az ujjlenyomat a képeslapon?

– Azt Paradise hüvelykujja helyezte el ide… Mr. Kirk komornyikjának a hüvelykujja – magyarázta Chan.

Flannery felugrott.

– Paradise, az állam postájához nyúlt! Ez elég nekem. Egy óra múlva már rács mögött csücsülhet!

Chan tiltakozva emelte fel a kezét.

– Ó nem. A legalázatosabban bocsánatot kérek. Megint túl hirtelen cselekszik. Egyelőre várni és figyelni kell…

– Ez nem az én módszerem. Le fogom csukatni. Majd kényszeríteni fogom, hogy beszéljen!

– És én – sóhajtott Kirk – el fogom veszíteni a komornyikomat, írjak neki bizonyítványt… vagy a börtönben tán nem törődnek az ilyesmivel?

– Kapitány, várjon – kérte Chan. – Nincs semmiféle bizonyíték a kezünkben, hogy valóban Paradise volt-e, aki azt a végzetes golyót Sir Fredericbe eresztette. De valamiképpen mégis benne van a dologban. Megfigyeljük tehát minden mozdulatát. Átkutatjuk a holmiját. Azt hiszem, éppen ma van a heti kimenője… Így van, Mr. Kirk?

– Igen, ma csütörtök van, a cselédség szabadnapja – mondta Kirk. – Paradise valószínűleg moziba ment. Imádja a mozit. A melodráma a kedvence.

– Szerencsés véletlen – folytatta Chan. – A szakácsnak is kimenője van. Most visszamegyünk a bungalóba, és némi aljas kémkedést végzünk Paradise magánéletében. Nem jobb ez, kapitány, mint a zsúfolt mozikat átkutatni, hogy hirtelen letartóztassunk valakit?

Flannery elgondolkozott.

– Úgy látom, igaza lehet – mondta végül.

– Tehát vissza a bungalóba – szólt Kirk, és felállt. – Ha Miss Morrow segít, teát is iszunk.

– Ebben ne számítson rám – szólt Flannery.

– Más italokat is ihatunk – tette hozzá Kirk gyorsan.

– Akkor számíthat rám! – dörzsölte a kezét Flannery kapitány. – Itt a kocsija? – Kirk bólintott. – Vigye hát magával Miss Morrowt, én pedig majd Mr. Channal maguk után megyek.

Amikor már útban voltak a Kirk-épület felé, Kirk ránézett Miss Morrowra, és elmosolyodott.

– Nos, Mr. Kirk? – kérdezte a lány.

– Csak gondolkoztam…, néha ilyet is teszek.

– Szüksége van rá? – ingerkedett a lány.

– Talán nincs. De engem jókedvre derít. Most éppen magára gondoltam.

– Ó, kérem, ne fáradjon.

– Egyáltalán nem fárasztó. Tűnődtem. Annyi titokzatos nő van ebben az ügyben. És magától… egyikünk sem kérdez semmit!

– Miért is kérdeznének?

– De miért ne kérdeznénk?… Kicsoda maga? Honnan jött?… Ha már senki sem hajlandó magára gondolni, talán majd én veszem kezembe a nyomozást.

– Igazán nagyon kedves!

– Remélem, nem fog tiltakozni. Természetesen fiatalnak és ártatlannak látszik…, de hiszen saját maga mondta, hogy a férfiakat könnyű becsapni. – Kirk kikerült egy teherkocsit, s azután szigorúan a lány felé fordult. – Pontosan mit csinált azon az éjszakán, amikor Eva Durand eltűnt Peshawarban.

– Valószínűleg a házi feladatomon dolgoztam – felelte a lány. – Mindig nagyon lelkiismeretes voltam, még az alsóbb osztályokban is.

– Fogadni mernék, hogy az volt – bólintott Kirk. – És hol végezte azt a nagy szellemi erőfeszítést? San Franciscóban?

– Nem, Baltimore-ban. Az volt az otthonom, mielőtt Nyugatra jöttem jogot tanulni.

– Igazán? És, tovább kutatva sötét múltját, nem mondaná meg: miért tanult éppen jogot?… Szerelmi csalódás vagy más ilyesféle oka volt rá?

A lány mosolygott.

– Dehogy! Édesapám bíró volt, s majd megszakadt a szíve, hogy nem lettem fiú.

– Már magam is tapasztaltam, milyen oktalanok néha a bírák! Különösen akkor, amikor az autóvezetési stílusomról faggatnak… A bíró tehát fiút kívánt volna?… Szegény! Nem tudta, milyen szerencséje van!

– Ó, idővel rájött, hogy többet érek a fiúknál. Megkért, hogy tanuljak jogot, s én szót fogadtam.

– Milyen engedelmes gyermek!

– Nem bántam meg – nevetett a lány. – Sohasem kedveltem a haszontalanságokat.

– Félek, hogy igazat mond, s ez elszomorít.

– Miért szomorítaná el?

– Mert úgy áll a dolog, hogy talán én magam is a haszontalanságok közé számítok.

– Biztosan magának is van komoly oldala!

– Nincs – rázta a fejét Kirk csüggedten. – Attól félek, hogy ezt az oldalamat csak felvázolták, de sohasem fejezték be.

Kirk a mellékutcában állította le kocsiját, aztán gyalog megkerülték a sarkot, és bementek az épületbe. Grace Lane vitte fel őket a felvonón. Kirk megújuló érdeklődéssel tanulmányozta a szép lányt. Sötétvörös haj tincsek bújtak elő a sapkája alól; az arca halvány volt, de sima és fiatal. – Kora bizonytalan – gondolta Kirk –, de a szépsége tagadhatatlan. Mi lehet múltjának a titka?… Miért hozta Sir Frederic a Kirk-épületbe azt a Jennie Jerome-ról szóló újságcikket?…

– Azonnal jövök – szólt Miss Morrow, amikor a felvonó megállt a huszadik emeleten. Kirk bólintott, és előrement a bungalóba. Az ügyésznő szinte azonnal követte.

– Csak egy-két kérdést akartam feltenni – magyarázta. – Nagyon kevéssé érdeklődtem Grace Lane iránt akkor éjjel, amikor Sir Fredericet megölték.

– Mit gondol róla most, hogy újból láttuk?…

– Határozottan úri hölgy…, ha nem bánja ezt a kissé túlzott és régi divatú szót. Most mélyen az egyénisége alatt álló munkát végez.

– Úgy gondolja? – Kirk átvette Miss Morrow kabátját.

Chan és Flannery már az ajtóban vártak. A kapitány tele volt ügybuzgalommal.

– Hello! – szólt. – Most pedig mutassa meg nekünk a komornyik szobáját, Mr. Kirk, s mi azonnal hozzálátunk a dologhoz. Hoztam magammal néhány álkulcsot is… Úgy fogunk átmenni a szobán, mint a porszívó.

Kirk a folyosóra vezette őket.

– És a szakács szobájával hogy állunk? – kérdezte Flannery. – Egy füst alatt azt is végignézhetnénk.

– A szakácsom francia ember. Nem lakik itt – magyarázta Kirk.

– Hm… Múltkor éjjel, a gyilkosság idején itt volt, ugye?

– Igen. Természetesen.

– Akkor jobb lesz, ha valamelyik napon kihallgatom.

– Nagyon keveset tud angolul – mosolygott Kirk. – Majd mulat rajta.

Kirk otthagyta a két rendőrtisztet a komornyik szobájában, és visszatért Miss Morrowhoz.

– Gondolom, hogy gyűlöli a konyhát? – kérdezte a lánytól.

– Miért gyűlölném?

– Hát… az olyan kitűnő ügyész, mint maga!

– De én szakácskönyveket is forgatok… meg lenne lepve, ha elkészíteném a legpompásabb…

– Pirítós kenyeret? – fejezte be Kirk. – Tudom! És a csokoládés süteményei híresek voltak, amikor az egyetemre járt.

– Kérem, engedje meg, hogy befejezzem. Roast-beefet akartam mondani. És a citromos tortám sem rossz.

– Ügyészkisasszony, a közelebbi ismeretség határozottan előnyére válik önnek: szinte halmozza a jó tulajdonságokat.

A lány követte Kirket a konyhába. Vizet tett fel a teához, és tálcára rakta a csészéket, kanalakat.

– Milyen rendes minden! – jegyezte meg. – Paradise tényleg maga a csoda!

– Mondja ezt el a nagymamámnak – indítványozta Kirk. – Neki szent meggyőződése, hogy a férfiembert, ha egyedül él, piszok és tékozlás veszi körül. Minden háznak szüksége van a női kézre: ez az ő véleménye.

– Abszurdum! – kiáltott fel alany.

– Dehogy! Csak a nagymamám elmaradt néhány évvel a divattól. Az ő idejében a nők háziasszonyok voltak, ma pedig moziszínésznők, ügyészek és az ég tudja még, hogy micsodák! Azért mégis kellemes kor lehetett az övé, nem?

– A férfiaknak, igen.

Kirk bevitte a tálcát a nappaliba, és letette az alacsony asztalra, a kandalló elé. Néhány hasáb fát dobott a parázsra, azután átment az ebédlőbe. Whiskyspalackkal tért vissza, meg szódásüveggel és poharakkal.

– Nem szabad elfelejtenünk, hogy Flannery kapitány nem szereti a teát – szólt.

Miss Morrow az átjáró felé intett.

– Jó lenne, ha sietnének, mert még le találnak késni a teáról – jegyezte meg.

Chan és Flannery azonban nem jelentkezett. Odakint leszállóban volt a márciusi alkonyat. Éles szél söpört végig a kis kerten, és rázta az ablakokat. Kirk behúzta a függönyöket. A kandallóban lángoltak a friss hasábok, s jóleső meleg fénnyel töltötték meg a szobát. Barry Kirk elvette a teáját, süteményt vett hozzá, és a kényelmes székbe süppedt.

Ebben a pillanatban érkezett meg Chan a kapitánnyal.

– Nos, volt szerencséjük?

– A legnagyobb! – ragyogott Flannery. Egy darab papírt tartott a kezében. – Ihatnék egy kortyot?

– Természetesen – kínálta Kirk. – Mr. Chan, mit parancsol?

– Teát kérek, ha Miss Morrow lesz olyan kegyes. Egy cukrot.

Flannery elégedetten vetette magát a székbe.

– Látom, találtak valamit? – kérdezte Kirk.

– Bizony találtunk – felelte Flannery. – Megtaláltuk a Scotland Yard levelét, amelyet Paradise elcsent a postából.

– Ez már valami! – örvendezett Kirk.

– Furfangos fickó ez a Paradise – folytatta Flannery. – Mit gondolnak, hol tartotta a levelet?… Egész kicsire összehajtogatta, és a cipője orrába dugta.

– Milyen ügyes volt ön, hogy éppen ott kereste! – dicsérte Miss Morrow.

– Hát, hm…, nem is én kerestem ott, hanem Mr. Chan. Igen. Mr. Chan valóságos vizsla.

– Az ön kitűnő vezetése mellett! – mosolygott Chan.

– Bizony mindnyájan tanulhatunk egymástól – hagyta rá a kapitány. – Kétségtelen, hogy ez a levél érkezett a Scotland Yard borítékjában.

– És mi áll a levélben? – kérdezte Kirk.

Flannery komoly arcot vágott.

– Nem sok van benne, az igaz. De lépésről lépésre…

– Apró lépésekkel haladunk előre – folytatta Chan. – Alázatosan indítványozom, olvassa fel a levelet.

– Helyes… Tehát Sir Fredericnek szól, a Cook irodába San Franciscóba – mondta Flannery, és belefogott, hogy felolvassa:

„Kedves Sir Frederic,

nagyon örültem Shanghaiból írt levelének, hogy közeledik a hosszú, fáradságos ösvény végéhez. Igazán meglepő újság, hogy a Hilary Galt-féle gyilkosság és Eva Durand eltűnése összefüggésben van egymással, az ön kutatásai szerint. Tudom, hogy mindig is ezt feltételezte, de bármennyire bámulom is a tehetségét, eddig azt hittem, hogy téved. Ezért most bocsánatot kérek. Végtelenül sajnálom, hogy nem írt többet erről az ügyről. De amit írt, az felcsigázta érdeklődésemet. Higgye el, mohón várom ennek a különös esetnek a megoldását.

Mellékesen megjegyzem, hogy Robert Duff felügyelő egy más ügyben nyomoz az Egyesült Államokban, és New Yorkban lesz abban az időben, amikor ön eléri San Franciscót. Jó ember. Ha szüksége lenne rá, csak táviratoznia kell érte New Yorkba a Waldorf Szállóba.

A legjobb kívánságaimat küldöm nyomozásának szerencsés befejezéséhez,

Martin Benfield.”

Flannery elhallgatott, és a többiekre pillantott.

– Ez az egész – mondta. – A Galt-ügy és Eva Durand ügye tehát összefüggnek. Természetesen ez nem újdonság, én már régen tudtam. Vajon miért akarta Paradise elsikkasztani ezt az értesítést? Mi az ő szerepe ebben az ügyben? Rögtön le is tartóztatnám, de félek, hogy akkor hallgatni fog, és nem jutunk tovább. Egyelőre nem is sejti, hogy tudjuk a titkát, éppen ezért vissza fogjuk dugni a levelet oda, ahol megtaláltuk, és egy kis ideig még szabadjára hagyjuk őt. Mr. Chan megígérte, hogy majd figyelni fogja. Önre is számítok, Mr. Kirk, hogy meg fogja akadályozni, ha szökni próbál.

– Ne búsuljon, kapitány, én nem óhajtom elveszíteni Paradise-t. Flannery felkelt.

– Sir Frederic postáját már nem ide hozzák, ugye? – kérdezte Miss Morrowtól.

– Természetesen nem. Intézkedtem, hogy az én irodámba küldjék. Eddig nem jött semmi érdekes, csak személyes ügyek.

– Most vissza kell tennem ezt a levelet, s aztán már szaladok is – szólt a kapitány, és kiment az átjáróba.

– Lám, hát Paradise-t még egy kis ideig megtarthatom – mondta Kirk. – Mr. Chan, hálásan köszönöm.

– Legalábbis még egy rövid időre – bólintott Chan. – Nem fogatom el a komornyikot abban a házban, amelynek vendége vagyok. Megvédem. És ugyanazt tenném a szakáccsal is.

Flannery visszajött.

– Haza kell mennem az állomásra – jelentette. – Mr. Kirk, nagyon köszönöm a… hm, a vendégszeretetét.

Miss Morrow felnézett rá.

– Sürgönyözni fog New Yorkba Duff felügyelőért? – kérdezte.

– Nem – felelt a kapitány.

– Pedig nagy segítségünkre lehetne.

– Nem! – rázta a fejét Flannery csökönyösen. – Már eddig is annyi segítségem volt ebben az ügyben, hogy alig tudtam elviselni. Idehívjam még Dufföt is, hogy itt lábatlankodjék? Nem. Előbb én magam kinyomozom, hogy ki ölte meg Sir Fredericet. Aztán nem bánom, jöhet, aki akar! Nincs igazam, Mr. Chan?

– Bölcs ember, Flannery kapitány. Az a hajó, amelynek túl sok kormányosa van, sohasem ér révbe.

A ZAVAROS VÍZ TISZTUL

Flannery elment, és Miss Morrow is kabátja után nyúlt. Kirk vonakodva segített.

– Igazán mennie kell már?

– Igen, vissza az irodába. Sok dolgom van. A kerületi ügyész minduntalan eredményt követel, s eddig nem tudtam neki másról beszámolni, mint újabb és újabb titokzatos bonyodalmakról. Vajon mondhatok-e majd valaha mást is neki?

– Azt reméltem – jegyezte meg Chan –, hogy ma hétmérföldes lépéssel fogunk előrejutni. De a sors nem úgy akarta. Most nem remélhetjük hétfő előtt.

– Hétfő? – ismételte a lány. – Hogy érti ezt, Mr. Chan?

– Szeretnék újra beszélni Miss Gloria Garlanddal. Van egy ötletem. De ma reggel, amikor Mis Garlandot felhívtam telefonon, azt hallottam, hogy elutazott Del Montéba, és csak vasárnap éjjel jön meg.

– Miss Garland?… – Mi dolga van vele?

– Talán sok, talán semmi. Ez mind az ötletem értékétől függ. Majd hétfőn meglátjuk.

– Csak hétfőn – sóhajtott Miss Morrow –, és ma még csak csütörtök van!

Chan is sóhajtott.

– Ezt én is keserű érzéssel veszem tudomásul. Ne felejtse el, hogy megesküdtem: jövő szerdán hajón leszek, indulok hazafelé. A kicsi fiam vár rám.

– Türelem – nevetett Barry Kirk –, most az orvosnak kell bevennie saját orvosságát.

– Tudom – vont vállat Chan. – Be is veszem, temérdek nagy adagokban. Legtöbbször, amikor türelemről beszélek, másokra szoktam azt ráerőltetni.

– Nem szólt semmit az ötletéről Flannery kapitánynak? – kérdezte Miss Morrow.

Chan elmosolyodott.

– Beszélhet-e tengerről a mocsári békának vagy jégről a cserebogárnak? A jó kapitány csak gúnyolódna…, ameddig be nem bizonyítom, hogy igazam van. Azért imádkozom, hogy ezt hétfőn megtehessem.

Kirk kísérte Miss Morrowt.

– Au revoir – mondta neki. – De akármit tesz is, ne veszítse el azt a citromtortareceptet!

– Nem kell mindig erre céloznia – felelte a lány –, nem fogom elfelejteni.

Amikor Kirk visszajött, Charlie élesen nézett rá.

– Végtelenül vonzó fiatal nő – jegyezte meg.

– Elragadó! – felelte Kirk.

– Milyen kár – folytatta Chan –, hogy ifjúságát gonosztevők nyomozására tékozolja. Inkább anyai gondokkal kellene törődnie.

Kirk nevetett.

– Mondja meg neki! – nógatta Chant.

*

Pénteken Bill Rankin felhívta Chant telefonon. Átnézte a Globe 1913. évi lajstromait, ami hosszú, fáradságos munka volt, de nem járt eredménnyel, nem talált semmit Eva Durandról. Nyilván nem nagyon érdekelhette a Globe szerkesztőit a távolban történt eset.

– Most még a Nyilvános Könyvtárba akarok elmenni, ott is megpróbálom – folytatta Bill. – A New York-i lapok közül valamelyik minden bizonnyal hozta az esetet. Át fogom nézni őket. Borzasztóan sok dolgom van ugyan, de sietni fogok, amennyire csak tudok.

– Köszönet a lázas tevékenységért – felelte Chan. – Ön értékes ember.

*

Eljött a szombat is. A bungalóban a szokott nyugalomban folyt az élet. Paradise éppoly méltóságteljesen járt-kelt, mint egyébként. Nem is álmodta, hogy a gyanú árnyéka lebeg a feje felett. Chan még mindig Beetham ezredes könyveivel foglalkozott. Már bevégezte az Életem címűt, és sorra vette a többit is, mintha nyomra akarna lelni bennük.

Szombat este Kirk a városban ebédelt, és Chan, miután megvacsorázott, megint a kínai negyed felé vette útját. Most nem az unokabátyját látogatta meg, hanem a Grant Avenue zsúfolt gyalogjáróján ácsorgott. Meglátva a Mandarin Színház kivilágított homlokzatát, a bejárat felé tartott. Óriási tömeg szorongott a színház bejáratánál, és Chan megállt. Elég drámát látott a mindennapi életben, s ez rendesen kielégítette, ma este azonban szeretett volna kifestett színészeket látni.

A nyüzsgő tömegben hirtelen megpillantotta Willie Lit, a kis cserkészfiút, akinek szerdai „jócselekedete” tönkretette szépen átgondolt tervét. Willie vágyakozón nézett fel arra a vitrinre, amelyben a szereplő színészek képei voltak láthatók. Chan barátságos mosollyal közeledett a kiscserkészhez.

– Ó, hát újra találkozunk – szólt hozzá anyanyelvén –, milyen szerencse, mert a múltkor este faragatlan módon odébbálltam, és meg sem köszönhettem nagy szívességedet, hogy orvost hoztál nekem.

A fiú arca felragyogott, amikor megismerte Chant.

– Szabad remélnem, hogy a sérülése jobban van? – kérdezte.

– Már teljes egészségben használom a lábamat. Mondd, elvégezted ma már a mai napi jócselekedetet?

A kiscserkész összeráncolta homlokát.

– Még nem. Olyan kevés alkalom akad.

– Igen, ez igaz. De ha méltóztatnál bejönni ide a színházba, mint a vendégem, akkor talán adódik rá alkalom. Amint tudod, minden színész a fizetésén kívül még huszonöt centet kap minden neki szóló tapsért. Gyere hát! Ha sokat tapsolsz, annyi jócselekedetet gyűjthetsz, hogy néhány napra elég lesz.

A fiú örömmel fogadta a meghívást. Chan, miután két jegyet vett, bevezette a fiút a színházba. A szörnyű lármát, amely odabent fogadta őket, nem is találták meglepőnek. A színház már ebben a korai órában is tömve volt. A színpadon a kínai színtársulat híres történelmi darabot adott elő. Chan és a fiú szerencsésen ülőhelyhez jutottak.

Tizenegy órakor Chan indítványozta, hogy menjenek most már haza, nehogy a kisfiú szülei aggódjanak.

Amikor az üres utcán a Keleti Lakások felé tartottak, Chan kérdőleg nézett a fiúra.

– Beszélj nekem a terveidről – kérte, még mindig anyanyelvén. – Mi lesz belőled? Milyen hivatásra vágysz leginkább?

– Szeretnék felfedező, kutató lenni, mint a nagybátyám, Li Gung.

– Ó igen, aki Beetham ezredes szolgálatában áll – bólintott Chan. – Mesélt neked a nagybátyád egyet-mást Beetham ezredesről?

– Sok izgalmas történetet mesélt – felelte a fiú.

– Bámulod az ezredest? Nagyon nagy jellemnek tartod?

– Miért ne? Acélember. Szigorú, de igazságos. Nála a fegyelem a legfontosabb dolog. A nagybátyám sok példát mondott nekem erről. Néha, mesélte Li Gung, a karaván fellázadt. Akkor az ezredes kirántotta a revolvert, és szembeszállt velük, bátran, egyedül. Az emberek megijedtek, és a karaván továbbhaladt.

– Talán tudták, hogy az ezredes nem fog rájuk lőni?

– Tudták, hogy megteszi. Li Gung egyik történetét sohasem fogom elfelejteni. A sivatagban történt. Az ezredes megparancsolta nekik, hogy mit tegyenek, és megmagyarázta, mit nem szabad tenniük. Egy piszkos tevehajcsár, egy aljas gondolkodású ember olyasmit tett akkor, amit az ezredes megtiltott. Egy pillanat múltán a homokban hevert, golyóval a szívében.

– Ó, igen – szólt Chan –, ezt vártam tőle. Hanem ez olyan történet, amelyet nem találtam meg az ezredes egyik könyvében sem.

A fiú otthonához értek. Chan mosolyogva búcsúzott.

– Igazi öröm volt a társaságod, remélem, még találkozunk.

– Én is remélem – felelte Willie Li melegen. – Jó éjt.

Chan lassan hazasétált a Kirk-épületbe. Beetham ezredes járt a fejében. Kemény ember, olyan ember, aki nem habozik megölni azt, aki ellenszegül akaratának.

*

Hétfőn reggel Chan vidáman és tettre készen ébredt. Felhívta Gloria Garlandot, és nagy megkönnyebbüléssel hallotta a színésznő hangját a drót másik végéről. Miss Garland megígérte, hogy tíz órára eljön a bungalóba. Chan azonnal érintkezésbe lépett Miss Morrow-val, kérte, hogy jöjjön el, és hozza magával Flannery kapitányt. – Azután Kirkhez fordult.

– Lenne oly kegyes, és küldené el Paradise-t valami sokáig tartó megbízással úgy tíz óra tájban.

– Majd horgászfelszerelésért küldöm. Soha sincs időm horgászni, de az embernek sohasem lehet elég a felszerelése.

Tizenöt perccel tíz óra előtt Chan vette a kalapját. Azt mondta, majd személyesen kíséri föl Miss Garlandot a bungalóba. Lent megállt a Kirk-épület kapujában, és várt.

Látta Miss Morrowt és Flannery kapitányt megérkezni, de csak bólintott feléjük, amint elhaladtak mellette. Azok csodálkozva mentek fel. Az ajtóban Kirk fogadta őket.

– Itt vagyunk – morgott Flannery. – Kíváncsi vagyok, mit tervez Chan. Ha a bolondját járatja velünk, ki fogom toloncoltatni Hawaiiba. Nagyon sok dolgom van ma. Nem vagyok játékos hangulatban.

– Ó, Chanban nem fogunk csalódni – biztosította Kirk. – Mellesleg, ugye azt a lifteslányt, Jennie Jerome-ot vagy Grace Lane-t vagy akármi legyen is a neve, őrizteti?

– Hogyne! Az embereim figyelik.

– Rájöttek valamire?

– Semmire a világon. A lány a Powell úton lakik, az éjszakákat otthon tölti, különben pedig csak a saját dolgaival törődik. Ennyit hallottam róla.

Lent a kapuban Chan üdvözölte Gloria Garlandot.

– Percre pontosan érkezett. Ez kitűnő erény – dicsérte.

– Itt vagyok, de fogalmam sincs róla, mit akarnak tőlem – felelte a színésznő. – A múltkor már mindent elmondtam.

– Igen, természetesen. Legyen oly kegyes, jöjjön utánam. Felmegyünk.

A felvonóhoz vezette, amelyet fekete hajú ír lány kezelt. Beléptek a bungaló nappali szobájába.

– Mindnyájan itt vagyunk. Ez helyes – szólt Charlie. – Miss Garland, legyen olyan kegyes, dűljön hátra a széken.

A színésznő, észrevehető meglepődéssel tekintetében, leült. A szeme Flanneryt kereste.

– Mit akarnak most tőlem? – kérdezte.

A kapitány széles vállát vonogatta.

– Én… én igazán nem kívántam látni, Mr. Channak támadt valami titokzatos ötlete.

Chan mosolygott.

– Igen, én vagyok a bűnös, Miss Garland. A múltkor beszélt nekünk egy fiatal lányról, Marie Lantelme-ről, aki olyan különös körülmények között tűnt el Nizzában – folytatta Chan. – Lenne oly kegyes megmondani, azóta nem találkozott-e vele?

– Nem, persze, hogy nem – felelt a nő.

– Egész bizonyosan megismerné, ha látná?

– Természetesen. Hiszen jól ismertem.

Chan összehúzta a szemét.

– És nincs semmi oka, hogy letagadja előttünk, ha felismeri?… Alázatosan emlékeztetem, hogy ez komoly dolog.

– Nem. Miért tenném! Meg fogom mondani, ha felismerem. De bizonyos vagyok benne, hogy eddig nem láttam.

– Nagyon jól van. Maradjon, kérem, amíg visszajövök.

Chan sietve ment le a lépcsőn a huszadik emeletre. Egy perc múlva már vissza is jött. És vele jött Grace Lane, a lifteslány, akit Mrs. Enderby Jennie Jerome-nak ismert fel.

Vidáman lépett a szobába, s az ajtónál megállt. A napfény tisztán megvilágította arcának finom vonásait. Gloria Garland döbbenetében félig felállt a székből.

– Marie! – kiáltott. – Marie Lantelme! Mit csinálsz itt?

Mindnyájan elámultak. Chan keskeny szemében a diadal öröme fénylett.

A lányt nem hagyta el lélekjelenléte.

– Hello, Gloria – szólt szelíden. – Tehát ismét találkoztunk.

– De hol voltál eddig, drágám? – tudakolta Miss Garland. – Hova tűntél? És miért…

A lány félbeszakította.

– Majd máskor– rázta a fejét csöndesen.

Flannery kábultan állt talpra.

– Lássuk csak – kezdte –, ezt tisztázni kell. – Vádlón lépett előre. – Ön Marie Lantelme?

– Valamikor az voltam – bólintott a lány.

– Ugyanabban a színtársulatban játszott, mint Miss Garland? Tizenegy évvel ezelőtt, Nizzában? Onnan eltűnt, ugye?

– Igen.

– Miért?

– Mert meguntam a dolgot. Nem szerettem a színpadot. Ha ott maradok, arra kényszerítettek volna, hogy tovább énekeljek. Hát inkább elszöktem.

– Igen. És hét évvel ezelőtt New Yorkban próbakisasszony volt egy varrónőnél, Jennie Jerome néven. Aztán újra eltűnt?

– Ugyanabból az okból. Nem szerettem a munkámat. Kissé tán nyugtalan természetű vagyok…

– Magam is úgy gondolom. És állandóan változtatta a nevét?

– Egészen új életet akartam kezdeni – mosolygott a lány.

Flannery dühösen nézett rá.

– Furcsa maga, lányom. Tudja, hogy ki vagyok, ugye?

– Rendőrtisztnek látszik.

– Eltalálta. Az vagyok.

– Sohasem tettem semmi rosszat. Nem félek.

– Lehet, hogy nem. De mondja csak, mit tud Sir Frederic Bruce-ról?

– Tudom, hogy híres ember volt, és a Scotland Yardhoz tartozott. Múlt kedden éjjel Mr. Kirk irodájában megölték.

– Látta őt valaha azelőtt, mielőtt idejött?

– Nem, sohasem láttam.

– Hallott róla valaha?

– Nem.

A lány nyugodt, szelíd feleletei zavarba hozták Flannery kapitányt. Elgondolkozva állt. Nem tudta, melyik végén fogja meg a dolgot.

– Múlt kedden éjjel itt kezelte a felvonót? – folytatta.

– Igen.

– Van arról fogalma, hogy Sir Frederic miért kutatott ön után? Marie Lantelme vagy Jennie Jerome után, vagy akárki is maga valóban?

A lány meglepetten ráncolta össze homlokát.

– Kutatott utánam? Milyen különös! Nem, fogalmam sem volt róla.

– Hát hadd mondjam meg, hogy… ön nagyon fontos tanú Sir Frederic meggyilkolásának ügyében. S nincs szándékomban önt elengedni.

A lány mosolygott.

– Ezt magam is gondoltam. Néhány napja nagyon ügyelnek rám.

– Hát mostantól kezdve még jobban fognak ügyelni önre. Az első gyanús mozdulatra lecsukatom. Megértette?

– Igen.

– Rendben van. Egyelőre csak folytassa a munkáját, és ha szükségem lesz önre, majd megüzenem. Most elmehet.

– Köszönöm, uram – felelt a lány, és kiment.

Flannery Miss Garlandhoz fordult.

– Már múltkor éjjel is felismerte, ugye? – kérdezte.

– Biztosítom, hogy nem. Ma ismertem fel először.

– Éppen a kellő időben – szólt közbe Chan. – Mély hálával tartozunk önnek, Miss Garland. Most eltávozhat.

– Igen, elmehet – tette hozzá Flannery. – De más felvonón menjen, és tartsa magát távol régi barátnőjétől, amíg ez az ügy nem tisztázódik.

– Meg fogom tenni – biztosította őt Miss Garland. – Félek, nem örült annak, szegény, hogy felismertem. Remélem, hogy nem kevertem bajba!

– Ez attól függ… – vonogatta a vállát Flannery. Kirk kikísérte a színésznőt.

Chan arca ragyogott.

– Az ötletem mégis nagyon jó volt – kuncogott.

– Hát hol is tartunk? – szólt Flannery. – A lifteslány Jennie Jerome, aztán pedig Marie Lantelme. Mit jelent ez?

– Csak egy valamit jelenthet – szólt szelíden Miss Morrow.

– A lifteslány Jennie Jerome és Marie Lantelme – mondta Chan. – Mit jelent ez, kérdi ön. Csak egy dolgot jelenthet; hogy ő… Eva Durand is.

– Az égre! – kiáltott fel Flannery.

– Figyelje csak meg, hogyan tisztul a zavaros víz – folytatta Chan. – Eva Durand tizenöt évvel ezelőtt megszökik Indiából egy sötét éjjelen. Négy évvel később megtaláljuk Nizzában, ott színházban lép fel. Valami történik, lehet, hogy valaki meglátta, és felismerte, erre megint elszökik. Megint elmúlik négy év, és New Yorkban találkozunk vele, ahol ruhamodelleket mutat be. Ismét történik valami, s ő megint eltűnik. Hova megy? Véletlenül San Franciscóba. Itt nem olyan jók a körülmények, és alantasabb állást kell vállalnia. Aztán idejön Sir Frederic, mindig Eva Durand után kutatva…

– Világos! – dicsérte meg Miss Morrow.

– Mint a tó este – bólintott Chan. – Sir Frederic, bár éveken át kereste ezt a nőt, még sohasem látta. Itt nem tud senkit felkutatni, aki ismerte Eva Durandot, de emlékszik rá, hogy a lány egyszer Marie Lantelme volt, egyszer pedig Jennie Jerome. Kinyomozza, hogy ebben a nagy városban két olyan ember van, aki ismerte a lányt, amikor ezeket a neveket viselte. Meghívatja őket vacsorára, és reméli, hogy mind a ketten rámutatnak arra a nőre, akit olyan sokáig keresett. Flannery fel és alá járkalt a szobában.

– Hát… én nem tudom – motyogta. – Ez szinte túl szép ahhoz, hogy igaz lehessen. De ha úgy áll a dolog, ahogy mondja, ha ez a nő valóban Eva Durand, akkor nem engedhetem meg, hogy szabadon járjon. Mégis csak le kell csukatnom. Még ma reggel. Csak bizonyosan tudhatnám…

– De én határozottan állítom – tartott ki véleménye mellett Chan.

– Állítja!… Mondja inkább, hogy csak találgat.

Csengett a telefon, Kirk vette fel.

– Önt kérik, kapitány.

Flannery átvette a kagylót.

– Ó, főnök? Igen… Igen… Mi az? Ó… csakugyan?… Jól van. Nagyon jó… Köszönöm, főnök.

Letette a kagylót, és a többiekhez fordult. Arcán széles mosoly ült.

– Most majd meglátjuk, Mr. Chan, hogy milyen jól tud találgatni – mondta. – Még két embert adok, hogy ezt a nőt őrizzék, de aztán holnapig már semmit nem akarok tenni. Igenis, uram. Holnap este tudni fogom, hogy vajon Eva Durand-e vagy sem.

– Szavai kissé homályosan hangzanak – állapította meg Chan.

– A rendőrfőnök éppen most kapott sürgönyt – magyarázta Flannery –, hogy Duff felügyelő, a Scotland Yardról holnap délután kettő harminckor megérkezik. És magával hozza az egyedüli embert a világon, aki biztosan megismeri Eva Durandot, ha meglátja. Magával hozza a nő férjét, Eric Durand őrnagyot!

KÖDÖS ESTE

Amikor Kirk és Chan magukra maradtak, a kis detektív gondolataiba merülve ült.

Kedd lesz a nagy nap, amelyre mohó vágyakozással tekintünk – jegyezte meg. – Mit hoz majd? Remélem, sokat. Mert az én időm már igen rövid a szárazföldön.

Kirk csodálkozva nézett rá.

– Csak nem akar szerdán elutazni, eredmény híján is?

Chan makacsul bólintott.

– Szótlan ígéretet tettem Barry Channak. De most szavakba foglalom. Holnap megérkezik Eva Durand férje. Az egész világon sem választhattunk volna alkalmasabb embert. Fel fogja ismerni ezt a liftesnőt mint a feleségét vagy nem fogja. Ha felismeri, talán befejeződik az ügy. Ha nem ismeri fel – Chan vállat vont –, akkor is mindent elkövettem, ami tőlem tellett. Hadd próbálkozzék ezután Flannery kapitány magában.

– Temérdek dolog történhet még szerdáig – mondta Kirk. – Mellesleg, ma akartam elvinni magát a Kozmopolitan Klubba. Szeretne ma ott ebédelni?

Chan felvidult.

– Már régi vágyam, hogy meglássam azt a híres klubot. Igazán nagyon jó hozzám, Mr. Kirk.

– Akkor rendben van – felelt a házigazda. – Még dolgom van az irodában. Jöjjön le értem fél egykor. És ha Paradise hazajön, kérem, mondja meg neki, hogy a klubban fogunk ebédelni.

Chan céltalanul járkált fel-alá a szobában, majd az ablakhoz lépett, és lenézett a csillogó városra. Szeme a Matson dokk felé tévedt, a rakpartra, s azon túl az ismerős hajó vörös kéményeire… Az a hajó holnapután útra fog kelni Honolulu felé. Vajon ő rajta lesz-e?… Megesküdött, hogy igen, de… – mélyen felsóhajtott. A csengetésre Chan beeresztette Bill Rankint, az újságírót.

– Hello! – köszöntötte Rankin. – Örülök, hogy itthon találom. Tegnap az egész napomat a Nyilvános Könyvtárban töltöttem, és fogadok, hogy több port vertem föl odabent, mint Ben Hur híres versenykocsija az antiochiai arénában!

– Szerencsével járt? – kérdezte Chan mohón.

– Igen. Végtére is megtaláltam azt a történetet a New York Sun hasábjain, bár csak rövidke hír volt benne a peshawari eseményről. Lemásoltam, itt van, tessék.

Charlie átvette a sárga papírt s rajta a rövid sürgönyt, de semmi újat nem tudott meg belőle… „Eva Durand, Eric Durand kapitány fiatal felesége, titokzatos körülmények közt eltűnt az elmúlt éjszaka, mialatt egy társas kiránduláson vett részt a Peshawar környékbeli hegyekben. Angol katonai csapatok kutatják át a vad környéket…”

– A hírnek dátuma is van: május ötödike – jegyezte meg Chan. – Akkor hát Eva Durand 1913. május harmadikán tűnt el. Mást nem talált?

– Nem közöltek többet az esetről – felelt Rankin –, és nem is említették meg Beetham ezredest, ahogy ön remélte. De mondja csak, kérem, mi köze lehetett ehhez a dologhoz Beetham ezredesnek?

– Semmi! – felelte Chan gyorsan. – Ez egyike volt az én kis tévedéseimnek. Néha még a nagy detektívek is rossz nyomon indulnak el.

– Különben pedig mi újság? – tudakolta Rankin. – Már üldöztem Flanneryt, és megpróbálkoztam Miss Morrownál is, de semmit sem sikerült megtudnom. A szerkesztőm egyre gúnyosabban beszél velem. Nem mondhatna valamit, hogy segítsen rajtam?

Chan a fejét rázta.

– Én itt nem vagyok hivatalos személy. Flannery kapitány már úgyis ugyanazzal a meleg, barátságos érzéssel néz rám, mint akármelyik Los Angeles-i zsebtolvajra. De, még ha akarnék is segíteni magán, akkor sincs egyáltalán semmi, amit elmondhatnék.

– Sajnálom, hogy ezt kell hallanom – bosszankodott Rankin.

– De ez a helyzet már nem tart sokáig – vigasztalta Chan. – Most még úgy úszunk, hogy egyik lábunk éri a földet, de kellő időben majd belevetjük magunkat a folyó közepébe. Ha még itt találnék lenni, amikor a siker elérkezik, boldogan fogom elmondani önnek a részleteket.

– Hogy érti ezt, ha még itt találna lenni? – hökkent meg Rankin. – Tulajdonképpen miről is beszél?

– Személyes ügyeim hívnak haza. Szerdán indulok, akár megoldódik a rejtély, akár nem.

– Igen. Éppen úgy, ahogy múlt szerdán – nevetett Rankin. – Engem nem csap be. A türelmes keleti nem fogja épp a legrosszabb pillanatban elveszteni a türelmét. Most sajnos rohannom kell. Ne felejtse el ígéretét a részletekre vonatkozólag!

– Kitűnő memóriám van – mosolygott Chan. – És máris sokkal tartozom. Isten vele.

Amikor az újságíró elment, Chan a kábelsürgöny másolatára bámult.

– Ezerkilencszáztizenhárom május harmadika – mondta hangosan. Meglepően gyors léptekkel az asztalhoz ment, és felvette onnan Beetham ezredes Életem című könyvét. Gyorsan átfutotta az oldalakat, amíg a keresett helyhez ért. Aztán hosszú ideig ült a karosszékben, térdén a nyitott könyvvel, és a levegőbe bámult.

Pontosan tizenkét óra harminckor belépett Kirk irodájába. A fiatalember felkelt, a titkárától átvett néhány iratot, és nagy bőrtárcába rakta.

– Lunch után ügyvédhez kell mennem – magyarázta –, de most nem szoknyás ügyvédhez, hanem férfihoz.

Elmentek a Kozmopolitan Klubba. Miután a ruhatárban leadták kabátjukat és kalapjukat, visszatértek a hatalmas épület előcsarnokába. Chan mély érdeklődéssel nézett körül. A Kozmopolitan Klub híre távoli országokba is eljutott. Találkozóhelye volt művészeknek, újságíróknak, pénzarisztokratáknak, előkelő idegeneknek – egyszóval San Francisco elitjének. Kirk népszerűségét számos baráti üdvözlés bizonyította. Bemutatta Chant néhány barátjának, s a kis kínai detektív nemsokára élénk csoport középpontja lett. Csak nehezen szabadultak, hogy a nagy ebédlő egyik sarkában asztalhoz üljenek.

A lunch már vége fele járt, amikor Chan feltekintve, közeledni látta azt az embert, aki e pillanatban a legjobban érdekelte. Beetham ezredes viharvert, kemény arca az éles nappali fényben meg komorabb volt, mint máskor. Megállt az asztaluk mellett.

– Hogy van, Kirk – kérdezte –, és Mr. Chan? Leülök egy pillanatra, ha megengedik.

– Természetesen – egyezett bele szívélyesen Kirk. – S hogy vélekedik a lunchről? Mit rendelhetek?

– Köszönöm, éppen befejeztem – felelte Beetham.

– Akkor talán cigarettát? – kínálta Kirk.

– Nagyon kedves! – Az ezredes elvett egyet, és meggyújtotta. – Nem láttam magát az óta a szörnyű vacsora óta. Ó, bocsánatot kérek, de érti hogyan gondoltam?… Milyen borzasztó dolog volt az! Egy olyan ember, mint Sir Frederic!… Van-e legalább fogalmuk arról, hogy ki a tettes?

Kirk vállat vont.

– Ha van is, nekem nem mondják meg.

– Mr. Chan, talán ön is ebben az ügyben dolgozik? – kérdezte Beetham.

Chan összehúzta a szemét.

– Az ügy a szárazföldi rendőrséghez tartozik. Én idegen vagyok, itt.

– Ó, igen, persze. Csak eszembe jutott, hogy elutazni készült, s látva, hogy mégis itt maradt, azt gondoltam…

– Ha segíteni tudok, okvetlenül megteszem – szólt Chan, és gondolataiba merült. Az olyan ember, mint Beetham ezredes, nem törődik egy Charlie Chan jövés-menésével, ha nincs rá oka.

– Hogy halad az expedíció ügye? – kérdezte Kirk.

– Lassan… nagyon lassan – ráncolta homlokát Beetham. – Jó is, hogy említi, szerettem volna beszélni magával erről, Kirk. A nagyanyja felajánlotta, hogy pénzzel segíti az utazást, de én habozok. Nagy összegről van szó.

– Mennyiről?

– A pénz egy része már megvan. De még ötvenezer dollárra van szükségem.

Kirk felvonta szemöldökét.

– Egész kis vagyon. De ha a nagyanyám meg akarja tenni… utóvégre is az ő pénze.

– Örülök, hogy így vélekedik – szólt Beetham.

– Ez természetes. Meg vagyok róla győződve, hogy sok öröme lenne benne.

– Az eredmények tudományos szempontból nagyon fontosak lesznek – folytatta Beetham. – Az ön nagyanyjának nevét pedig mindenki nagyra fogja becsülni. Majd gondoskodom arról, hogy megkapja a teljes elismerést.

– Pontosan milyen expedíció is lesz ez? – érdeklődött Kirk.

A fáradt szemek most élénkültek fel először.

– Amikor utoljára jártam a Góbi sivatagban, szerencsém volt. Egy régi város romjaira akadtam, amely valószínűleg az első század elején virágzott. Kevés időm volt, csak rövid pillantást vethettem rá. Nagyon szeretnék visszamenni, és alaposan átkutatni a romokat. Természetes, hogy a kínai zavargások akadályokat fognak elém gördíteni, de hát Kínában mindig vannak zavargások. Már elég ideje várok erre az útra, de most valahogy mégis megszervezem. Majdcsak célhoz érek. Eddig mindig elértem célomat.

– Nos, nem irigylem érte! – mosolygott Kirk. – Én mindig úgy találtam, hogy aki csak egy sivatagot is látott, az látta az összes sivatagot. De legjobb kívánságaim kísérik útján.

– Köszönöm! – Beetham felállt. – Remélem, hogy néhány nap alatt el tudom intézni a dolgot. Azt is remélem, hogy Sir Frederic gyilkosát megtalálják, még mielőtt elindulok. Nagyon jó benyomást tett rám Sir Frederic.

Chan hirtelen feltekintett.

– Nagy tisztelője volt önnek, Beetham ezredes – szólt.

– Nagy tisztelőm? Sir Frederic? Igazán? – az ezredes hangja hűvös volt és nyugodt.

– Kétségtelen tény. A holmija közt sok könyvet találtunk, amelyeket ön írt.

Beetham eldobta cigarettáját.

– Ez kedves volt tőle, rám nézve pedig nagyon hízelgő. Ha valamiképpen része lenne annak az embernek az üldözésében, aki megölte őt, sok szerencsét, sok sikert kívánok, Mr. Chan.

Ellépett az asztaltól, és Chan elgondolkozva nézett utána.

– Emlékeztet Tibet hómezőire – szólt Kirk. – Éppen olyan „meleg és emberi”. Kivéve, amikor a halott városról beszélt. Az mégis felmelegítette kissé.

– Sajnálja Sir Frederic elmúlását. Lehetséges vajon, hogy a síró szemek mögött nevető fogak vannak?

Átmentek a ruhatárba, ahol megkapták kalapjukat és kabátjukat. Amint keresztülvágtak az úton, Kirk Chanra nézett. – Épp most jutott eszembe a Kozmopolitan Klub évkönyve – szólt. – Nem gondolja, hogy jelenthet valamit?

Chan vállat vont.

– A képzelet nem nagyon virágzik itt a szárazföldi éghajlaton – felelte kitérően.

Kirk az ügyvédjéhez, Charlie pedig hazaindult, az eredményesnek ígérkező holnapra gondolva.

Kedden délután Miss Morrow érkezett elsőként a bungalóba, három óra harminc tájban. Szürke nap volt, esett, fújt a szél, de a lány ragyogott.

Kirk lesegítette róla az esőkabátot.

– Úgy látom, tele van életkedvvel és erővel – szólt.

– Gyalog tettem meg az egész utat – mesélte a lány. – Túlságosan izgatott voltam ahhoz, hogy nyugodtan üljek a taxiban. Gondolja csak… Néhány perc múlva talán tanúi leszünk Durand őrnagy és felesége találkozásának.

– Az őrnagy megérkezett? – kérdezte Chan.

– Ő és Duff felügyelő fél órával ezelőtt érkeztek. Vonatjuk késett egy kicsit. Flannery kapitány a pályaudvarra ment, hogy fogadja őket. Telefonált nekem, hogy nemsokára itt lesznek.

– Azt hiszem, a kis Jennie Jerome vagy Marie Lantelme a felvonóban van – vélte Kirk.

Miss Morrow bólintott.

– Igen, ott van. Láttam, amikor feljöttem. Vajon csakugyan ő Eva Durand? Nem lenne izgató, ha csakugyan ő lenne az?

– Neki kell lennie. Ez Charlie szent meggyőződése.

– Ne legyen olyan bizonyos a dologban. A múltban sokszor megesett, hogy tévedtem.

Kirk tett a tűzre, és széket húzott a lánynak a kandalló mellé.

– Üljön le – biztatta. – Egy kicsit ugyan nagy magának, de még belenőhet. Később majd teát is adok.

A lány leült, és Kirk mellé húzta a székét. Semmiségekről beszélgettek. Megérezte, hogy Chan idegesen jár fel és alá a háta mögött.

– Inkább üljön le, Charlie – tanácsolta neki –, úgy viselkedik, mintha fogorvosi várószobában lenne.

– Úgy is érzem magam – mondta Chan. – Sok minden függ a mai délutántól. Ha hamis nyomon járok, végig kell szenvednem néhány Flannery-gúnykacajt.

Már négy óra volt, s odakint esteledett, amikor csengettek. Kirk maga ment ajtót nyitni. Flanneryt bocsátotta be és egy köpcös, fiatal kis angolt. Csak két férfit. Kirk hiába nézett le mellettük a lépcsőn, a harmadik nem volt sehol.

– Hello! – szólt Flannery, amint betoppant. – Durand őrnagy még nincs itt?

– Nincs – felelt Kirk. – Csak azt ne mondja, hogy útközben elvesztette!

– Oh, dehogy – legyintett Flannery –, azonnal megmagyarázom. Miss Morrow, ez itt Duff felügyelő a Scotland Yardtól.

A lány mosolyogva lépett előre.

– Örülök – szólt.

– El vagyok ragadtatva – jegyezte meg Duff szívélyesen. Feltűnően fiatal ember volt, rózsás arccal, és inkább ültetvényesnek látszott, mint rendőrnek.

– A felügyelőt a vonatról egyenesen az irodámba vittem – magyarázta Flannery. – Át akartam vele nézni az ügyünkre vonatkozó feljegyzéseket. Az őrnagy a szállóba ment, hogy rendbe hozza magát, azonnal itt lesz. Oh, igen… Mr. Kirk… Duff felügyelő. És ez itt Charlie Chan a honolului rendőrségtől.

Chan mélyen meghajolt.

– Ez a pillanat örökké élni fog emlékezetemben – mondta.

– Ó, hm… igazán? – bólintott Duff. – A kapitány mesélt nekem önről, Mr. Chan. Ugyanabban a szakmában dolgozunk, csak néhány mérföldnyi távolságra egymástól.

– Sok mérföldnyi távolságra – felelte Chan komolyan.

– Lássuk csak – szólt Flannery –, tán jobb lenne, ha az őrnagy nem találkoznék azzal a lánnyal a felvonóban, amíg fel nem készítettük. Valakinek le kéne menni, hogy másik felvonóhoz vezesse.

– Boldogan vállalom ezt a szolgálatot – ajánlkozott Chan.

– Nem, én már látásból ismerem a lányt is, az őrnagyot is, inkább majd én megyek – mondta Flannery. – Különben is szeretnék néhány szót váltani azokkal az emberekkel, akik a lányt őrzik. Láttam az egyiket az épület előtt, amikor bejöttem. Felügyelő, itt hagyom magát, jó kezekben van.

Amikor Flannery kiment, Kirk közelebb húzott egy széket az angol detektívnek.

– Majd ha az őrnagy megérkezik, teázunk – mondta.

– Igazán kedves, Mr. Kirk – felelte Duff.

– Áttekintette az egész ügyet Flannery kapitánnyal? – kérdezte Miss Morrow.

– Igen – felelte Duff. – Megdöbbentő eset – valóban megdöbbentő. Sir Fredericet mindnyájan mélyen tiszteltük, sőt mondhatnám, szerettük is. Úgy látszik, hogy kötelessége teljesítése közben ölték meg, noha már nyugalomba vonult, és azt hittük róla, hogy túl van az ilyen veszélyeken.

– Azt reméltem, felügyelő – szólt most Miss Morrow –, hogy ön új megvilágításba helyezi ezt az ügyet.

Duff a fej ét rázta.

– Borzasztóan sajnálom. Annyian vannak idősebb emberek a mi testületünkben, akik sokkal jobb szolgálatot tehetnének. Sajnos ebben a pillanatban én vagyok az egyetlen ember a Scotland Yardtól az Egyesült Államokban.

– Ezt észrevettem – jegyezte meg a lány mosolyogva.

– Mindezek az események, amelyek kapcsolatosak Sir Frederic meggyilkolásával, régen történtek, még az én időm előtt. Mindent meg fogok tenni, ami tőlem telik, de…

– Parancsol cigarettát? – kínálta Kirk.

– Köszönöm, nem. Csak a pipámat…, ha a hölgynek nincs kifogása ellene.

– Egyáltalán nincs – nevetett Miss Morrow –, ez egészen a Sherlock Holmes-hagyomány szerint való.

Duff mosolygott.

– Félek, hogy ez az egyetlen pont, amiben hasonlítok hozzá. Még csak rövid ideje vagyok a Scotland Yardnál, alig hét éve. Természetesen hallottam Hilary Galt meggyilkolásáról, bár az sok évvel ezelőtt történt. Mint fiatal rendőrtisztnek megmutatták a bűnügyi múzeumban azt a híres bársonypapucsot, amelyet Hilary Galt lábán találtak azon a borzalmas éjszakán… Már most: Eva Durand… Felületesen ismerem eltűnésének történetét, sőt a valóságban holmi csekély összeköttetésben is voltam az üggyel. Öt évvel ezelőtt az a hír érkezett hozzánk, hogy Párizsban látták őt, és Sir Frederic engem küldött át a kontinensre, hogy vizsgáljam meg a dolgot. Csak vaklárma volt ismét, de nyomozás közben találkoztam Durand őrnaggyal, aki erre a hírre szintén odautazott. Szegény ember!… Ez is egyike volt azoknak a csalódásoknak, amelyek sorozatban érték. Remélem, ma este nem éri újabb csalódás.

– Hogy történhetett, hogy az őrnagy éppen most jött Amerikába? – kérdezősködött Miss Morrow.

– Sir Frederic sürgönyére jött ide – magyarázta Duff. – Sir Frederic a segítségét kérte, és ő, természetesen, sietett teljesíteni a kérést. Egy hete kötött ki New Yorkban. Amikor beszálltam Chicagóban a vonatba, felfedeztem, hogy az őrnagy is a vonaton van. Együtt utaztunk tovább.

– Nos, ő legalább biztosan tud segíteni nekünk – mondta Miss Morrow.

– Azt hiszem, valóban tud. Ismétlem, gondosan áttekintettem az esetet a kapitánnyal, de ez ideig nem jutott eszembe semmiféle megoldás. Egy dolog érdekel végtelenül ebben az ügyben: az a bársonypapucs… Miért vitték el? Hol van most?… Ügy látszik, hogy megint ez a legfontosabb nyom. Mit szól hozzá, Mr. Chan.

Chan vállat vont.

– A papucs egykor szintén a leglényegesebb nyom volt, és akkor sehová se vezetett.

– Tudom – mosolygott Duff. – De én nem vagyok babonás. Megint követni fogom ezt a nyomot. Mellesleg van egy pont, amelyre vonatkozólag tán némi felvilágosítással szolgálhatok. – Hirtelen Kirkhez fordult. – Van egy Paradise nevű komornyikja?

Kirk szíve megdobbant.

– Van, mégpedig igen jó komornyik – felelte.

– Engem Paradise érdekel – mondta Duff –, és úgy hallom, hogy Paradise-t pedig Sir Frederic postája érdekelte. Hol van most ez az ember?

– A konyhában lesz vagy a szobájában – felelte Kirk. – Kívánja talán látni?

– Mielőtt elmegyek, igen – felelt Duff.

Flannery jött be a hallon keresztül. Magas, szőke férfi követte, csuromvizes kabátban. Eric Durand nyugalmazott őrnagy az angol sportember típusa volt. Arca viharvert és napbarnított, mintha sokat lovagolna a szabad levegőn, kék szeme élénk. Szobában csak úgy lehetett elképzelni, amint a klubjában ül, szivarral a szájában, előtte whisky és szóda, kezében a Field egyik példánya.

– Lépjen be, őrnagy – szólt Flannery. – Bemutatta az angolt a társaságnak, és Kirk előrelépett, hogy átvegye a kabátot. Percnyi zavart csend állt be.

– Őrnagy – kezdte Flannery –, nem mondtuk meg önnek, miért hívtuk ide. Azért jött San Franciscóba, mert Sir Frederic sürgönyileg hívta?

– Igen. Azért jöttem – szólt az őrnagy csendesen.

– Tudatta-e Sir Frederic, hogy miért kívánta, hogy idejöjjön?

– Csak annyit írt, hogy azon a ponton van, hogy megtalálja a… feleségemet.

– Igen… A felesége tizenöt évvel ezelőtt tűnt el titokzatos körülmények közt Indiában?

– Úgy van.

– Hallott azóta valamit róla?

– Soha. Természetesen sok hamis hír volt. Valamennyit kivizsgáltuk, de egyik sem vezetett nyomra.

– Hallotta valaha róla, hogy Nizzában tartózkodott? Vagy talán New Yorkban?

– Nem… nem hiszem, hogy ezek a helyek a sok más között előfordultak. Bizonyosan mondhatom, hogy nem.

– Természetesen felismerné őt, ha most meglátná?

Durand hirtelen érdeklődéssel tekintett fel.

– Azt hiszem, felismerném. Csak tizennyolc éves volt, amikor… elveszett. De némely dolgot az ember sohasem felejthet el.

Miss Morrow hirtelen nagy szánalmat érzett a szegény ember iránt.

– Őrnagy – mondta lassan Flannery –, minden okunk megvan rá, hogy azt higgyük: a felesége ma este ebben az épületben tartózkodik.

Durand szinte ijedten lépett hátra, aztán szomorúan megrázta a fejét.

– Bárcsak igaza lenne! Nem is képzelheti… tizenöt évi aggódás mennyire megviseli az embert! Ennyi idő után már nem is merek remélni. Bárcsak igaz lenne! De annyi csalódáson mentem keresztül. Nem tudok már remélni.

– Kérem, várjon egy pillanatig – szólt Flannery, és kiment.

Nyomasztó csend támadt. A sarokban álló nagy óra ketyegése hirtelen úgy hangzott, mint a kalapácsütés… Durand elkezdett fel-alá járkálni.

– Nem lehetséges! – kiáltott fel Duffhöz fordulva. – Nem, nem lehet Eva! Annyi év után… San Franciscóban… Nem, nem! Nem tudom elhinni!

– Néhány másodperc múlva tudni fogjuk – szólt Duff szelíden.

A másodpercek szörnyű hosszúra nyúltak. Chan csodálkozni kezdett. Durand szótlanul folytatta sétáját a szőnyegen. Még mindig hallatszottak az óraketyegés kalapácsütései. Öt perc… tíz… Felrántották a külső ajtót, és Flannery rohant be a szobába. Az arca bíborvörös volt, szürke haja zilált.

– Eltűnt! – kiáltotta. – A felvonó a hetedik emeleten áll, az ajtaja tárva-nyitva! Eltűnt, és senki sem látta elmenni!

Durand halkan felkiáltott, és a székre rogyva, kezébe temette arcát.

RÉGI BARÁTOK ÚJRA TALÁLKOZNAK

Durand őrnagy nem az egyetlen volt, akinek Flannery híre szörnyű csalódást okozott. A szobában levő másik négy embernek arcán is keserű csalódás tükröződött.

– Eltűnt, és senki sem látta elmenni! – ismételte Chan. Szemrehányó pillantást vetett a kapitányra. – Pedig a rendőrség éber szeme vigyázott rá!

Flannery prüszkölt.

– Persze hogy vigyázott! De az a nő olyan sima, mint az angolna. Két jó emberemre bíztam, mind a ketten nagyon ügyes fickók. Majd elcsípem megint! Nem lehet…

Az ajtó nyílt, és egy közrendőr lépett be rajta. Kis, ősz hajú, öreg takarítóasszonyt hozott magával.

– Hello, Petersen… mit akar? – kérdezte Flannery.

– Hallgassa meg ezt, kapitány – szólt Petersen. – Ez az asszony a hetedik emeleten dolgozott. – Az öregasszonyhoz fordult. – Mondja el a kapitánynak, amit nekem mondott.

Az öreg takarítónő idegesen csavargatta a kötényét.

– A hétszázkilencesben voltam, uram. Azok korán mennek haza, s így egyedül dolgoztam. Egyszerre csak kinyílik az ajtó, s az a vörös hajú lifteslány rohan be. Esőkabát volt rajta meg kalap. – „Mi baja?” – mondom, de nem felel, csak rohan tovább a hátsó szobába. Megijedtem, és utánamentem. Éppen idejében érkeztem, hogy lássam, hogyan mászik ki az ablakon a mentőlétrára. Egy árva szót sem szólt, uram, csak egyszerűen eltűnt a sötétben.

– A mentőlétrán? – ismételte Flannery – mindjárt gondoltam. Utánanézett annak a létrának, Petersen?

– Igenis, uram. Olyasfajta biztonsági tűzlétra, amelynek utolsó részét a menekülő ember súlya húzza le a földig. Egész egyszerű dolog elmenekülni az ilyenen.

– Rendben van – felelte Flannery –, valaki csak látta őt, amikor az utcára ért?! Le fogunk menni, és jól körülnézünk. – Most a takarítóasszonyhoz fordult.

– Köszönöm. Elmehet.

Az asszony az előcsarnokban egy másik közrendőrrel találkozott, aki sietve a nappaliba tartott.

– Találtam egy nyomot, kapitány – szólt. – A fiú a sarki szivarosboltban azt mondja, hogy néhány perccel ezelőtt egy lány szaladt be hozzá, és telefonált. Esőkabátja alatt a Kirk-épület egyenruháját látta.

– Hallotta a fiú a telefont?

– Nem, uram. Zárt fülkéje van. Csak néhány percig beszélt a lány, aztán kisietett.

– Hát ez legalább valami – szólt Flannery. – Az embereim várjanak rám odalent, itt van a kocsim. Riadót rendelek el. Embereket állítok a kikötőbe és a vasútállomásokra. Könnyen megtaláljuk abban az egyenruhában. Még éjfél előtt lecsukatom.

– Milyen címen? – kérdezte Miss Morrow szelíden.

– Ó, hát… tán mint tanút. Igen, mint tanút fogom elfogatni. Igaz, hogy ez nagy nyilvánosságot jelentene, s erre most semmi szükségem sincs… Megvan. Lopás vádjával fogom lecsukatni. Az egyenruha az ön tulajdona, Mr. Kirk?

– Igen, de mégse szeretném – tiltakozott Kirk.

– Csak ürügy az egész. Nem fogjuk fenntartani a vádat. Valamilyen ürüggyel csak el kell csípnem. Most használhatom a telefonját?

Flannery a rendőrség központját hívta, és utasításokat adott. A szökésben levő nő után megindult a hajsza. Flannery kapitány energiával telve állt fel.

– Elő fogom keríteni! – ígérte. – Csúnyán keresztezte a terveinket. De nem fog soká tartani. Hiszen csak nem tűnhet el!

– Azt hiszem, ennek a lánynak már van némi gyakorlata az eltűnésben – emlékeztette Chan a kapitányt.

– Igen, de most belebukik – felelte Flannery. – Eddig sohasem én voltam a nyomában! – Sietve távozott a két rendőrrel.

Durand őrnagy leverten görnyedt a széken. Duff felügyelő nyugodtan szívta a pipáját.

– Nem vagyunk valami szerencsések – jegyezte meg. – De csak türelem! Ugye, Mr. Chan, a mi mesterségünkben ez a fődolog.

Charlie ragyogott.

– Végre egy detektív, aki ugyanúgy gondolkozik, mint én! – mondta a kezeit dörzsölve.

Barry Kirk fölkelt, és csengetett.

– Hogyan vélekednek egy csésze teáról? – kérdezte. Az ablakhoz lépett, és kinézett. Mélyen odalent az utcák fénysávjai homályosan pislogtak a ködön át. Süvöltőit a szél, eső verte az ablakokat.

– Megint egy borzalmas, téli éjszaka!… Valami meleget hozatok, hogy kissé felmelegedjünk. – Elhallgatott. – Micsoda éjszaka! Mintha csak megrendelte volna valaki… férfi vagy nő, aki el akar szelelni, hogy soha többé ne lássa senki!

Paradise jött be nyugodt méltósággal, és megállt a fényesen világított szobában. Sűrű, hófehér hajával tiszteletre méltó jelenség volt.

– Csengetett, uram?

– Igen – felelte Kirk. – Teázni szeretnénk, Paradise, öten vagyunk. – Hirtelen elhallgatott. A komornyik tekintete Duff felügyelőre tévedt, és arca abban a pillanatban olyan fehér lett, mint a haja. Rövid, lélegzetelállító csend állt be.

– Hello, Paradise! – szólalt meg Duff csendesen.

A komornyik motyogott valamit, és megfordult, hogy kimenjen.

– Várjon egy pillanatig! – A felügyelő hangja most acélos volt és hideg. – Ez ám a meglepetés, jóember. Mindkettőnk számára meglepetés, azt hiszem. Amikor utoljára láttam magát, akkor a vádlottak padján ült, Old Baileyben. – Paradise lehajtotta a fejét. – Talán nem árultam volna el magát, Paradise, ha tisztességesen viselkedik. De maga postát bontott fel… ugye, azt tette? Felbontott egy levelet, amely Sir Frederic Bruce-nak volt címezve.

– Igenis, uram, megtettem. – A komornyik szava egészen halk volt.

– Igen, így hallottam – folytatta Duff. Aztán Barry Kirkhez fordult. – Sajnálom, hogy kellemetlenséget szerzek önnek, Mr. Kirk. Jó komornyik Paradise?

– A legjobb, aki valaha nálam szolgált – felelte Kirk rögtön.

– Paradise mindig jó cseléd volt – folytatta Duff. – Úgy emlékszem, hogy ez az erénye világosan bizonyítást nyert a tárgyaláson. Ügyes, hűséges ember… sok bizonyítványa volt, amelyek mind ezt igazolták. De sajnos néhány évvel ezelőtt gyanúba keveredett, hogy ciánt tett egy hölgy teájába.

– Pedig az nem oda való! – jegyezte meg Kirk. – Én persze csak vaktában beszélek, hiszen nem is ismertem azt a hölgyet!

– A hölgy a felesége volt – magyarázta Duff. – Néhányan úgy találtuk, hogy Paradise némileg túllépte férji jogait. Ezért aztán a törvény elé került.

Paradise fölemelte a fejét.

– Sohasem tudtak rám bizonyítani semmit! – szólt szilárd hangon. – Fölmentettek.

– Igen, fölmentették – ismerte be Duff rendőrfelügyelő –, ez nem sokszor történik meg, Mr. Kirk, de ebben az esetben megtörtént. Paradise-t tehát, legalábbis jogilag, nem lehet bűnösnek nevezni. Úgy értem, hogy a törvény előtt. És éppen ezért hajlandó lettem volna elhallgatni az egész esetet, ha nem jut tudomásomra különös viselkedése azzal a levéllel… Most mondja meg nekem Paradise, tud-e valamit Eva Durandról?

– Sohasem hallottam ezt a nevet, uram.

– Van-e valami tudomása egy régi gyilkosságról, amely az Ely Place-en történt… Hilary Galt meggyilkolására gondolok.

– Semmit sem tudok róla, uram.

– De maga kinyitott egy levelet, amely Sir Frederic Bruce-nak volt címezve, és a levél helyére üres papírt tett a borítékba? Jó lenne, ha ezt meg tudná magyarázni, Paradise!

– Igen, uram. Meg fogom magyarázni. – A komornyik most Barry Kirkhez fordult. – Nagyon kínos ez rám nézve, Mr. Kirk. Az alatt a két év alatt, amelyet a szolgálatban töltöttem, nem tettem semmi tisztességtelen dolgot, ez előtt a levélhistória előtt. Ez az úriember azt mondta, hogy megmérgeztem a feleségemet. Szabadna talán felhívnom a figyelmét arra, hogy ő nem egészen elfogulatlan velem szemben, ő vezette ugyanis a nyomozást abban az ügyben, és keserű csalódást jelentett neki, hogy a bíróság felmentett. Ez természetes érzés…

– Ne törődjék most ezzel! – szólt rá Duff élesen.

– Mindenesetre, uram – folytatta a komornyik, Kirk felé fordulva – engem felmentettek. Mégpedig azon kitűnő oknál fogva, hogy ártatlan voltam. Jól tudtam azonban, maga az, hogy bíróság előtt álltam, nem lenne kellemes hír önre nézve, uram.

– Minden inkább, mint ez! – hagyta helyben Kirk.

– Azt gondoltam hát, legjobb lesz, ha az egész ügy a feledés homályában marad. Én boldog voltam itt, mert kitűnő helyem van, így hát megrémültem kissé, amikor tudtomra adta, hogy Sir Frederic itt fog lakni, a vendége lesz. Sohasem volt hozzá személyes szerencsém, de sajnos rövid ideig érdekeltem a nyilvánosságot, féltem, hogy Sir Frederic esetleg emlékszik rám, és felismer. Sajnos Sir Frederic azonnal rám ismert. Hosszan beszélgetett velem itt, ebben a szobában. Biztosítottam őt arról, hogy ártatlanul vádoltak meg, hogy sohasem követtem el semmi rosszat, s hogy mintaszerű életet élek. Könyörögtem neki, hogy ne árulja el a titkomat. Ő igazságos ember volt. Azt mondta, hogy tanulmányozza az ügyet, amiből arra következtettem, hogy a Scotland Yard véleményét akarja hallani a perről és a tanúvallomásokról, és csak azután tudatja velem az elhatározását. Így állt az ügy, uram, azon az estén, amikor Sir Frederic halálát lelte.

– Aha – bólintott Kirk –, kezdem érteni.

– Amit azután tettem, uram, arra az a vágy vezetett, hogy megtartsam az ön becsülését és bizalmát. A Cook-iroda küldönce a kezembe adott egy csomó levelet, és a csomó legtetején megláttam azt, amitől annyira féltem. Azt hittem, hogy a Scotland Yardtól jött meg a rettegett tudósítás. Azt gondoltam, hogy Sir Frederic sürgönyözhetett ügyemben a Scotland Yardnak, arra jött meg a válasz, ami most kétségtelenül a rendőrség kezébe fog kerülni…

– De hiszen ennyi idő alatt még nem is érkezhetett volna válasz! – szólt közbe Kirk.

– Hogy tudhattam ezt bizonyosan, uram? A repülőposta idejében? Elhatároztam, hogy megnézem a levelet, s ha nem rólam szól, majd visszateszem a borítékba.

– De nem magáról szólt, Paradise! – mondta Kirk.

– Nem rólam szólt, uram, de benne volt, hogy Duff rendőrfelügyelő New Yorkban tartózkodik. Már volt szerencsém Duff rendőrfelügyelő személyes érdeklődését élvezni a… hm…, a perem alkalmával, így hát nagyon megrémültem. A helyi rendőrség ide kérethette őt, s ennek rám nézve olyan eredménye lett volna, amilyet most túlságosan is jól látok. Rémületemben üres papírt tettem a borítékba, és megint lezártam. Nagyon ügyetlen dolog volt, uram, és ráadásul olyasvalami, amit szívből megbántam. Nem az ügyetlenségemet bántam meg, uram, hanem a csalást. Eddig mindig becsületesen végeztem itt a dolgomat, uram…

– Remélem is! – mondta Kirk.

– Talán túl sokat kívánok, ha arra kérem, hogy tekintsen el ettől a ballépésemtől, uram. Biztosíthatom, hogy a ragaszkodásom önhöz, és az a kívánságom, hogy megmaradhassak szolgálatában, bírt rá erre a meggondolatlanságra. Ha visszatérhetnénk a régi alapra, uram, a kölcsönös bizalom és megbecsülés alapjára…

Kirk nevetett.

– Nem tudom, ezt még át kell gondolnom. Most mehet, és elkészítheti a… hm… a teát. Ahogy szokta, kérem.

– Köszönöm, uram – felelte Paradise, és kiment.

– A kedves, szegény öreg – szólt Miss Morrow. – Bizonyos vagyok abban, hogy nem tette meg. A körülmények áldozata.

– Talán – engedte meg Duff. – Bár én igen súlyosaknak találtam a bizonyítékokat. Viszont abban az időben még nagyon kezdő voltam a munkámban, és így lehetséges, hogy tévedtem. Mindenesetre örülök, hogy most már ki tudom zárni Paradise-t a mi esetünkből. Ez kissé tisztázza a helyzetet.

– Kizárhatja az esetből – jegyezte meg Barry Kirk –, én pedig őszintén bevallom, hogy nekem most még fontosabb és kedvesebb, mint eddig volt.

– Nem hiszi, hogy valami köze lenne Sir Frederic meggyilkolásához? – kérdezte Miss Morrow.

– Nem hiszem, de félek, hogy az én meggyilkolásomhoz esetleg még lehet köze. Nehéz személyes probléma előtt állok. Nem szeretném Paradise-t elveszteni, de még annál is kevésbé szeretném saját magamat elveszteni. Képzelje csak: minden áldott reggel az ő kezéből venni át a narancslét. Olyan kézből, amely talán már ciánnal is babrált. Nem valami kellemes. Charlie, maga a szállóvendégem most, tehát érdekelt fél. Mit szól hozzá?

Chan vállat vont.

– Lehetséges, hogy nem szerette a feleségét – mondta.

– Nem szívesen gondolnék arra, hogy szerette – felelt Kirk. – Azért ő mégiscsak egy jó öreg ember. És némely feleség kétségtelenül próbára teszi a férje türelmét. Úgy gondolom, egyelőre nálam maradhatna. Habár valami azt súgja nekem – Kirk Miss Morrowra nézett –, hogy mostanában sűrűn fogok máshol étkezni…, ahol pompás citromtortát is kapok!

– Mr. Chan – szólt most Duff –, ön bizonyára nem volt tétlen. Mire jutott mostanáig?

– Nem sokra – szerénykedett Chan. – Nagyon ügyes voltam Paradise leleplezésében, s most láttuk, hogy ez mennyit ér. Sajnos vannak zöldellő vetések, amelyek sohasem szökkennek kalászba.

– Ez nagyon igaz – mondta Duff felügyelő. – De bizonyára voltak más irányú ötletei is. Nagyon érdekelne, ha elmondaná őket.

– Nemsokára beszélgetünk majd erről – ígérte Chan. – Egyelőre azonban nem szívesen szólok róla. Tudom, hogy ez a kérdés mélységesen fájdalmas Durand őrnagyra nézve. Bocsánatot is kell kérnem durvaságomért, ha mohón kívánnék hallani valamit arról a régmúlt éjszakáról, amikor Eva Durand elveszett.

Durand őrnagy mély álmodozásból tért magához.

– Ó, igen? Hogy is mondta? – Arról az éjjelről, amikor Eva… természetesen. Ez már olyan réges-régen történt.

– Mégis olyasmi, amit valószínűleg soha nem felejt el – mondta Chan.

Durand bánatosan mosolygott.

– Igaza lehet. Megpróbáltam elfelejteni. Ez látszott a legjobb megoldásnak. De nem sikerült.

– Ezerkilencszáztizenhárom május harmadikán történt – segített Chan.

– Igen, pontosan akkor. Hat hónapja éltünk már Peshawarban. Oda helyeztek át, alig egy hónappal angliai esküvőnk után. Peshawar valóban az Isten háta mögött fekszik, a Brit Birodalom egyik legtávolabbi végvára. Egyáltalán nem olyan hely, ahol jól érezhetné magát egy olyan fiatal nő, aki csak a civilizált angol falusi életet ismerte addig.

Gondolataiba merülve hallgatott egy ideig, aztán folytatta:

– Mi mégis nagyon boldogok voltunk. Fiatalok, Eva tizennyolc éves, én meg huszonnégy. Fiatalok és nagyon szerelmesek. A garnizon kellemetlenségei nekünk nem sokat jelentettek, csak egymásnak éltünk.

– És azon a kérdéses éjjelen? – ragaszkodott a tárgyhoz Chan.

– A garnizonban víg társadalmi élet folyt, és Evának fontos szerep jutott a társaságban, ez természetes. Azon az estén, amely iránt érdeklődik, pikniket rendeztünk a hegyek közt. Pónilovainkon akartunk kirándulni a keskeny, sáros úton egy kis hegytetőre, ahonnan látni lehet, hogyan kel fel a hold Peshawar háztetői fölött. A terv vakmerő volt. A hegyek tele voltak rablókkal. Én magam kissé aggódtam is. De a hölgyek ragaszkodtak a tervhez. Hiszen tudja, milyenek az asszonyok. És öt férfi volt a társaságban. Mind felfegyverkezve. Valóságos veszély valószínűleg nem is volt.

Megint szünetet tartott.

– Eva az ékszereit is viselte… drága gyöngysort, amit a nagybátyjától kapott. Emlékszem, hogy tiltakoztam ellene, mielőtt elindultunk. De ő kinevetett. Néha azt gondoltam… De nem, nem is szeretek rágondolni. Megölték őt a nyakláncáért, a gyűrűkért, amelyeket viselt? Ez a kérdés állt előttem. Mindenesetre becsomagoltuk a vacsoránkat, és kilovagoltunk a városból. Minden jól ment, amíg elérkezett a hazatérés órája. Akkor valaki bújócskát indítványozott.

– Emlékszik még, ki volt az? – kérdezte Chan.

– Igen. Eva volt. Tiltakoztam, de… az ember nem szereti elrontani a mulatságot, és a társaság víg hangulatban volt. Az asszonyok elszéledtek a tamariszkuszfák közt, nevetve, beszélgetve tűntek el az árnyékban. Fél órán belül mindnyájukat megtaláltuk. Mindnyájukat… egy kivételével, őt máig sem!

– Milyen borzasztó! – kiáltott fel Miss Morrow.

– Alig hiszem, hogy a helyzet szörnyűségét a maga valójában el tudná képzelni – felelte Durand. – Azok a fekete hegyek tele vannak veszedelemmel. Ó, igazán bolondság volt az a játék! Nem lett volna szabad megengedni! A rákövetkező éjszaka, a forró, hosszú napokról azután… nem kell folytatnom, ugye? – Lehajtotta a fejét.

– Öt férfi volt – szólt Chan –, önt is beleszámítva?

– Öt férfi, igen – felelte Durand – és öt elragadó nő.

– Öt férfi – ismételte Chan. – A másik négy is tiszt volt, mint ön?

– Hárman tisztek voltak, egy nem volt az.

Chan arca felderült.

– Egy nem volt az?

– Nem. A kirándulást részben az ő tiszteletére rendeztük. Tudja, ő híres ember, és mindegyikünk szívesen mutatta ki tiszteletét iránta. Akkor éppen az indiai alkirály vendége volt, a trónteremben beszélt, és érmekkel, kitüntetésekkel halmozták el. Egész India visszhangzott a dicsőségétől. Akkoriban jött vissza egyik borzalmasan veszélyes felfedezőútjáról, Tibetből…

Chan összehúzta a szemét.

– Felfedező volt?

– A legjobbak egyike. Bátor ember.

– Beetham ezredesről beszél?

– Igen. Hát tudta?

Kirk és Miss Morrow élénken figyeltek. Chan bólintott.

– Kitaláltam – szólt. Egy pillanatra elhallgatott. – Beetham ezredes most San Franciscóban tartózkodik – tette hozzá.

– Igazán? – válaszolt az őrnagy. – Különös véletlen. Szeretném viszontlátni. Nagyon szimpatikus ember.

– A kirándulást az ő tiszteletére rendezték? Így mondta? – folytatta Charlie.

– Igen. Olyan búcsúztatásféle volt. Tudniillik az ezredes másnap indult útnak. Hazafelé, de nem a megszokott úton. Dehogy. Karavánnal indult Afganisztán vadonjain át, Perzsia sivatagjain keresztül, Teheránba.

– A Khyber-hágón keresztül? – kérdezte Chan.

– Ó, igen, a Khyberen át. Veszedelmes vállalkozás. De nagy kísérettel utazott. Olyanokkal, akik már az előző felfedezőútjain is vele voltak. És az afganisztáni emír meghívta őt. Másnap korán reggel indult, és én sohasem láttam többé viszont.

– Másnap reggel – ismételte Chan –, útban hazafelé. – Pár pillanatig a ködös ablakra bámult. – Azt reméltem, hogy holnap én is hazafelé indulhatok – tűnődött aztán félhangosan. – De mindig közbejön valami, és újra meg kell szegni a szavamat, amit a kisfiamnak adtam. Milyen megbízhatatlan apának fog tartani engem. Ámde… aminek meg kell történnie, az meg fog történni!

Paradise jött be a szobába, komolyan tolva maga előtt a teáskocsit.

– A tea, uram – jelentette.

Miss Morrowt szolgálta ki, aztán Duff felügyelőhöz fordult.

– Mit parancsol a teájába, uram? – kérdezte.

A felügyelő határozottan nézett a komornyik szemébe.

– Egy cukrot – szólt – és semmi mást.

EBÉD KETTESBEN

Paradise komoly, ünnepélyes tekintettel szolgálta fel a teát, kínálta a szendvicseket és a süteményt. Aztán csendesen visszavonult. Barry Kirk ajkához vive a csészét, habozott, és kérdően nézett körül. Duff felügyelő észrevette, és elmosolyodott.

– Elárulhatom – mondta –, hogy a ciánnak jellegzetes szaga van. Erős barackvirágillat.

– Nagyon köszönöm, hogy figyelmeztetett – felelte Kirk. – Megjegyzem, amit mondott. És maga, Charlie, tegye ugyanazt. Amint barackvirágszagot érzünk, rögtön felhívunk egy munkaközvetítő irodát, és új komornyikot fogadunk.

Kirk igyekezett bevonni a társalgásba az őrnagyot is, de sehogy sem sikerült. Sőt az őrnagy nemsokára fölállt.

– Bocsássanak meg, ha most elmegyek – mondta. – A hosszú utazás némileg kifárasztott. S ráadásul még a csalódás, amely annál keservesebb, mert olyan ember szavára jöttem, mint Sir Frederic Bruce! Nem is fogok nyugodni mindaddig, amíg meg nem találom azt a nőt, aki innen ma este oly hirtelen távozott.

– Még megtalálhatják – szólt Duff.

– Remélem is, hogy megtaláljuk. Velem jön, felügyelő úr?

– Természetesen – felelte Duff, és felállt.

– Önnek és nekem nemsokára beszélgetnünk kell egymással, felügyelő – szólt Chan.

Duff megállt.

– Én mindig azon voltam, hogy a teendőimet azonnal elintézzem. Amit ma megtehetsz…, menjen csak előre, őrnagy, én majd követem.

– Helyes – felelte Durand. – Szobát foglaltam az ön számára is a St. Francis Hotelben. Remélem, meg lesz elégedve vele.

– Igazán kedves – köszönte Duff –, nemsokára látjuk egymást.

Durand Barry Kirkhez fordult.

– Ön nagyon vendégszeretően bánt egy idegennel.

– Egyáltalán nem – felelt Kirk. – Sokszor kell még eljönnie. Remélem, nem érzi majd egyedül magát nálunk. Küldök vendégkártyát néhány klubba, s ha kedve van hozzá, társaságot is hívok.

– Végtelenül kedves – felelte Durand melegen. Búcsúzott, és elment.

– Szegény! – szólt Miss Morrow.

– Nagyon kedves ember – jegyezte meg Duff, aztán gyorsan Charlie-hoz fordult. – De mindezzel cseppet sem jutunk előre, Mr. Chan. Hol is kezdjük? Flannery kapitánytól hallottam, hogy nem találtak semmiféle feljegyzést Sir Frederic Bruce holmija közt?

– Semmiféle feljegyzést sem találtunk – ismételte Chan.

– Akkor, úgy látom, lopás is történt, nem csupán gyilkosság, mert kétségtelen, hogy voltak feljegyzései. Valahol meg kell lenniük, ha meg nem semmisítette az a kéz, amely megölte Sir Fredericet. Részletes feljegyzéseknek kell lenniük mind a Hilary Galt esetről, mind Eva Durand eltűnéséről.

– Arról hallott már, hogy Sir Frederic elgondolása szerint a két eset közt homályos összefüggés van? – kérdezte Chan.

Duff bólintott.

– Igen, hallottam. Annak a levélnek a másolatát is láttam, amit az én főnököm írt Sir Fredericnek. Ebből azt vettem ki, mintha Sir Frederic is a sötétben tapogatózna, mint mi. De már sürgönyöztem a főnökömnek, hogy küldjön el minden anyagot, ami az üggyel kapcsolatos.

– Ön bámulatos gyorsasággal dolgozik – helyeselt Chan. – De van itt egy újdonság, amit Durand őrnagy mondott nekünk, és ez új fényt vet az egész esetre. Mostanáig senki sem tudott arról, hogy Beetham ezredes is részt vett a pikniken, azon a borzalmas peshawari éjszakán.

– Hol is van Beetham?… Nem azt mondta, hogy San Franciscóban tartózkodik?

– De igen. Jelen volt a végzetes vacsorán is… Különös, hallgatag, titokzatos ember.

Miss Morrow hirtelen megszólalt:

– Igaz is! – kiáltott fel. – Ha Beetham ezredes ott volt a pikniken, akkor ez azt jelenti, hogy ismeri Eva Durandot! Amikor este idejött Mr. Kirk vacsorájára, a kis Jennie Jerome-Marie Lantelme hozta fel a liften. Ha ez a lifteslány valóban Eva Durand, akkor az ezredes valószínűleg felismerte.

– Kétségtelenül – helyeselt Chan.

– Akkor nagyon egyszerű a dolgunk – folytatta Miss Morrow. – Azonnal összeköttetésbe lépek vele, és megkérdezem…

Chan felemelte a kezét.

– Alázatosan bocsánatért esedezem, hogy közbeszólok: megkérdezné az utat egy vak embertől?

– Miért?… Én…, de hát hogy érti ezt?

– Már néhány napja tudom, hogy az ezredes 1913 májusának első napjaiban Peshawar környékén tartózkodott. De ma estig nem is álmodtam, hogy azon a kiránduláson is részt vett. Csak a legvégső esetben gondolnék arra, hogy kérdezősködjem az ezredesnél.

– Csak nem arra gondol, hogy…

– Még nem tudom, hogy mit gondoljak. Az ezredes részt vett azon a pikniken… ez a tény esetleg nagyon sokat jelenthet, de lehet, hogy semmit. Az előbbire számítva: most még ne faggassuk az ezredest. Talán keresztezné a számításunkat. Volt egyszer egy ember, aki úgy akarta elaltatni a kisbabát, hogy megcsipkedte. Taktikájáról nem nyilatkoztak nagy elismeréssel.

Miss Morrow mosolygott.

– Természetesen megfogadom a tanácsát.

– Köszönöm. Mielőtt teszünk valamit, engedje meg, hogy még egy keveset búvárkodjam a múlt eseményei közt. – Chan a felügyelőhöz fordult. – Egy pillanatra eltérve az ezredestől, fölemlíteném a bársonypapucsot.

– Igen – szólt Duff. – A bársonypapucs. Egy darabka titok. Úgy látszik, a gyilkos elvitte. De miért?… Mit tehetett vele? Azt is fel lehetne tételezni, hogy sietve eldobta valahol. Angliában az ilyen esetekre egy bevált eljárásunk van. Hirdetünk, és jutalmat tűzünk ki a megtalálónak.

– Nagyszerű gondolat! – lelkesedett Chan.

– Flannery kapitánynak már eszébe jutott? – kérdezte Duff felügyelő.

Chan vállat vont.

– A kapitány úgy viselkedik, mint a hálóba került hal. Csak küszködik, és mind jobban belegabalyodik. Azt azonban beismerem, hogy ez az ötlet még nekem sem jutott eszembe.

Duff nevetett.

– Majd vacsora után benézek a kapitányhoz, és indítványozom neki, hogy próbálja meg a hirdetést. Mivel azonban nekem egészen új ez a város, és egyáltalán nem ismerem ki magam benne, terhelhetném-e azzal, Mr. Chan, hogy velem vacsorázzon? Megbeszélhetnénk a dolgokat, aztán pedig körülnézhetnénk egy kicsit, és megmutatná nekem az utat Flannery irodájába.

– Mélyen megtisztel a meghívása – válaszolt Chan. – Sokat tanulhatok még, és hol tanulhatnék jobban, mint az ön társaságában?

– Hát ez egy kissé… erős – csóválta a fejét Duff. – Hanem azért kedélyesen együtt vacsorázunk. Bármikor, ha készen áll.

– Előkeresem a kabátom és kalapom – felelte Chan.

Duff most Kirkhez és Miss Morrowhoz fordult:

– Örülök, hogy megismertem önöket! És nagy gyönyörűség lesz, Miss Morrow, együtt dolgozni önnel ezen a fontos ügyön!

Chan Duffel együtt távozott. Miss Morrow is vette kabátját.

– Várjon még egy percre – tiltakozott Kirk. – Hova siet?

– Haza.

– Persze, magányos vacsorára?

– Nem kell célozgatnia. Ma nem hívhatom meg. Tömérdek időre lesz szükségem, hogy azt a tortát elkészítsem.

– Természetesen. Nem is célozgattam. De nincs nagy kedvem itt vacsorázni az én kényelmes kis fészkemben. Azt indítványozom hát: menjünk olyan helyre, ahol fény és vidámság van és megbízható a pincér.

– De nekem igazán haza kell mennem, hogy rendbe szedjem magamat.

– Bolondság! Maga olyan, mint a… mint a virágzó őszibarackfa… Ejnye, ugyan hogy jutott ez eszembe? Mindegy. Velem tart?

– Ha mindenáron akarja!

Kirk csengetett, és Paradise azonnal megjelent.

– Ah… hm… ma a városban vacsorázom – magyarázta a fiatalember.

Paradise kétségbeesett arcot vágott.

– Igenis uram – mondta. – De bátorkodom…

– Nos, mi az?

– Remélem, uram, ez nem jelenti azt, hogy kevésbé bízik bennem, mint azelőtt?

– Bolondság! Én gyakran vacsorázom a városban. S maga tudja ezt, Paradise.

– Igenis, uram. – A komornyik lesújtva távozott.

– Ejnye – sóhajtott Kirk –, most meg érzékenykedik. Már látom, ha ki akarom békíteni, megint nagy estélyt kell adnom, s meg kell hívnom mindazokat, akiket különösen szeretek. Eljönne?

– Ha nem jönnék el, az nem azért lenne, mert nem bíznék Paradise-ben – mosolygott Miss Morrow.

Lementek az utcára. Sötét, ködös este volt, olykor eleredt az eső. Kirk megkereste a kocsiját, besegítette a lányt, és elhajtott a kihalt üzleti negyedből az Union térre. A villamosok lármásán csengettek, sűrű esernyőerdő bólogatott a járdán. A San Franciscóiak jókedvét nem ronthatta el egy kis eső.

– Jó, ha Marchettihez megyünk? – kérdezte Kirk.

– Ez nagyon jó ötlet – felelte Miss Morrow.

Bementek a kis vendéglőbe. A kabaré első száma ment: fiatal, csinos lányok ugrándoztak a népszerű dal ritmusára. Barry Kirket ismerték itt, így jó asztalt kaptak. Megrendelték a vacsorát.

– Szeretem ezt a helyet – mesélte Kirk. – Itt sohasem tévesztik össze a lármát a vidámsággal. – Csinos szőke lány ment el mellettük, és rámosolygott Kirkre. – Roppant ravasz kis lányok… nem gondolja?

– Igen – bólintott Miss Morrow. – Szereti a ravasz kis lányokat?

– Szeretem nézni őket, ha elmennek mellettem. Sohasem törődtem valami sokat a társalgásukkal. Nincs semmi súlya, tudja. Mármost, ha például egy ügyvédet vagy éppen ügyészt veszünk…

– Kérem, ne gúnyolódjék! Ma este fáradt vagyok hozzá és kedvetlen is.

– Hogy fáradt, azt értem – felelte Kirk –, de miért lenne kedvetlen? Úgy látom, sikeres napja volt.

– Ó, dehogy! Haladtam egy kicsit, az igaz, de vajon tovább fogok-e jutni?… Ugye, elfelejtette, hogy ma emlékezetes nap van? Ma egy hete…

– Vacsorázott velem először – vágott közbe Kirk hirtelen.

– Ma egy hete ölték meg Sir Fredericet – folytatta a lány –, és én megkaptam az első nagy munkámat. De eddig egyetlen dolgot sem sikerült kiderítenem. Semmivel sem járultam hozzá a megoldáshoz.

– De igen! Hozzájárult. Persze nem oldotta meg a talányt, de még rengeteg ideje van rá.

– Nincs. A kerületi ügyész most már bármely percben elveheti tőlem az esetet. Fel kell mutatnom valami eredményt, de hogyan? Vegye csak számba: mit végeztünk eddig?

– Hát megtalálták Eva Durandot.

– És újra el is vesztettük. Azaz, ha a kis lifteslány valóban Eva Durand.

– Annak kell lennie. Charlie mondta.

Miss Morrow a fejét rázta.

– Charlie nagyon okos, de nem volt igaza. Ma este, amikor Flannery kapitányra vártunk, hogy bevezesse azt a lányt a nappali szobába, valami történt velem. Talán ösztönös női megérzés… Egyszerre csak egész bizonyosan tudtam, hogy az a lány mégsem Eva Durand.

– Ne mondja! És mi volt az alapja ennek a megérzésnek?

– Csak azt éreztem, hogy mindnyájan hamis nyomon járunk. Lehetséges, hogy az a lány Jennie Jerome és Marie Lantelme is egyszerre, de azért még nem kell Durand őrnagy elveszett feleségének lennie! Ne felejtse el, mások is számításba jönnek.

– Például?

– Például: Lilla Barr…, az a lány, aki a Calcuttai Behozatali Társaság irodájában dolgozik. Emlékszik, mit mesélt nekünk maga? Hogy mennyire érdeklődött iránta Sir Frederic? Miért?

– Boldogan megmondanám, ha tudnám!

– De nem tudja. Aztán ott van még Eileen Enderby és Gloria Garland. Körülményesen megmagyarázták, hogy Sir Frederic miért akarta őket látni! Kizártnak tarthatjuk-e, hogy valamelyikük Eva Durand? És Mrs. Tupper Brock?… Nem, nem tudhatjuk biztosan, hogy a lifteslány csakugyan Eva Durand! Csak találgatunk. Jobban mondva: Chan találgat. És most már sohasem fogjuk megtudni.

– Miért nem? Flannery majd megtalálja.

– Ezt maga sem hiszi igazán. Ha mégis, akkor jobban bízik a szegény öreg kapitányban, mint én. De tegyük fel, hogy megtalálja, és a lány valóban Eva Durand. Hát aztán?… Egyszerűen hallgatni fog, és mi éppen olyan távol leszünk attól, hogy tudjuk, ki ölte meg Sir Fredericet, mint eddig.

– Én egy vidám este kedvéért hoztam magát ide – szólt Kirk szigorúan –, s maga meg egyre sötét gondolatokkal foglalkozik!

– Csak még egy percig hadd folytassam. Olyan jólesik megbeszélni a dolgokat… Ki ölte meg Sir Fredericet? Ez az én problémám. Eva Durand ügyének nincs annyi köze ehhez a problémához, mint ahogy eddig gondoltuk. Lehetséges az is, hogy egyáltalán semmi köze sincs hozzá. Ki húzta meg azt a ravaszt a maga irodájában múlt kedden este?… Tán Carrick Enderby?… Lehetséges… Eileen Enderby?… Azok a foltok a ruháján. Lemászott tán a mentőlétrán. De mi dolga lehetett ott? Ha kihagyjuk az Enderby-házaspárt, még mindig ott vannak a többiek. Talán Gloria Garland? Vagy Mrs. Tupper Brock?…

– És mindezek fegyverrel jöttek el az én vacsorámra…, tán ruhájukba rejtették a pisztolyt?

– Mind tudták, hogy este találkozni fognak Sir Frederickel – felelte Miss Morrow. – A pisztolyt, igenis elrejthették. De hogy tovább folytassam a listát: ott van Paradise. Én kedvelem őt, de nem tudom belátni, hogy ma délutáni elbeszélése miért zárná ki a gyanúsítottak közül? Ellenkezőleg! Aztán a bungalón kívül, ott volt még az a sápadt fiatalember az egyik irodából.

– Ó igen, az a Smith nevű – szólt Kirk –, egészen megfeledkeztem róla.

– Én nem – válaszolt Miss Morrow. – Aztán ott van még Li Gung. Az a kínai, aki másnap Honoluluba utazott. Miért sietett annyira? Nem lehetséges, hogy ő mászott fel a mentőlétrán?… Ó, de mi hasznunk belőle? A lista szinte végtelennek látszik.

– És még nem teljes!

– Úgy érti?…

– Arra az emberre gondolok, aki Li Gungot a hajóra kísérte. Beetham ezredesre – mondta Kirk csöndesen.

– Abszurdum! – tiltakozott Miss Morrow. – Beetham ezredes, aki világhírnévnek örvend, aki szinte minden kitüntetésnek és rendjelnek birtokosa?

– Látom, hogy ebben aztán nem tagadhatja meg női nemét! – szólt Kirk. – Nincs az a nő, aki ellen tudjon állni egy jóképű, előkelő angol úrnak! De azt kell mondanom, hogy az ezredes rám nem tesz olyan jó benyomást. Bátor ember, az igaz, erős akarata is van, s ezért mindig eljut oda, ahova akar, a következményekkel pedig nem törődik. De mégsem szeretnék útitársa lenni valahol Tibet hegyei közt. Mert ha gyengének látna, csak egy megvető pillantást vetne rám, és otthagyna… Azaz, várjon csak, mégis azt hiszem, hogy valami jót tenne még velem, mielőtt otthagy.

– S mi lenne az?

– Azt gondolom, elővenné a revolverét, és lelőne. Igen, biztosan tudom, hogy megtenné. Aztán pedig boldogan továbbmenne abban a tudatban, hogy ez a gyenge legény sem fogja őt zavarni többé.

– Igen. Kemény lelkű, határozott ember – erősítette Miss Morrow. – De azért mégsem ölte meg Sir Fredericet. Hiszen szegény Sir Frederic semmiképpen sem akadályozta a terveit!

– Honnan tudja?

– Hát igazán nem tudom, hogyan…

– Engedjük át Beethamot Channak – indítványozta Kirk. – Van abban a kis emberben valami…, azt hiszem, jól tudja, hogy mit csinál. Most pedig hagyjuk mindezt a csudába, és táncoljunk… Akarja? Vagy tán magamban kell táncolnom?

– Nem tudom – habozott Miss Morrow. – Az én állásomban komolyan kell viselkedni… A közönség…

– Ó, felejtse el a közönséget! Jöjjön csak.

Miss Morrow nevetett. Az este hátralevő részén megengedte Kirknek, hogy könnyedebb mederbe terelje a társalgást, és Kirk kiválóan teljesítette ezt a feladatot. A változatosság jót tett a lánynak.

– Nos – szólt Kirk, amikor kiegyenlítette a számlát –, örömmel látom, hogy tud víg is lenni. Mondhatom, jobban is illik magához, mint a komolyság!

– Elfelejtettem minden gondomat – felelt a lány csillogó szemekkel –, és most úgy érzem, soha többé nem is jutnak eszembe.

– Ez már beszéd! – dicsérte Kirk.

De még mielőtt kijutottak az étteremből, a véletlen megint csak eszébe juttatta Miss Morrownak a gondjait. A terem egyik fala mentén egy sor fülke állt, ezek mellett kellett elhaladniuk az ajtó felé menet. Az utolsó fülkével szemben a lány félig megfordult, és a vállán át hátranézett Barry Kirkre. A férfi is benézett a fülkébe, de rögtön továbblépett. Pedig nem is kellett volna sietnie, mert az a két ember, aki odabent vacsorázott, oly elmerülten beszélgetett, hogy minden másról megfeledkezett.

Az utcán Miss Morrow Kirkhez fordult.

– Mondtam magának, hogy ebbe az ügybe más nők is belekeveredtek, nemcsak az a szegény kis lifteslány!

– És mit mondtam magának én – vágta rá Kirk – a maga szép angol hőséről?

Miss Morrow bólintott.

– Holnap – mondta – majd végiggondolom a dolgot… Hogy miféle viszonyban állhatnak egymással Beetham ezredes és Mrs. Tupper Brock?!

AZ ÓVATOS MR. CUTTLE

Amikor Charlie Chan szerdán reggel felkelt, az eső már elállt, a köd felszállóban volt, csak a nap küszködött még a megmaradt ködfoszlányokkal. Később azonban ragyogva sütött a csillogó városra, amelyet az előző napi eső tisztára mosott. Chan hosszú ideig álldogált az ablaknál, gyönyörködött a remek kilátásban. Lenézett az öbölre és a kikötőre, a távolban zöldellő Kecske-szigetre és Alcatraz várszerű börtönére. A parton hosszan sorakoztak a hajók, mintha csak jelre várnának, hogy elinduljanak a távoli kikötők felé.

Amikor bement az ebédlőbe, Barry Kirk már az asztalnál ült, de narancslével telt pohara még érintetlenül állt előtte.

– Hello! – üdvözölte Chant a házigazda. – Már vártám magát.

– Az ön jósága minden hajnallal növekszik – mosolygott Chan.

– Ó, ezt nem mondhatnám. Ez nem éppen jóság. Csak nem éreztem olyan sietősnek ma reggel, hogy magamba öntsem Kalifornia kedvenc italát. Nézze csak meg jól… Úgy látja, rendben van?

Chan leült, Paradise pedig megjelent az ajtóban. Chan pillanatnyi habozás nélkül emelte fel a poharát.

– Egészségére kívánom! – mondta.

– Kirk a komornyikra pislantott, és szintén fölemelte poharát.

– Őszintén kívánom, hogy igaza legyen! – dörmögte, és követve Charlie példáját, jóízűt kortyolt.

Paradise jó reggelt, kívánt, és két csésze zabkását téve az asztalra, ismét kiment.

– Nos – szólt Barry Kirk mosolyogva –, úgy látszik, egyelőre még kitűnően éreztük magunkat.

– A gyanú – mondta Chan – gonosz dolog.

– Igen, de mennyire jutott volna maga… gyanakvás nélkül a hivatásában? – kérdezte Kirk. – Hanem mondja csak: megtudott valamit Dufftól tegnap este?

– Semmit, ami komoly végiggondolást érdemelne. Az az egy dolog, amit világossá tett előttem, csak csekély érdeklődésre tarthat számot.

– S mi volt az?

– Mély tisztelettel bocsánatot kérek, de egyenlőre megszokott szótlanságomban szeretnék tűnődni. Itthon vacsorázott tegnap?

– Nem. Miss Morrowval vendéglőben voltunk.

– Ah… egy kis kellemes időtöltés? – kérdezte Chan helyeslően.

– Ez volt a szándékom.

– Élvezi ennek a fiatal nőnek a társaságát?

– Hát nem unatkozom éppen a jelenlétében. Tudja, hogy ő nem is olyan komoly lélek, mint amilyennek mutatja magát? Nagyon kedves, vidám esténk volt… de azért nem voltunk vakok.

– És mit láttak?

Kirk vállat vont.

– Talán én is megszokott szótlanságomban tűnődjem rajta?… Nem, nem leszek olyan, mint maga, Charlie. A maga barátját: Beetham ezredest láttuk megpihenni az élet szigorú valóságai után. Egy hölggyel láttuk őt vacsorázni.

– Ó, igen!… És ki volt a hölgy?

– Olyasvalaki, akinek eddig nem szenteltünk elég figyelmet. Mrs. Tupper Brock.

– Ez érdekes. Miss Morrow érdeklődni fog?

– Hogyne! Ma reggel majd elmegyek Mrs. Tupper Brockért, és elviszem a kerületi ügyészség irodájába.

A reggeli után Kirk bejelentette, hogy bemegy az irodájába néhány levelet írni. Chan gyorsan fölkelt.

– Elkísérem, ha megengedi – szólt. – Magyarázó levelet kell szerkeszteni a feleségemnek. Remélem, még eléri a hazafelé menő hajót. Helyettesíteni fog engem… egy kicsike helyettes. – Sóhajtott.

– Igaz – emlékezett Kirk. – A mai dagálykor akart hazaindulni, ugye? Szégyen, hogy nem lehet!

– Mit fog gondolni rólam a kis Barry?

– Azt fogja kívánni, hogy maradjon ott, ahová kötelessége hívja. És milyen büszke lesz majd, a jövőben persze, az apja dicsőségére, hogy sikerült megtalálnia Sir Frederic gyilkosát!

– Még jó adag keresés áll előttem – ismerte be Chan. – Még egy hét… ennyit adok magamnak, akkor, akármi történjék is, lerázom lábamról a szárazföld porát, és megyek. Esküszöm, és most az egyszer szilárd leszek.

– Egy hét – ismételte Kirk –, az bőségesen elég, akkorra már minden rendben lesz!

– És én már a Honoluluba menő hajó fedélzetén leszek – jelentette ki Chan határozottan. – Arra bízvást fogadhat, hogy ott leszek.

Lementek, és Kirk leült a nagy íróasztalhoz. Kinsey nem volt az irodában. „Házbéreket söpör be” – magyarázta Kirk. Chan elfogadta a levélpapírt és a borítékot, és leült a gyorsíróasztalhoz, a fal mellett.

De gondolatai, úgy látszik nem maradtak meg a levélnél, amit írni szeretett volna. Szeme sarkából folyton Kirket figyelte. Néhány perc múlva felkelt, és odament az íróasztalhoz.

– A toll makrancos kedvében van. A tinta nem akar folyni belőle.

– Ó, van itt más toll is – szólt Kirk, és lehajolt, hogy kinyisson egy alacsonyabb fiókot. Chan éles szeme közben a papírokat kutatta az íróasztalon.

Chan átvette a tollat, és visszatért leveléhez. Még mindig figyelte Kirket a szeme sarkából.

A fiatalember befejezte az első levelet, és most másikba kezdett. Amikor a másodikat is lezárta, mind a kettőre bélyeget ragasztott. Chan ugyanakkor ragasztotta le a sajátját, gyorsan felállt. Kinyújtotta hosszú, vékony kezét.

– Engedje meg, hogy én dobjam be a levélszekrénybe.

– Ó, köszönöm – szólt Kirk, és átadta a leveleket Channak.

Amikor Charlie visszajött, Kirk éppen az órájára nézte.

– Akarja hallani Mrs. Tupper Brock élettörténetét? – kérdezte.

A detektív a fejét rázta.

– Nagyon köszönöm, de nem akarok tolakodni. A dolog Miss Morrowra tartozik, s ő ért is hozzá. Máris sokszor voltam ötödik kerék a kocsiban. Most az egyszer másfelé nézek.

– Ahogy tetszik – felelte Kirk könnyedén. Fölvette a kabátját, a kalapját, és elment.

Amikor Chan felment a belső lépcsőn a bungalóba, a nappali szobában találta Rankint, aki már várt rá. Az újságíró nevetve üdvözölte.

– Jó reggelt! – köszöntötte a riporter. – Úgy gondolom, ma délben utazik.

Chan összeráncolta a szemöldökét.

– Immár rendes szokásom lesz, hogy elmulasztom a hajókat – felelte. – Most nem utazhatok el. Túl sok sötét felhő van a látóhatáron.

– Tudtam – mosolygott Rankin –, tudtam, hogy mielőtt elmegy, még le fogja adni azt a történetet, amely lázba hozza majd az egész várost. Tudtam, hogy számíthatok önre, Mr. Chan. Nagyszerű nép a kínai!

– Köszönöm, hogy elismeri az én szerény fajtámat.

– De most térjünk át az üzletre – folytatta Rankin. – Hoztam magának egy kis ajándékot a mai ragyogó reggelen.

– Nagyon kedves.

– Én okos fiú vagyok, tudja – szólt Rankin. – Az ön kissé ködös megjegyzései Beetham ezredesről, gondolkozásra ösztönöztek. És ha én egyszer gondolkozni kezdek, abból rendszerint ki is sül valami. Elolvastam az ezredes Élet című könyvét elejétől végéig. Azt hiszem, nem kell önnek újra elmondanom, hogy az ezredes 1913. május negyedikén nyolchónapos utazásra indult Peshawarból Teheránba, Afganisztánon és a perzsiai Kebir sivatagon át.

– Erre már én is rájöttem – bólintott Chan.

– Gondoltam. De tudott-e arról is, hogy egy könyvet írt, külön kötetet, erről a kis kirándulásról. Egy kis vakációnak nevezte. Ez nem kutatóút volt, egyszerűen az ő különös hazautazásának a leírása.

Chan érdeklődve fordult Rankinhez.

– Nem ismerem ezt a kötetet – felelte.

– Ez nem is olyan ismert, mint a többi könyve – folytatta Rankin. – Ez a kiadás már el is fogyott. A Khyberen túl a címe. Minden könyvereskedést átkutattam érte a városban, míg végre Berkeleyben rátaláltam erre a példányra.

Sötétbíborba kötött könyvet vett elő.

– Ez az a kis ajándék, amit említettem – tette hozzá.

Chan mohón nyúlt érte.

– Ennek még nagy értéke lehet – mondta. – Ki tudhatná előre? Már eddig is adósa voltam, de most még tetézi az adósságomat.

– Hát az értékéről nem beszélhetek. Lehet, hogy talál benne valamit, ami elkerülte a figyelmemet. Gondosan átolvastam, de én semmit sem találtam benne.

Chan felnyitotta a könyvet.

– Azonnal szembetűnik egy érdekes apróság – szólt. – Ennek ajánlása van, nem úgy, mint Beetham ezredes többi könyvének. – Lassan olvasta az első oldalon:

„Annak, aki emlékezni fog, és meg fogja érteni.”

– Ezt magam is észrevettem – jegyezte meg Rankin. – Úgy látszik, az ezredesnek vannak gyöngéd pillanatai, nem találja? „Annak, aki emlékezni fog, és meg fogja érteni.” Hm… Valószínűleg diákszerelem… Annak, aki emlékezni fog arra, hogy ő valamikor megcsókolta az orgonák alatt a kapuban, és meg fogja érteni, hogy veszedelmes útra indul, az ő képével szívében!

Chan mélyen elgondolkozott.

– Lehetséges – dörmögte.

– Tudja, ezek az angolok nem is olyan kemény legények, mint amilyennek látszanak – folytatta Rankin. – A háborúban ismertem egy angol repülőtisztet… Fenegyerek volt, patkószeget szokott reggelizni. És mégis, mindig magával vitt a repülőgépre egy kis faágat…, valami régi szerelem emlékét. Szíve mélyén szentimentális volt. Talán Beetham ezredes is ez a típus.

– Ez nagyon könnyen lehetséges – hagyta rá Chan.

Rankin felkelt.

– Én… én nem is merem megkérdezni, hogy nem adhatna-e valami kicsinyke kis anyagot a mi epedő olvasóink számára?

– Még semmi lényegeset nem lehet nyilvánosságra hozni.

– Úgy látom, ideje már, hogy végre bekukkantsunk a függöny mögé! – jegyezte meg Rankin.

Charlie a fejét rázta.

– Nehéz eset. Ha Peshawarban lennék…, de nem vagyok ott. San Franciscóban vagyok, tizenöt évvel az esemény után, és csak találgatok. A találgatás pedig nehéz mesterség. Gyakran vezet helytelen nyomra.

Rankin elment, és magára hagyta Chant a könyvvel. Az leült a kandalló elé, és mohón olvasni kezdte.

Körülbelül ugyanabban az időben Barry Kirk jókedvűen lépegetett felfelé nagyanyja gyönyörű Pacific Heights-i házának a lépcsőjén. Az öreg hölgy a nappaliban üdvözölte őt.

– Hello! – szólt. – Mi történt, hogy ilyen korán felkeltél? És nagyon is ébren vagy, ha hihetek szemeim hanyatló világának.

– Detektívmunka! – nevetett Barry.

– Helyes. Mit tehetek érted? Úgy látom, engem egészen kihagytatok ebből az ügyből, és ez bosszant.

– Még mindig nem vagy benne, nagymama, és ne is áltasd magadat hiú reményekkel, hogy belekerülsz – felelte Barry. – Nem azért jöttem ma ide, hogy veled tárgyaljak, bár tudom, hogy bölcs vagy. Mrs. Trupper Brockot kerestem. Hol van?

– Fent az emeleten. Mit akarsz tőle?

– El akarom vinni egy kis sétakocsikázásra, meglátogatni Miss Morrowt.

– Ó, hát az a fiatal lány még mindig kérdezősködik? Úgy találom, hogy eddig nem sok eredményt ért el.

– Igazán? Csak adjunk még neki egy kis időt.

– Attól félek, hogy még rengeteg időre lesz szüksége. Olyan dologba keveredett, amit inkább férfiakra kellene bízni.

– Áruló vagy a saját nemeddel szemben, nagymama! Én viszont nagyszerű dolognak tartom. Inkább igyekezzél segíteni ennek a lánynak.

– Ó, nem hinném, hogy kevesellheti az elismerést, ha te a közelében vagy. Úgy látom, nagyon tetszik neked.

– Igen, és ezt ne is felejtsd el! Most pedig hívni kellene Mrs. Tupper Brockot. És mondd meg neki, kérlek, hogy hozza a horgolótűjét is!

Mrs. Kirk haragosan nézett unokájára, és kiment. Néhány perccel később már jött is a titkárnő. Mint mindig, most is hideg, nyugodt volt, és lelkesedés nélkül üdvözölte Barry Kirket.

– Jó reggelt – köszönt vissza Kirk –, sajnálom, hogy zavarom, de Miss Morrow… emlékszik, találkozott vele a vacsorámon… szeretne beszélni önnel. Ha most eljöhet hozzá, elvihetném a kocsimon.

– Hogyne, természetesen – felelt nyugodtan az asszony –, egy perc, és elkészülök.

Kiment, és Mrs. Kirk jött be megint a szobába.

– És mi van Sally Jordan volt inasával? – kérdezte. – Azt hittem, hogy sokkal gyorsabban fogja megoldani a dolgot. Úgy figyeltem a lapokat, mint az árverési hiénák.

– Ó, Charlienak nincs semmi baja. Lassan dolgozik, de biztosan.

– Bizony, ezt szeretném is! – csattant fel a nagymama. – Különben is, mit akartok Helentől? Ő csak nincs belekeveredve az ügybe?

– Én nem mondhatok erre sem igent, sem nemet. De mondd csak, nagymama: átadtad már azt a pénzt Beetham ezredesnek?

– Még nem, de azt hiszem, hamarosan odaadom.

– Fogadd meg a tanácsomat, és várj még néhány napig.

– Micsoda? Csak nincs benne ő is? Én úriembernek tartom.

– Fogadd meg a tanácsomat – kérte Kirk.

– Most egészen felizgattál – panaszkodott Mrs. Kirk.

– Ez pedig nem tesz jót a te korodban. Nyugodj meg.

– Hogy érted ezt: az én koromban? A múltkor olvastam egy asszonyról, aki százkét éves.

– A viszontlátásra, nagymama!

A kerületi ügyész helyettese elragadó jelenség volt a komor környezetben. Neki persze ez eszébe sem jutott. Üdvözölte Mrs. Tupper Brockot, és helyet mutatott neki az íróasztal mellett.

– Üljön le, kérem. Nagyon kedves, hogy eljött. Remélem, nem okoztam semmi kellemetlenséget.

– A legkevesebbet sem – felelt az asszony, és leült. Egy pillanatig csend volt.

– Természetesen tudja, hogy kutatunk Sir Frederic Bruce gyilkosa után – kezdte Miss Morrow.

– Természetesen – Mrs. Tupper Brock hangja hűvös volt. – Miért kívánt velem beszélni?

– Szeretném tudni, van-e valamely értesülése, amivel segíthetne nekünk?

– Ezt alig hiszem – felelte Mrs. Tupper Brock. Kivette táskájából kis csipkekendőjét, és lassan forgatni kezdte a kezében.

– Nem, talán nincs – mosolygott Miss Morrow –, de azért nincs jogunk ahhoz, hogy kihagyjunk valakit ebből a rettenetes ügyből. Sir Frederic teljesen idegen volt az ön számára?

– Igen, teljesen. Ott találkoztam vele először, kedden este.

– Beetham ezredessel is akkor találkozott először?

A zsebkendő hirtelen kis labdává zsugorodott az asszony kezében.

– Nem. Nem akkor.

– Már találkozott vele előbb is?

– Igen. Mrs. Dawson Kirk házában. Gyakran járt ott.

– Természetesen. Azt hallom, jó barátságban van az ezredessel. Talán már azelőtt is ismerte, mielőtt San Franciscóba jött?

– Nem, nem ismertem.

– Amíg az ezredes a fölvételeit vetítette nekünk, ön a pamlagon ült Miss Garlanddal? Nem látott semmi gyanúsat?

– Egyáltalán semmit. – A zsebkendő most gyűrött csomóként feküdt az ölében. Felvette, és kisimította.

– Volt-e valaha Indiában?

– Nem. Sohasem jártam ott.

– Hallott valamit egy tragikus esetről, amely Indiában történt, tizenöt évvel ezelőtt?… Egy fiatalasszony eltűnéséről Peshawarból? Eva Durand volt a neve.

Mrs. Tupper Brock gondolkozott.

– Talán olvastam róla az újságokban – ismerte be –, ismerősen hangzik a név.

– Mondja, kérem : nem tűnt fel önnek véletlenül az a lifteslány, aki felvitte a bungalóba Mr. Kirk estélyére?

A zsebkendő megint gombóccá zsugorodott az asszony kezében.

– Nem tűnt fel, miért tűnt volna fel?

– Akkor hát teljesen ismeretlen volt önnek?

– Azt hiszem, igen. Az ember persze nem szokta megfigyelni az ilyesféle személyeket.

– Ó, igen! – Miss Morrow semleges befejezést keresett a kérdezősködésének. – Angol ön, Mrs. Tupper Brock?

– Igen, angol vagyok.

– Londoni?

– Nem. Devonshire-ben születtem. Ott is éltem a… a házasságomig. Aztán a férjem Yorkba vitt, ahol hivatala volt. Pap volt.

– Nagyon köszönöm.

– Félek, hogy csak nagyon keveset segíthettem.

– Ó, hiszen én alig vártam egyebet – mosolygott Miss Morrow –, ezek a kérdések egyszerű formalitások. Mindenkire ki kell terjedni a figyelmünknek, aki azon a végzetes vacsorán részt vett… hiszen érti, ugye? Kedves, hogy eljött.

Fölállt. Mrs. Tupper Brock visszatette zsebkendőjét a kézitáskájába, és szintén felállt.

– Ez minden?

– Igen. Szép időnk van ma, az eső után.

– Nagyon szép – mormogta az asszony, és az ajtó felé indult.

Kirk előlépett a sarokból.

– Tehetek még valamit önért?

– Most nem, ezer köszönet.

Mrs. Tupper Brock már kint volt az előszobában. Kirk halkan beszélt.

– Egy szót sem mondott a lifteslányról?

– Semmit – sóhajtott Miss Morrow. – De éppen ezt vártam tőle.

– Igazán sajnálom, hogy nem tudott meg tőle semmit.

A lány most egészen közel jött hozzá illatosán, fiatalon, mosolyogva. Kirk kicsit megszédült.

– Nincs igaza – szólt halkan. – Ettől a nőtől nagyon sokat tudtam meg.

– Hogy érti ezt?

– Hazug teremtés. És, ráadásul, még rosszul is hazudik. Be fogom bizonyítani.

– Okos lány! – mosolygott Kirk, és kisietett, hogy utolérje Mrs. Tupper Brockot a hallban.

Kirk határozottan megkönnyebbült, amikor végre megvált a hallgatag nőtől. Visszahajtott a Kirk-épületbe, és felment a huszadik emeletre. Amikor kiszállt a felvonóból, meglátta Mr. Cuttle-t, aki éppen az ő irodájába igyekezett. Cuttle nemcsak éjjeliőr volt, hanem a Kirk-épület segéd-házfelügyelője is, és erre a titulusra nagyon büszke volt.

– Hello, Cuttle, velem akar beszélni?

– Igenis, uram – felelte Cuttle. – Valamit szeretnék elmondani, ami esetleg fontos lehet.

Kirk kinyitotta az irodáját, és bementek.

– Arról a lifteslányról van szó, uram, Grace Lane-ről – magyarázta Cuttle, amikor beértek a belső szobába –, aki az éjjel eltűnt.

– Ah, igen! – Kirk hirtelen érdeklődéssel fordult Cuttle felé. – No, mi van vele?

– A rendőrség rengeteg kérdést tett fel nekem. Hogy hol, mikor és miért fogadtam fel, és efféléket. De egyvalamiről tökéletesen hallgattam. Jobbnak gondoltam, ha először önnel beszélek róla, Mr. Kirk.

– Ezt nem tudom, Cuttle. Nem okos dolog titkolózni a rendőrség előtt.

– De ezen a ponton, uram…

– Miféle ponton?

– Azon a ponton, hogy honnan és miért vettem fel őt, a lifteslányt… Arról az ajánlólevélről, amit bizonyos személytől hozott…

– Kitől hozott levelet?

– Az ön nagyanyjától, uram, Mrs. Dawson Kirktől.

– Ne mondja?!… Grace Lane az én nagyanyám levelével ment magához?

– Igenis, uram. Még megvan nálam a levél. Kívánja elolvasni? Cuttle előhúzta a nagyon elegáns, szürke borítékot, Kirk kivette belőle a levelet, s rögtön megismerte nagyanyjának görcsös, régies írását. A levél így szólt:

Kedves Mr. Cuttle,

az a fiatal nő, aki ezeket a sorokat átadja, nekem jó barátnőm, Miss Grace Lane. Nagyon örülnék, ha valamilyen állást tudna neki adni az épületben. A felvonók kezelésére gondoltam. Miss Lane magasan áll az ilyenféle munka fölött, de rossz időket ért meg, és most örömmel fogad el bármely állást, ami kínálkozik. Bizonyos vagyok benne, hogy ügyesnek és szorgalmasnak fogja találni. Mindenféleképpen jótállok érte.

Mary Winthrop Kirk

Kirk meglepetten ráncolta a homlokát.

– Ezt megtartom, Cuttle – mondta, és zsebébe tette a levelet. – És úgy hiszem, jól tette, hogy nem szólt a rendőrségnek.

– Magam is úgy vélem, uram – felelt Cuttle mélységes elégtétellel, és visszavonult.

HOSSZÚ ÉLET ÉS BOLDOGSÁG

Kirk fölsietett a bungalóba. Ott találta Charlie Chant az ablaknál, a karosszékben ülve. Mélyen belemerült Beetham ezredes útleírásába. A Khyberen túlt olvasta.

– Újságot hozok, Charlie! – szólt Kirk. – Éppen most akadtam rá még egy gyanús személyre a mi kis esetünkben.

– Annál jobb. Annál több mulatságunk lesz – biztosította őt Chan. – Méltóztassék megnevezni.

– Csak a nagymamám – felelte Kirk.

Charlie meglepetve kapta föl a fejét a könyvből.

– Elámulok a meglepetéstől. Az a drága öreg hölgy! Mi rosszat fedeztek fel benne?

– Ő volt az, aki Grace Lane-nek, vagy mi is a neve, állást szerzett a Kirk-épületben. – A fiatalember megismételte Mr. Cuttle jelentését, és megmutatta Channak a levelet.

Charlie érdeklődéssel olvasta Mrs. Dawson Kirk meleg hangú ajánlását. Aztán mosolyogva adta vissza.

– A nagymama most olyan hölgy lesz, aki után nyomozni kell. Alázatosan indítványozom, vezesse nyomára Miss Morrowt.

Kirk nevetett.

– Meg is teszem. Csinos kis tűzijátékot várok a találkozásuktól. Nagyon mulatságos lesz!

Felhívta Miss Morrowt, aki nyomban azt indítványozta, hogy Kirk hívja meg a nagyanyját két órára a bungalóba. A fiatalember most a nagyanyjának telefonált.

– Hello! – szólt. – Itt Barry beszél. Ha jól értettem, ma reggel azt mondtad nekem, hogy szeretnél belekeveredni a Bruce-gyilkosságba, igaz?

– Hát valami kedves módon, nem is bánnám. Még élvezném is.

– A kívánságod máris teljesült. A rendőrség már kutat utánad.

– Istenem… mit követtem el?

– Ezt rád bízom. Gondolkozzál a bűneid felől, és jelentkezzél nálam két órakor. Miss Morrow beszélni óhajt veled.

– Igazán? Nem félek tőle.

– Rendben van. Csak gyere el.

– Mindenesetre pontos leszek. Megígértem, hogy elmegyek egy felolvasásra.

– Ne törődj most a fölolvasással. Majd akkor mégy el, ha a törvény végzett veled. Azt tanácsolom, az igazságot mondd. Ha megteszed, még talán sikerül nekem, hogy megmentselek a börtöntől.

– Nem tudsz megijeszteni. El fogok menni, de csak kíváncsiságból. Szeretném munkában látni azt a fiatal lányt. Egyáltalán nincs mit félnem tőle!

– Én másképp hallottam – felelte Kirk. – Ne felejtsd el. Két órakor. Pontosan!

Letette a kagylót, és türelmetlenül várta az összecsapás óráját. Háromnegyed kettőkor Miss Morrow megérkezett.

– Ez furcsa fordulat – szólt, amikor Kirk átadta neki az öreg dáma levelét. – így hát a nagymamája ismerte Jennie Jerome-Marie Lantelme-et?

– Ismerte? – felelte Kirk. – Nemcsak ismerte, hanem, ahogy látja: jó barátságban is volt vele! Hiszen jótáll érte! Kedves, jó öreg nagymama!

Miss Morrow mosolygott.

– Csínján kell vele bánnom – jegyezte meg. – Valahogy úgy érzem, hogy nincs nagyon jó véleménye rólam.

– Ne legyen vele túlságosan kedves – tanácsolta Kirk –, sokkal jobban fogja szeretni magát, ha szigorúan bánik vele. Némely embernek ilyen a természete.

Charlie jött be a szobájából.

– Ó, Miss Morrow, megint díszíti jelenlétével e helyet. Tévedek, ha felteszem, hogy Flannery kapitány elfogta Eva Durandot?

– Ha a lifteslányt gondolja, akkor határozottan téved. Nyoma sincs. Maga még mindig azt gondolja, hogy ő volt Eva Durand?

– Ha nem ő volt, hamut hintek a fejemre – felelt Chan.

A beszélgetésnek Mrs. Dawson Kirk vetett véget.

– Itt vagyok, percre pontosan – fordult Miss Morrowhoz. – Kérem, vegye ezt jegyzőkönyvbe. – És szemrehányóan fordult Charlie-hoz: – Mondja csak, Mr. Chan, miért nem oldotta még meg ezt az esetet?

– Kevés türelemért esedezem még – mosolygott Charlie. – Most kezdünk belemelegedni a dologba. És végre most már ön is a gyanú fenyegető árnyékába került.

– Hallom! – csattant föl az öreg hölgy, és Miss Morrowhoz fordult. – Kedvesem, Barry azt állítja, hogy ki akar hallgatni.

– Csak néhány kérdést óhajtok intézni önhöz – mosolygott Miss Morrow.

– Igazán? Ne legyen túlságosan udvarias! Én mindig gyanúsnak találom a nagyon udvarias embereket. Remélem, nem hiszi, hogy én öltem meg a szegény Sir Fredericet?

– Nem éppen. De ön írt egy levelet…

– Az lehet. Rossz szokásom, hogy tapintatlan leveleket írok. Régi szokásokról nehéz letenni. De mindig oda szoktam tenni a levél végére „elégetendő”… Valaki tán nem követte az utasításomat?

Miss Morrow a fejét rázta.

– Félek, hogy ebben az esetben nem írta rá az utasítást. – Átadta a levelet Mrs. Kirknek. – Ön írta ezt, ugye?

Mrs. Kirk megnézte a levelet.

– Persze, hogy én írtam. Mi baj van vele?

– Ez a Grace Lane jó barátnője önnek?

– Hogyne! Természetesen alig ismerem azt a lányt…

– Ohó! – kiáltott közbe Barry Kirk. – Mindenképpen jótálltál érte, és alig ismerted?

– Ne avatkozz ebbe a dologba, Barry – tanácsolta az öreg hölgy.

– Te nem vagy ügyész. Nincs hozzá elég eszed.

– Akkor hát csak felületesen ismerte Grace Lane-t, Mrs. Kirk? – folytatta a lány.

– Ezt mondtam.

– És mégis ilyen melegen ajánlotta? Miért tette?

Mrs. Kirk habozott.

– Meg fog bocsátani, de ez az én magánügyem.

– Sajnálom – felelte Mis Morrow gyorsan –, de felelnie kell a kérdésemre… Kérem, ne tévesszék meg ennek a beszélgetésnek a külsőségei, a környezet. Ez nem társadalmi összejövetel. Én a kerületi ügyész helyettese vagyok, és most hivatalosan járok el.

Mrs. Kirk szeme villámot szórt.

– Értem. De most, ha nincs ellene kifogása, én is szeretnék egyet-mást megkérdezni.

– Ezt megteheti. Azután majd én folytatom.

– Mi köze van ennek a lánynak, ennek a Grace Lane-nek Sir Frederic Bruce meggyilkolásához?

– Ezt akarjuk kideríteni mi is!

– Tehát azt hiszi, hogy köze volt hozzá?

– Azt hisszük, hogy volt. És éppen ez az, amiért ez a levél nem az ön magánügye többé, Mrs. Kirk.

Az öreg hölgy egyenes háttal ült a szék szélén.

– Egy szót sem szólok addig, amíg meg nem tudom, hová fog vezetni ez a kihallgatás.

– A börtönbe fog vezetni, ha nem hagyod abba a makacskodást! – intette Barry Kirk.

– Igazán? Jó. Vannak barátaim az ügyészségen is… Azt akarom tudni, Miss Morrow, hogy milyen összeköttetésben volt Grace Lane Sir Frederickel!

– Elmondhatom, ha megígéri, hogy nem adja tovább – felelte a lány.

– Ő az egész nyugati partvidék legfecsegőbb asszonya! – figyelmeztette Barry Kirk Miss Morrowt.

– Hallgass, Barry. Tudok hallgatni is, ha muszáj… Nos, Miss Morrow?

– Amikor Sir Frederic idejött – magyarázta a lány –, egy Eva Durand nevű nő után kutatott, aki tizenöt évvel ezelőtt eltűnt Indiában. Az a gyanúnk, hogy Grace Lane volt az a nő.

– Akkor miért nem kérdezik meg tőle?

– Örömest tennénk, de nem lehet. Az a lány megint eltűnt.

– Micsoda? Elment?

– Igen. Most feleltem az ön kérdéseire, Mrs. Kirk, és elvárom, hogy ön is válaszoljon. – Miss Morrow most komoly, hivatalos hangon beszélt. – Grace Lane-t kétségtelenül egy harmadik személy vezette önhöz, olyasvalaki, akiben ön megbízott. Ki volt az?

Mrs. Kirk a fejét rázta.

– Sajnálom. Ezt nem mondhatom meg.

– Tisztában van azzal, hogy komoly vétséget követ el, ha a feleletet megtagadja?

– Én… hát én… Istenem, mibe is keveredtem bele? Tisztességes asszony létemre…

– Ugye, nő hozta önhöz Grace Lane-t? – faggatta tovább Miss Morrow.

– Hogyan? Ó, igen, természetesen… Azaz, be kell ezt ismernem?

– Már be is ismerted! – kuncogott Barry Kirk.

– Mondja meg, kérem – folytatta Miss Morrow –, mielőtt elindult hazulról, hogy idejöjjön, megmondta Mrs. Tupper Brocknak, hogy hová megy?

– Megmondtam, igen.

– És erre ő megkérte, hogy ne árulja el, hogy ő volt az, aki Grace Lane-t önnek bemutatta azzal a kéréssel, hogy segítsen a lányon? – Mrs. Kirk hallgatott. – Nem kell felelnie… Leolvasom a feleletet az arcáról.

Mrs. Kirk vállat vont.

– Nagyon ügyes lány, belátom.

– Most tehát, hogy ezt elintéztük, és én most már tudom, hogy Mrs. Tupper Brock volt az, aki a Lane-lányt önnek bemutatta – folytatta Miss Morrow –, semmi oka többé, hogy elhallgassa előttem a részleteket. Mikor történt a dolog?

Mrs. Kirk habozott – azután megadta magát.

– Néhány hónapja – szólt. – Helen a házamba hozta ezt a lányt. Azt mesélte, hogy a kompon találkoztak. Nagyon régi barátnők…, sok évvel ezelőtt Devonshire-ben ismerték meg egymást.

– Devonshire-ben?… Kérem, folytassa.

– Helen azt mondta, hogy ez a lány sok mindenen ment keresztül…

– Min? – csapott le rá mohón Miss Morrow.

– Azt nem kérdeztem. Van bennem némi tapintat – fortyant föl az öreg hölgy. – Azt is mondta, hogy teljesen vagyontalan, és égető szüksége lenne munkára… alkalmazásra. A lány olyan csinos, szerény, nőies kis jószág volt, hogy azonnal megkedveltem. Ezért is szereztem neki ezt az alkalmazást itt az épületben.

– Ez minden, amit Grace Lane-ről tud, Mrs. Kirk? – kérdezte Miss Morrow.

– Igen. Később kérdezősködtem utána, és azt hallottam, hogy meg vannak vele elégedve, hogy jól van, és látszólag boldog. Amikor a múltkor este felhozott a felvonón, beszéltem is vele. Nagyon kedvesen köszönte meg a pártfogásomat. Igazán sajnálom – tette hozzá csípősen –, hogy kiüldözték szegényt a városból.

Miss Morrow mosolygott.

– Még egy kérdést, kérem. Észre vette-e, hogy Mrs. Tupper Brock és Beetham ezredes szoros barátságban vannak?

– Azt hiszem, néhányszor együtt ebédeltek a városban. De nem szoktam kémkedni senki után!

– Ez természetes. Azt hiszem, ez minden, Mrs. Kirk. Mrs.

Kirk felállt. Kissé szelídebb hangulatban volt.

– Köszönöm. Szerencsére még idejében eljutok a fölolvasásra.

– Még valamit, Mrs. Kirk – figyelmeztette a lány –, jobb szeretném, ha nem mondaná el a beszélgetésünket Mrs. Tupper Brocknak.

– Dehogy. Senkinek sem fogom elmondani. – Az öreg hölgy haragosan mosolygott. – Úgy látszik, hogy ez a kihallgatás mégsem végződött rám nézve olyan jól, mint vártam. – Elbúcsúzott, és sietve elment.

– Kis zsarnok! – kiáltott fel Kirk, és elismerően nézett Miss Morrowra.

A lány összevont szemöldökkel nézett rá.

– Mit mondtam magának ma reggel?… Mrs. Tupper Brock hazudott! De nem vártam, hogy ilyen hamar rábizonyíthatom.

– Megint elő fogja venni? – kérdezte Kirk.

– Ó, nem. Mi hasznunk lenne az újabb hazudozásokból? De Grace Lane régi jó barátnője volt. Ez azt jelenti, hogy Grace Lane írni fog Mrs. Tupper Brocknak, akárhol rejtőzik is. Azonnal intézkedni fogok a postaigazgatóságnál, hogy Mrs. Tupper Brock postáját ezentúl az én irodámon át irányítsák.

– Kitűnő! – helyeselt Chan. – Bölcs fej ül szép vállak fölött… Milyen váratlan fordulat! És mit csinál a mi jó barátunk, Flannery kapitány?

– A kapitány hirtelen élénk érdeklődést tanúsít Miss Lilla Barr iránt. Ma délután öt órára berendelte az irodájába egy kis kihallgatásra. Én nem lehetek ott, de a maga helyében beállítanék hozzá estefelé, Mr. Chan.

Chan vállat vont.

– Félek, hogy hiába fogom keresni a lángbetűs üdvözlő felírást a kapu előtt. De nem baj, vidáman meg fogok jelenni.

Miss Morrow most Barry Kirkhez fordult.

– Remélem, a nagymamája nem veszi majd rossz néven tőlem ezt a… vallatást?

– Bolondság! Kitűnően csinálta. A nagymamám bolondul magáért. A szeméből láttam, amikor kiment…

Négy óra harminckor Charlie Chan az igazságügyi palota felé sétált, és egyenesen Flannery kapitány irodájába ment. A kapitány ritka jókedvében volt.

– Hogy van, Mr. Chan? – üdvözölte. – Mi újság?

– Nálam minden a régi – felelt Chan.

– Nem halad olyan gyorsan, mint képzelte, ugye? Ez jó lecke lesz magának! Minden béka maradjon csak a saját pocsolyájában. Maga világverő nagyság lehet ugyan az olyan faluban, mint Honolulu, de itt… az egészen más! Mélyebb vízbe merészkedett, mint kellett volna.

– Milyen igaz! – hagyta rá Charlie. – Már sokszor meg is rémültem, de ilyenkor mindig önre gondolok, mert tudom: nem fogja megengedni, hogy belefulladjak… Valami történt, ami jókedvre derítette?

– Bizony történt! Épp most sikerült egy csinos kis dolog. Tudja, fényes ötletem támadt. A reggeli lapokban hirdetést tettem közzé a bársonypapucs végett.

– Ó, igen – vigyorgott Chan. – Duff felügyelő figyelmeztetett, hogy valószínűleg eszébe fog jutni önnek ez a fényes idea.

– Ó, mondta? Hát én nem fogadok el utasításokat Dufftől. Már néhány napja fel akartam adni a hirdetést, csak valahogyan kiment a fejemből. Duff megint az eszembe juttatta, ennyi az egész. Ma reggel föltűnő hirdetést tettem be az újságba, és…

– Vannak már eredmények?

– Meghiszem azt! – Flannery piszkos újságpapírba csavart csomagot vett föl az asztaláról, és eldobva a papirost, megmutatta Channak a bársonypapucsot. Azt a papucsot, amelyet egy borzalmas éjszakán a meggyilkolt Hilary Galt lábán találtak meg Londonban, és amelyben Sir Frederic Bruce ment a halál felé, alig több mint egy hete.

– Milyen szerencse! – kiáltott fel Charlie.

– Ugye? – büszkélkedett Flannery. – Egy oaklandi katona hozta, nem egészen egy órával ezelőtt. Úgy látszik, hogy éppen átment Oaklandba a babáját meglátogatni múlt szerdán délben, amikor ezt a csomagot találta a komphajó egyik padján. Nem volt a közelben senki, akié lehetett volna, ezért magával vitte. Természetesen le kellett volna adnia a csomagot a komp személyzetének, de nem tette. Megnyugtattam, hogy nem kell félnie, nem büntetem meg ezért.

– Tehát az oaklandi komphajón? – ismételte Chan.

– Igen. A fickó nagy zavarban volt már, hogy mit is csináljon ezzel a holmival, és nagyon örült, amikor öt dollárt nyomtam a markába.

Charlie lassan forgatta kezében a papucsot. Érdeklődéssel nézte azt a kínai írásjegyet, amely hosszú életet és boldogságot ígért. Hazug ígéret volt. A papucs nem hozott hosszú életet sem Hilary Galtnak, sem Sir Frederic Bruce-nak.

– Nohát – tűnődött Chan –, ez most hová vezet bennünket?

– Bizony be kell vallanom – felelte Flannery –, hogy még nagyon messze vagyunk célunktól. Hanem haladunk, az kétségtelen. Múlt szerdán, a gyilkosság utáni napon, valaki az oaklandi komphajón hagyta ezt a papucsot. Fogadni mernék, hogy szándékosan hagyta ott. Valószínűleg még örült is, hogy megszabadult tőle.

– Mindig ugyanebbe a papirosba volt csomagolva? – kérdezősködött Chan.

– Igen. Ebben a papirosban találta meg az a fickó. Múlt szerda estéről keltezett újság. Reggeli kiadás, tíz óra tájban jelenhetett meg.

Chan kisimította az újságot, és tanulmányozni kezdte.

– Fölteszem, hogy gondosan megvizsgálta az újságot? – kérdezte Flannerytől.

– Én… hm… nem volt rá időm – hümmögött Flannery.

– Semmi különös nem ötlik a szemembe – jegyezte meg Chan –, hacsak nem… ah, igen, itt az első oldal szélén. Néhány szám van itt, ceruzával hanyagul odavetve. A papír elszakadt ezen a helyen, s a számok alig láthatók, majdnem egészen elmosódtak…

Flannery közelebb lépett, és Charlie megmutatta. Nyilván kis összeadást végzett valaki a papiroson:

$ 79        23      103

– Egyszázhárom – olvasta Flannery. – Ez nem helyes. Hetvenkilenc meg huszonhárom az nem százhárom.

– Akkor hát olyasvalaki után kell kutatni, aki nem tud jól összeadni – mosolygott Chan –, ha nincs ellene kifogása, le fogom írni a számokat.

– Csak tessék! Erőltesse csak meg a nagyszerű eszét. De ne felejtse el: én találtam meg a papucsot.

– És az újságot is – tette hozzá Chan. – Ez volt a legfényesebb cselekedet, amit eddig produkált.

Az ajtó kinyílt, és az egyenruhás rendőr jelentette:

– Az a hölgy van odakint, kapitány. Magával hozta a barátját is. Beengedjem őket?

– Hogyne! – bólintott Flannery. – Miss Lilla Barr – magyarázta Channak. – Gondolkozni kezdtem felőle, s úgy találtam, hogy nem valami jól hangzott a vallomása. Még egyszer akarok vele beszélni. Itt maradhat, ha akar.

– Lekötelez a szívességével – hajolt meg Chan.

Miss Lilla Barr félénken jött be az ajtón. Mögötte jött Kinsey, Kirk titkára. A lányon látszott, hogy nagyon aggódik.

– Beszélni akart velem, Flannery kapitány?

– Igen. Üljön le. – Kinseyre nézett. – Hát ez kicsoda?

– Mr. Kinsey…, jó barátom – magyarázta a lány.

– A barátja? Mi?… Az a fickó, aki miatt sírt akkor este, amikor kijött abból az irodából, amelyben Sir Frederic volt?

– Igen.

– Hát örülök, hogy találkozom vele. Örülök, hogy egyáltalán be tudja bizonyítani, hogy van barátja. De még így is: az a történet, amit elmondott, kissé valószínűtlenül hangzik.

– Nem tehetek róla, hogyan hangzik – felelte a lány bosszankodva. – Az igazságot mondtam.

– Rendben van. Hagyjuk! Nem is erről akartam most beszélni, hanem a következő éjszakáról. Arról, amelyen Sir Fredericet megölték. Az irodában dolgozott akkor éjjel?

– Igen, uram. De előbb mehettem el, mint az eset megtörtént.

– Honnan tudja, hogy előbb ment el?

– Nem tudom, csak gondolom.

– Ne arról beszéljen, hogy mit gondol – tört rá Flannery. – Azt mondja meg: van-e bizonyítéka, hogy a gyilkosság előtt hagyta el az épületet?

– Igenis van – szólt közbe Kinsey –, nem hallotta a lövést!

Flannery mérgesen rámordult:

– Nézze csak, ha kíváncsi leszek a maga véleményére, majd kérdezni fogom. – Megint visszafordult a lányhoz: – Nem hallott lövést?

– Nem, uram.

– És nem látott az előcsarnokban senkit, amikor hazament?

– Én… én…

– Nos?… Ki vele!

– Erre a pontra nézve szeretném megváltoztatni a tanúvallomásomat.

– Igazán?… Szeretné? – gúnyolódott a kapitány.

– Igen. Megbeszéltem a dolgot Mr. Kinseyvel, és ő azt gondolja, hogy helytelenül cselekedtem, amikor azt mondtam, hogy…

– Úgy érti, hogy hazudott?

– Nem akartam belekeveredni ebbe az ügybe – védekezett a lány. – Féltem a bíróságtól, és nem is gondolkoztam.

– Nem tudott nekünk segíteni, mi? Ez komoly dolog! Becsukathatnám…

– Ó, de ha most megmásítom a vallomásomat? Ha most elmondom az igazságot?

– Majd meglátjuk. Csak abban az egyben legyen biztos, hogy most végre tényleg az igazságot mondja el!… Tehát látott valakit az előcsarnokban?

– Igen. Elindultam, hogy hazamenjek, de éppen, amint kinyitottam az ajtót, eszembe jutott az esernyőm, így hát visszamentem érte. Ebben a pillanatban két férfit láttam állni a felvonó mellett.

– Két embert látott?… Mifélék voltak?

– Az egyik… kínai volt.

Flannery megdöbbent.

– Kínai? Mondja csak… nem Mr. Chan volt… itt mellettem?

Chan mosolygott.

– Ó, nem – folytatta a lány. – Öregebb volt. És magas, sovány emberrel beszélt. Az arcképét láttam az újságban.

– Ó, látta az arcképét az újságban? Mi a neve?

– A neve John Beetham ezredes – felelte a lány. – Azt hiszem, híres felfedező, utazó.

– Értem. – Flannery felállt, és fel-alá kezdett járni. – Tehát látta Beetham ezredest beszélgetni egy kínaival az előcsarnokban, éppen mielőtt Sir Fredericet megölték?… Azután visszament az esernyőjéért?

– Igen. És amikor megint kijöttem, már nem voltak ott.

– Van még más is?

– Nem… nem hiszem.

– Gondolkozzék csak! Már egyszer letagadta az igazságot.

– Nem vallott eskü alatt – tiltakozott Kinsey.

– És ha nem? – fortyant föl Flannery. – Mindenesetre gátolta a munkánkat, és ez nem tréfadolog. De mégis el fogom nézni az esetet, mert most végre jóvátette a hibáját. Elmehet.

A lány megkönnyebbülve távozott Kinseyvel. Flannery diadalmasan járkált a szobában.

– Most már haladunk! – dörzsölte a kezét. – Most már eljutunk valahová!… Beetham! Sohasem figyeltem rá nagyon, de most majd pótolom az elvesztett időt!… Beetham egy kínaival beszélgetett az előcsarnokban, néhány perccel a gyilkosság előtt. És mi azt hittük, odafönt a bungalóban kezeli a vetítőkészüléket!… Egy kínai! Érti?… Az a papucs a kínai követségtől származik. Szavamra mondom, végre világosodik a helyzet!

– Ha szabad feltennem – szólt közbe Chan –, ön most azt akarj a…

– Azt akarom, hogy kerítsük elő Beetham ezredest, ó azt mondta Miss Morrownak, hogy nem hagyta el a szobát odafent. Megint egy hazug ember…, mégpedig előkelő hazug!

– Alázatosan bocsánatért esedezem – szólalt meg Chan. – Beetham ezredes nagyon okos ember. Vigyázzon, kapitány.

– Nem félek tőle. Engem nem fog felültetni. Ahhoz túlságosan régóta vagyok a pályán.

– Nagyszerű önbizalom – mosolygott Charlie. – Reméljük, igaza lesz.

– Az lesz, elhiheti. Csak bízza rám Beetham ezredest.

– A legnagyobb örömmel – egyezett bele Chan –, ha valami mást átenged nekem.

– Például, mit? – kérdezte Flannery.

– Az elmosódott számjegyekre gondolok, az újságpapíron.

– Gyenge számítás – morgott Flannery – és gyenge nyom.

– Idővel elválik – mondta Chan csöndesen, és összehajtogatta az újságot.

A PESHAWARI NŐ

Másnap reggel tíz órakor Kirk boldogan hallotta a telefonban azt a hangot, amely még a dróton át is örömet szerzett neki.

– Jó reggelt! – kiáltott vidáman a kagylóba. – Ezt nevezem jól kezdődő napnak!

– Nos, ha már ilyen jól kezdődött a napja, nem bánja, ugye, ha arra kérem, hogy adja át a kagylót Mr. Channak!

– Hogyan? Hát nem velem akar beszélni? – panaszkodott Kirk.

– Sajnálom, de most nem – mentegetőzött Miss Morrow.

– Nos, itt van hát Charlie – mondta Kirk. – De borzasztóan bánt… – és átadta a telefont Channak.

– Mr. Chan – szólt a lány. – Flannery kapitány ma délben tizenegy órakor ki akarja hallgatni Beetham ezredest. Megkért engem is, hogy legyek kéznél, és emlékeztessem az ezredest a gyilkosság éjszakáján tett tanúvallomására. Kérem, jöjjön el maga is!

– A kapitány kívánja, hogy jöjjek? – kérdezte Chan.

– Én kérem. Nem elég ez?

– Nekem gyönyörűségesen elég – felelt Chan. – Ott leszek. Flannery kapitány irodájában, ugye?

– Igen. Ne hagyjon cserben! – kérte Miss Morrow, és letette a kagylót.

Kevéssel tizenegy óra előtt Chan elment az igazságügyi palotába. Flannery sötét irodájában már ott találta Miss Morrowt, aki szinte barátságossá tette jelenlétével azt a komor sarkot, ahol ült.

– Jó reggelt! – köszöntötte a lány Chant.

Flannery bejött, Duff felügyelő követte. Egy pillanatra dühösen bámult a lányra és Charliera.

– Hát finom pár, mondhatom! – fakadt ki rájuk. – Éppen most beszéltem Duff felügyelővel Beetham ezredesről. Rájöttem, hogy maguk ketten sokkal többet tudnak róla, mint amit nekem elmondtak.

– Ó, igazán nagyon sajnálom – szabadkozott Miss Morrow.

– Mit használ ez nekem? Mi is van az ezredes szolgájával, azzal a kínaival? A neve Li Gung. Szándékozik-e most már beszélni, Mr. Chan vagy továbbra is szembekötősdit akar játszani velem?

– Én vagyok a bűnös – vágott közbe a lány. – Nekem kellett volna elmondani. Mr. Chan természetesen azt gondolhatta, hogy el is mondtam.     –

– Ó, nem – tiltakozott Chan –, rakja csak át bátran ezt a bűnt az ön szép vállairól az én széles vállaimra. Én hibáztam, amennyiben bizonyos tényeken csendben, szótlanul tűnődtem. De abban a reményben, hogy tán valami nagy világosság támad egyszerre…

– Jól van, jól van – szakította félbe Flannery. – De most végre akar-e beszélni? Ez az, amit tudni szeretnék! Mikor hallott először Li Gungról?

– Aznap délben – mesélte Chan – amikor Sir Fredericet megölték, abban a nagy megtiszteltetésben volt részem, hogy vele ebédeltem. Lunch után Sir Frederic félrevon engem, és erről a Li Gungról beszél nekem. Elmondja, hogy a kínai idegen San Franciscóban, és rokonoknál lakik a Jackson úton. Indítványozza, hogy ravaszul kémkedjem, és kérdezzem ki Li Gungot, de én kénytelen vagyok visszautasítani a megbízást. A gyilkosság utáni nap délben a Maui gőzös kabinjában vagyok, és bolond módra azt hiszem, hogy Honoluluba indulok, de ekkor hallom, hogy a szomszéd kabinban Beetham ezredes elbúcsúzik valakitől, akit Li Gungnak szólít. Az ezredes utasítja Li Gungot, hogy maradjon veszteg Honoluluban, és ne feleljen semmiféle kérdezősködésre.

– És mindez olyan kevéssé volt fontos, hogy nekem egy szót sem szólt róla? – dühöngött Flannery. – És mi van a mögött, hogy Beetham is részt vett azon a bizonyos kiránduláson Peshawar környékén?

– Ezt nem tudtuk meg előbb, mint kedden este – világosította fel Miss Morrow.

– Mindössze harminchat órájuk lett volna, hogy elmondják nekem! Ezerkilencszáztizenhárom május negyedikén Beetham ezredes elindult Peshawarból… hm… a Khyber-szoroson át, hogy… izé, hogy…

– Hogy Teheránba menjen Afganisztánon és az észak-perzsiai Kebir sivatagon át – segítette ki Duff.

– Úgy van. Ezeket a dolgokat maga elmondta Duff felügyelőnek, de nekem egy szóval sem említette!

– Lesújt a megbánás fájdalma – hajolt meg mélyen Chan.

Egyenruhás rendőr vezette be Beetham ezredest a szobába. Az ezredes elegáns ruhában, virággal a gomblyukában és kesztyűs kezében sétabottal lépett be. Egy pillanatra megállt, és szokatlanul élénken, sőt élesen tekintett körbe.

– Jó reggelt! – szólt. Meghajolt Miss Morrow és Chan előtt. – És ön, gondolom, Flannery kapitány?

– Jó reggelt – felelt Flannery –, bemutatom Duff felügyelőt a Scotland Yardról.

– Örvendek – bólintott Beetham ezredes. – Igazán örülök, hogy valakit itt láthatok a Scotland Yardtól. Kétségtelen, hogy most már haladni fog a nyomozás Sir Frederic gyilkosának kézrekerítéséért.

– Azt hiszem, fog – mordult fel Flannery –, ha néhány kérdésünkre felel…, és az igazat mondja.

Az ezredes alig észrevehetően felhúzta a szemöldökét.

– Az igazságot, természetesen – jegyezte meg halvány mosollyal. – Majd igyekszem. Leülhetek?

– Hogyne – felelt Flannery egy poros székre mutatva. – Azon az estén, amikor Sir Fredericet megölték, ön laterna magikás mutatványt adott elő egy emelettel feljebb?

– Aligha nevezhetném így a dolgot. Előadást tartottam az utazásaimról, és mozgófilmet vetítettem. Tibeti felvételeket.

– Igen, igen – legyintett Flannery. – Az előadást vetítőgéppel kísérte, de a vége felé magára hagyta, és a gép magától pörgette le a képeket. Később aztán Miss Morrow azt kérdezte öntől…, mit is kérdezett, Miss Morrow?

– Arról az időről kérdeztem, amikor a gép magától járt – szólt a lány. – Az ezredes biztosított, hogy egész idő alatt nem hagyta el a szobát.

Flannery kapitány Beetham ezredesre nézett.

– Így volt, ezredes?

– Igen, azt hiszem, ezt mondtam.

– Miért mondta ezt?

– Miért?… Hogy érti ezt?

– Miért mondta ezt, amikor nagyon jól tudta, hogy lent volt a huszadik emeleten, ahol egy kínaival beszélt?

Beetham halkan nevetett.

– Sohasem tett még olyasmit, amit később megbánt, kapitány? – kérdezte csöndesen. – Nem tulajdonítottam semmi fontosságot az esetnek, és nem is találtam semmi említésre méltót azon a rövid kiránduláson az alsó emeletre. Valami velem született szégyenérzés tartott vissza, hogy belekeveredjem ebbe a botrányba, így aztán, szerencsétlen módon… hogy úgy mondjam… kissé helytelen kijelentést tettem.

– Tehát lement a huszadik emeletre?

– Csak egy másodpercre. Tudja, a mozivetítőgép és hét filmtekercs elég súlyos csomag. A régi szolgám, Li Gung, segített Mr. Kirk lakására szállítani a felszerelést. Azt gondoltam, hogy tíz órára befejezhetem az előadást, és erre az időre odarendeltem őt. Amikor a gépet tíz óra tizenöt perckor magában járattam, láttam, hogy még mindig maradt hátra egy bemutatni való filmtekercs. Leszaladtam hát, és ott találtam Li Gungot aki a huszadik emeleten várt rám. Hazaküldtem. Azt mondtam neki, hogy majd magam fogom hazavinni a gépet.

– Persze. És ő elment?

– Azonnal elment. A liften ment le. A liftkezelőnő megerősítheti, amit mondtam, ha…

– Mit… ha?

– Ha… akarja – bólintott az ezredes mosolyogva.

– Azt akarja talán mondani, ha meg tudjuk találni?

– Miért mondtam volna ezt? Hát nincs ott?

– Nincs. És mivel ő nincs itt, talán Li Gung erősíthetné meg az ön vallomását?

– Bizonyára megteheti…, ha kábelsürgönyt küld neki – vélte az ezredes. – Mert jelenleg Honoluluban van.

– Másnap délben utazott el, a Maui gőzössel?

– Igen.

– Amikor elbúcsúzott tőle, meghagyta neki, hogy csendben maradjon Hawaiiban?

– Igen, én… igaz, meghagytam neki. Az útlevele nem volt egészen rendben, azért féltem, hogy még bajba jut.

– Azt is meghagyta neki, hogy semmiféle kérdésre ne feleljen?

– Természetesen, ugyanabból az okból.

– Hiszen tudta, hogy partra szálláskor fel kell majd mutatnia az útlevelét? Ha tehát nem volt rendben az útlevele, csak nem gondolta, hogy használhatna neki a hallgatás?

– Fogalmam sem volt róla, hogy egyik amerikai kikötőből a másikba utazva is kell útlevél. Borzasztóan tájékozatlan vagyok az amerikaiak tengernyi szabálya és rendelete között. Egészen megzavarhatják az embert!

– Ez természetes is olyan embernél, aki még olyan keveset utazott mint ön, ezredes – jegyezte meg Flannery epésen.

– Most gúnyolódik.

– Ne törődjék velem – legyintett a kapitány. – Hagyjuk most Li Gung esetét. De még nem végeztem. Úgy hallottam, hogy ön 1913. május negyedikén Peshawarban volt, Indiában.

Beetham lassan bólintott.

– Ezt megírtam a könyveimben is.

– Részt vett egy kiránduláson a hegyek közt, aznap este. A társaság egyik tagja Eva Durand volt. – Beetham nyugtalan mozdulatot tett. – Azon az éjszakán Eva Durand eltűnt, és azóta sem látta senki. Tud valamit arról, hogy hogyan jutott ki ez a nő Indiából?

– Ha azóta sem látta senki, honnan tudja, hogy kijutott Indiából?

– Ezzel most ne törődjék – szólt Flannery nyersen. – Most én kérdezek. Emlékszik arra az esetre?

– Természetesen. Megrendítő dolog volt.

Flannery egy percig figyelmesen nézett Beethamre.

– Mondja csak, ezredes, találkozott Sir Frederickel már előbb is, mint múltkor este Barry Kirk bungalójában?

– Soha!… Különben, várjon csak egy kicsit! Azt hiszem, Sir Frederic mondta, hogy jelen volt a Királyi Földrajzi Társaság egy nagy ebédjén, és ott látott engem. De én nem emlékeztem erre a találkozóra.

– Arról nem tudott, hogy Sir Frederic azért jött San Franciscóba, hogy megtalálj a Eva Durandot?

– Igazán? Milyen különös dolog!

– Tudta vagy nem tudta?

– Természetesen nem.

– Segíthetett volna neki, ha tudta volna?

– Nem. Nem segíthettem volna – felelte Beetham határozottan.

– Rendben van, ezredes – bólintott Flannery. – Ugye, nem gondol arra, hogy rövidesen itt hagyja San Franciscót?

– Csak néhány nap múlva, ha befejeztem most tervezett új kutatóutam előkészületeit.

– Nem fog elutazni, amíg ki nem derítjük, hogy ki ölte meg Sir Fredericet? Megígéri?

– De, kedves barátom… csak nem gondolja…

– Azt gondolom, hogy a tanúságtétele fontos lehet. Újra kérdem, megígéri?

– Meg. De remélem, hogy minél hamarabb sikert érnek el.

– Ezt mindnyájan reméljük.

– Boldog vagyok, hogy ezt hallom. – Beetham felkelt. – Ha nincs több kérdése?…

– Jelenleg nincs – felelt Flannery.

– Nagyon köszönöm – mondta az ezredes, és nyugodtan kiment a szobából.

Flannery utána bámult.

– Úgy hazudik, mint egy igazi gentleman, ugye?

– Gyönyörűen! – sóhajtott Miss Morrow, és szemei még mindig az ajtón függtek, amelyen át az ezredes távozott.

– Hát engem mégse fog bolonddá tenni – folytatta Flannery. – Többet tud ezekről a dolgokról, mint amennyit mond. Ha más valaki lenne, és nem a híres Beetham ezredes, még ma reggel becsukatnám!

– De ez lehetetlen! – kiáltott fel az ügyésznő.

– Magam is azt hiszem. A nyugati tengerpart összes asszonya rám támadna. Különben nincs is rá szükség. Túlságosan híres ember ahhoz, hogy megszökjék. De meg fogom figyeltetni. Most pedig térjünk át a dolgunkra. Bárcsak itt lenne Li Gung, kicsikarnék belőle valamit! Mit is mondott önnek Sir Frederic, Mr. Chan? Li Gung rokonairól beszélt a Jackson úton? Talán felkereshetném őket?

– Nem érdemes – legyintett Chan –, én már megtettem.

– Ó, ott volt? Természetesen megint nem szólt róla nekem egy szót sem!

– Szavak nem fontosak. A legszánalmasabb kudarcot vallottam. Fogadtak a házban, de terveimet meghiúsította egy cserkészfiú jócselekedete.

– Cserkészfiú van a családban?

– Igen. Willie Li a neve. A család feje Henry Li, a Keleti Lakásokban, a Jackson úton.

Flannery felugrott.

– Ez nekem elég. Majd érte küldöm Mauleyt a kínai negyed őrségéből. Hozza ide a kölyköt még ma este. Mindnyájan bolondulnak Mauleyért ezek a kínai kölykök. Majd csak hallunk tőle valamit!

Csengett a telefon. Flannery vette fel a kagylót, aztán átadta Miss Morrownak. A kapott hírek hallatán a lány szemei fölcsillantak az izgalomtól. Letette a kagylót, és a többiekhez fordult.

– Ez a kerületi ügyész volt – jelentette. – Kezünkbe került egy levél, amelyet Santa Barbarában adtak fel Mrs. Tupper Brock címére. Grace Lane írta, és megadja benne jelenlegi címét.

– Fényes! – kiáltott fel Flannery. – Megmondtam, hogy előlem nem menekülhet! Mindjárt kocsit küldök érte két emberrel. – Miss Morrowra nézett. – Majd az irodájánál megállhatnak a címért.

Miss Morrow bólintott.

– Most rögtön visszamegyek, és átadom nekik a címet.

Flannery a kezét dörzsölte.

– Végre világosodni kezd a dolog. Haladunk!

A társaság szétoszlott, és Charlie Chan visszament a bungalóba, ahol Barry Kirk már türelmetlenül várta a híreket. Miután mindent megtudott, ragaszkodott hozzá, hogy Miss Morrowt és Chant meghívja vacsorára. Hat óra harminckor együtt léptek ki az egyszerű kis vendéglőből, amelyet Kirk a kitűnő szakács miatt választott, és indultak az igazságügyi palota felé.

Az este hűvös és átlátszóan tiszta volt, a csillagok úgy ragyogtak a fejük fölött, mint a fáklyák. Megkerülték a kínai negyedet, és átmentek a régi Plazán, amely most üres volt, csak a háborús emlékoszlop állt rajta komor elhagyatottságban, a csillagfényben.

Flannery és Duff már várakoztak a kapitány irodájában. A kapitány lelkesedés nélkül üdvözölte Kirket.

– Mindnyájan együtt vagyunk megint, ugyebár? – kérdezte. Leültek. Nemsokára óriás termetű rendőrtiszt jött be az irodába.

Polgári ruhát viselt és khaki inget. Jóságos, mosolygós arca volt, de éles szeme elárulta, hogy olyan ember, aki minden eshetőségre készen áll. Flannery kapitány bemutatta őt.

– Mauley hadnagy, a kínai negyed őrségének hét év óta főnöke, ami rekordnak számít abban az állásban.

Mauley modora szívélyes volt.

– Örvendek, hogy találkozunk – szólt. – A kölyök itt van velem. Odakint hagytam az előszobában, kapitány. Az utcán szedtem fel, s mindjárt hoztam is magammal. Nem engedtem meg neki, hogy hazaszaladjon utasításokért.

Mauley kiment az előszobába, és Willie Livel jött vissza.

– Hát most itt vagyunk, Willie – szólt Mauley. – Ez itt Flannery kapitány. Arra fog kérni, hogy egy nagy szívességet tégy neki.

– All right! – vigyorgott Willie Li.

– Magyaráztam neki – folytatta Mauley –, hogy a családjából senkit sem érint ez a dolog. Nem is fog senkit bántódás érni azért, amit ő itt mond.

– Az unokabátyád, Li Gung – kezdte Flannery – sok időn át szolgálta Beetham ezredest?… Az egész világot bejárta az ezredessel?

Willie bólintott.

– Góbi sivatag. Kebir sivatag. Tibet, India. Afganisztán.

– Hallottad-e Li Gungot az ezredessel átélt kalandokról mesélni?

– Igen.

– Emlékszel rájuk?

– Sohasem fogom elfelejteni – válaszolt Willie, és kis fekete szemei ragyogtak.

– Azt már mesélted Mr. Channak, hogy az ezredes egyszer lelőtte egyik emberét valamilyen okból.

A fiú szemei összehúzódtak.

– Mert szükséges volt – felelte. – Nem volt ebben bűn.

– Természetesen… természetesen, szükséges volt – felelte Flannery szelíden. – Sohasem bántanánk ezért az ezredest. Nekünk nincs is hatalmunkban, hogy olyan ügyekbe avatkozzunk, amik San Franciscón kívül történtek. Mi csak kíváncsiak vagyunk, ennyi az egész. Emlékszel még, hogy melyik úton történt a dolog?

– Hogyne! Azon az utazáson volt, amikor Peshawarból átkeltek a Khyber-szoroson és Afganisztánon.

– Afganisztánban történt?

– Igen. Nagyon rossz ember volt Muhamed Ashref Khan, tevehajcsár. Lopni próbált.

– Mit akart ellopni?

– Egy gyöngy nyakláncot. Beetham ezredes látta őt a sátorba lopózni.

– Milyen sátor volt az?

– Az asszony sátra.

Most egy percnyi feszült csend állt be.

– Az asszony sátra? – ismételte Flannery. – Melyik asszonyé?

– Azé az asszonyé, aki velük utazott Teheránba. A peshawari asszonyé.

– Elmondta a nagybátyád, hogy milyen volt ez az asszony?

– Nagyon szép volt; aranyhajú. A szemei olyanok, mint a kék ég. Nagyon szép volt, így mondta az unokabátyám.

– És Peshawarból utazott velük Teheránba?

– Igen. Csak Li Gung és az ezredes tudott róla, amíg át nem keltek a Khyber-szoroson, mert a kocsiban volt elrejtve. Azután odajött, és volt neki külön sátra. Az ezredes megparancsolta, hogy ebbe a sátorba senkinek sem szabad belépni, különben halál fia.

– És a tevehajcsár nem engedelmeskedett? Az ezredes pedig lelőtte?

– Igazságos volt. Le kellett lőnie! – jelentette ki Willie Li határozottan.

– Természetesen – hagyta rá Flannery. – Hát, fiam, ennyi volt az egész. Nagyon köszönöm neked. Most elmehetsz.

Willie és Mauley kimentek. Flannery fel-alá járkált a szobában.

– Most, mit tudunk most? – kiáltott föl végre. – Ez szinte túlságosan szép ahhoz, hogy igaz legyen. Eva Durand eltűnik az éjszakában, szegény férje majd megőrül bánatában. Egész Indiát felforgatják, hogy rátaláljanak. És a nő egész idő alatt nyugodtan megy a karavánnal Afganisztánon keresztül… John Beetham ezredes karavánjával! A kiváló kutató, akiért mindenki bolondul, a bátor, nagyszerű ember, akit még álmában sem merne meggyanúsítani senki! – Flannery most Chanhoz fordult. – Most már értem, amit mondott. Regénynek mondta. Hát én másképp nevezném. Én úgy mondanám, hogy elszökött egy másik ember feleségével. Csinos kis botrány az ezredes múltjában, szép folt az életében… Istenemre, gyönyörű! Érti, hogy mit jelent ez?

Chan vállat vont.

– Én csak azt látom, hogy ön ma este nagyon magasan száll.

– Persze, hogy magasan, de még mennyire! – hencegett a kapitány. – Magasan és messzire. Elkaptam végre az emberemet, és az okát is, amiért megtette… Sir Frederic San Franciscóba érkezik, hogy megtalálja Eva Durandot. Beetham ezredes szintén itt van, mindenki tiszteli, becsüli, tömérdek ünneplésben van része. Beetham megtudja, hogy mi járatban van a detektív. Arról is hallott, hogy Indiában is járt már. Tűnődik magában, vajon kinyomozta-e, hogyan hagyta el Indiát Eva Durand?… Ha igen, és nyilvánosságra hozza, akkor John Beetham ezredes pályája derékba törik. Egyszerűen vége van, soha többé nem fog tudni pénzt gyűjteni újabb kutatóutakra… Olyan embernek ismerjük, aki a maga jószántából félreáll, és megvárja, amíg mindez megtörténik vele?… Nem! Hanem mit csinál?

– A kérdést csak a hatás kedvéért tette fel, nem? – szólt közbe Chan.

Flannery rá se hederített.

– Először is tudni akarja, hogy mennyit tud Sir Frederic a szökésről – folytatta. – Tudni akarja, hogy mit nyomozott ki. A vacsora alatt meghallja, hogy a páncélszekrény nyitva maradt… Az első lehetséges alkalommal leoson a lépcsőn, és bemegy Mr. Kirk irodájába.

– A bezárt ajtón át? – kérdezte Chan.

– A lifteslány megszerezhette neki a kulcsot – förmedt rá Flannery. – Ne felejtsük el, hogy ő Eva Durand. Vagy ott van Li Gung…, ő is jelen van, lehetséges ugyan, hogy csak véletlenül. De fel lehetne őt használni… a mentőlétra… mindegy! Beetham valahogyan mégis bejut az irodába. Mindent átkutat, őrült gyorsasággal, meg is találja a feljegyzéseket, és első pillantásra tisztában van vele, hogy Sir Frederic mindent felfedezett. Ebben a pillanatban lép be az irodába Sir Frederic. Ő az egyedüli ember, aki tudja, hogy Eva Durand hogyan hagyta el Indiát, és bizonyos, hogy nem fog hallgatni. Ő az, aki Beethamet örökre tönkreteheti… Beetham kirántja revolverét. Ez nem nagy dolog neki, megtette korábban is! Sir Frederic halva fekszik a padlón… Beetham megszökik a feljegyzésekkel. A régi botrány titka most már örökre el van temetve! Istenemre mondom, kinek kell ennél világosabb magyarázat?!

– Nem említve a bársonypapucsot – szólt Chan szelíden. – Hilary Galt papucsait.

– Az ördögbe is, ember – harsogta Flannery –, legyen esze. Egyszerre csak egy dolgot végezzünk!…

FLANNERY NAGY JELENETE

Pénteken reggeli után Chan habozott pár percig, aztán követte Barry Kirket a hálószobájába.

– Bocsánatért esedezem a tolakodásért, de nagy kérésem volna.

– Természetesen, Charlie. Mi az?

– Szeretném, ha– elvinne engem a Kozmopolitan Klubba, és bevezetne a sasszemű kapus mellett. Azután pedig határtalan vágy késztet arra, hogy a klub valamelyik régi alkalmazottjával beszéljek.

– Régi alkalmazottal? Ott van például Peter Lee. Már harminc éve van a ruhatárban. Ő megfelelne?

– Kitűnő választás! Azt akarom ennek a Leenek indítványozni, hogy mutogassa meg nekem a klubházat a padlástól a pincéig. Lehetséges lenne ez?

– Természetesen. – Kirk élesen nézett Chanra. – Maga még mindig arra a klubévkönyvre gondol, amelyet Sir Frederic mellett találtunk?

– Sohasem szűntem meg rágondolni – felelte Chan.

Kirk magával vitte Charlie Chant a klubba, s ott átadta Peter Leenek.

– Nem szükséges, hogy itt maradjon – jegyezte meg Chan. – Némi kutatást fogok itt rendezni, s majd később visszatérek a bungalóba.

– Rendben van – felelt Kirk –, ahogy akarja.

Már közel volt a lunch ideje, amikor Chan megjelent. Kis szemei ragyogtak.

– Szerencsés volt? – kérdezte Kirk.

– Majd idővel kiderül – szólt Chan. – Ezt a szárazföldi klímát végtelenül erősítőnek találom. Félek, hogy a mai lunchön ki fogom fosztani a konyháját.

Lunch után Miss Morrow telefonált. Tudatta, hogy Grace Lane-t két rendőr délután négy órára Flannery kapitány irodájába kíséri. Azt is hozzátette, hogy mind a kettőjüket meghívja – a saját felelősségére.

Flannery, Duff és Miss Morrow már együtt voltak a kapitány irodájában, amikor Chan és Barry Kirk megérkeztek.

– Hello! – köszönt a kapitány. – Látni akarják a verseny végét, mi?

Chan bólintott.

– A bölcs ember megássa kútját, még mielőtt szomjas lenne – jegyezte meg.

– Maga ugyan nem ásott túlságosan sokat – gúnyolódott Flannery. – Be kell vallanom, Mr. Chan, hogy megtartotta a szavát. Hagyta, hogy én magam oldjam meg az esetet, s bizony nem nyújtott valami nagy segítséget. De akárhogy volt is, én mindenesetre megálltam a helyemet. Úgy fordult a dolog, hogy nem is volt szükségem magára. Akár el is utazhatott volna azon a hajón, tíz nappal ezelőtt.

– Szomorú megjegyzés rám nézve – szólt Chan.

Beetham ezredest vezették be a szobába. A modora most is közönyös volt, s mint mindig, kissé leereszkedő.

– Ah, kapitány – szólt –, megint itt vagyok. Az utasítása szerint…

– Nagyon örülök, hogy láthatom – szakította félbe Flannery.

– És mit tehetek ma az érdekében? – kérdezte Beetham, nyugodtan leülve.

– Nagyon szeretném, ha találkozna… egy hölggyel.

Az ezredes elővette cigarettatárcáját, kivett belőle egy cigarettát, és a tárca ezüstfedeléhez ütögette.

– Igen?… Engem ugyan nemigen lehetne a nők barátjának nevezni, de…

– Azt hiszem, ez a találkozás ezzel a hölggyel mégis érdekelni fogja – biztatta Flannery.

– Igazán? – az ezredes meggyújtotta a gyufát.

– Tudja, olyan hölgyről van szó – folytatta Flannery –, aki egyszer nagyon hosszú utat tett meg az ön társaságában.

Beetham barna, karcsú keze megállt a levegőben a meggyújtott gyufával. A láng nyugodtan égett. A kéz nem remegett.

– Nem értem önt – rázta a fejét.

– Nyolc hónapos út volt, azt hiszem – erősítette Flannery. – A Khyber-hágón át, Afganisztánon és Kelet-Perzsián keresztül Teherán szomszédságába.

Beetham most meggyújtotta a cigarettát, és eldobta a gyújtót.

– Kedves barátom… miről beszél? – kérdezte.

– Igen jól tudja, hogy miről beszélek. Eva Durandról, arról a hölgyről, akit tizenöt évvel ezelőtt magával vitt Indiából. Senki sem gyanúsította önt, ugyebár, ezredes? Túlságosan nagy ember volt…, felette állott minden gyanúnak, azzal a sok rendjellel a mellén! És én mégis tudom, hogy megtette… tudom, hogy elszökött Durand őrnagy feleségével, és be is fogom bizonyítani. De talán nem is kell bebizonyítani… talán magától be fogja vallani?

Elhallgatott, feleletre várva.

Beetham tökéletes nemtörődömséggel bodor füstkarikákat fújt a mennyezet felé, és pár pillanatig figyelte, hogyan széled el a levegőben.

– Mindez – jegyezte meg – olyan tökéletes ostobaság, hogy megtagadom rá a választ.

– Ahogy tetszik – felelte Flannery. – Eva Durand mindenesetre itt lesz néhány perc múlva, és én azt akarom, hogy viszontlássa őt. Talán a viszontlátás majd felfrissíti az emlékezőtehetségét. Azt akarom, hogy viszontlássa őt – a férje mellett.

Beetham bólintott.

– Nagyon fogok örülni. Mindkettőjüket ismertem valamikor régen. Igen, nagyon fogok örülni, ha tanúja lehetek annak a megható jelenetnek, amit ön most tervez.

Rendőr jelent meg a küszöbön.

– Durand őrnagy van odakint – jelentette.

– Jó – szólt Flannery. – Pat, ez itt Beetham ezredes. Vezesse be a hátulsó szobába, a másodikba, és maradjon vele ott, amíg magukért küldök.

Beetham felkelt.

– Tehát le vagyok tartóztatva? – érdeklődött.

– Nincs letartóztatva – felelte Flannery –, de Pattal fog menni. Világos ez?

– Teljesen. Pat… a rendelkezésére állok.

Mindketten eltűntek. Flannery kapitány fölkelt, és az előszobához vezető ajtóhoz menve, beeresztette Durand őrnagyot.

Az őrnagy bejött, és látható zavarban várakozott. Flannery hellyel kínálta.

– Üljön le, uram. Mindenkit ismer itt. Nagy újságom van az ön számára. Megtaláltuk azt a nőt, akiről azt gondoljuk, hogy az ön felesége. Néhány perc múlva itt lesz.

Az őrnagy rábámult.

– Megtalálták… Evát? Lehetséges lenne?

– Egy perc múlva megtudjuk – szólt Flannery. – Én magam ugyan bizonyos vagyok benne, ám lássa saját maga. De mielőtt még jön, szeretnék önhöz még egy-két kérdést intézni. A peshawari kiránduláson részt vett John Beetham ezredes is, a kutató?

– Igen, természetesen.

– És másnap reggel indult el hosszú utazásra a Khyber-hágón át?

– Igen. Én ugyan nem láttam elindulni, de mesélték nekem, hogy elutazott.

– Mondta-e valaha valaki azt, hogy az ezredes magával vihette az ön feleségét, amikor elutazott?

A kérdés megdöbbentette Durand őrnagyot, mintha golyó érte volna. Elsápadt.

– Soha senki sem mondta ezt – felelte egészen halkan.

– És mégis… éppen ez történt.

Durand fölkelt, és fel-alá kezdett járni a szobában.

– Beetham – mormolta – Beetham?! Nem, nem… ő sohasem tette volna meg! Nagyszerű ember Beetham. A legjobbak egyike. Gentleman… Nem, sohasem tette volna meg ezt velem!

– Éppen most volt itt, és én megvádoltam ezzel.

– De ő tagadta, természetesen?

– Igen, tagadta. De az én bizonyítékaim…

– Ördög vigye a bizonyítékait! – kiáltott Durand. – Ő nem az a fajta ember. Beetham nem! És az én feleségem, Eva… Amit ön itt mond, az sértés rá nézve is. Eva szeretett engem. Bizonyosan tudom, hogy szeretett. Ezt nem akarom elhinni… Nem tudom elhinni!

– Kérdezze meg tőle, ha megjön – tanácsolta Flannery.

Durand leroskadt a székbe, és kezébe temette az arcát.

Hosszú ideig csendben vártak. Miss Morrow arca égett az izgalomtól. Duff csendesen szítta elmaradhatatlan pipáját. Charlie Chan olyan mozdulatlanul ült, mint a kőbálvány. Kirk idegesen vett elő egy cigarettát, aztán megint visszatette tárcájába.

Most Petersen jelent meg a küszöbön.

– Hello, Jim! – kiáltott fel Flannery. – Elkapták?

– Most az egyszer megvan – felelte Petersen, és félreállt.

Az a nő, akinek annyi neve volt már, belépett a szobába, és megállt. A szemei fáradtak voltak. Aggodalmasan nézett körül. Megint hosszú csend támadt.

– Durand őrnagy – szólt végül Flannery –, ha nem tévedek… Durand lassan talpra állt, és előrelépett. Figyelmesen tanulmányozta a nőt pár percig, aztán kétségbeesett mozdulatot tett.

– Megint a régi történet! – szólt megtörtén. – A régi történet újra ismétlődik. Flannery kapitány, ön tévedett. Ez a nő nem az én feleségem.

És lassan kiment a szobából.

VIRRASZTÁS A SÖTÉTBEN

Egy pillanatig senki sem beszélt. Flannery kapitány lassanként úgy összezsugorodott, mint a léggömb, amelyet kiszúrtak. Hirtelen harag lobbant fel a szemében. Dühösen fordult Charlie Chan felé.

– Maga – ordított rá –, maga vitt bele ebbe! Maga és a hóbortos ideája! A hölgy Jennie Jerome. És Marie Lantelme is. Mit jelent ez? Azt, hogy Eva Durandnak is kell lennie…, mondta ön. Találgatás volt az egész, ostoba találgatás! És én hallgattam magára! Hittem magának! Istenem, milyen bolond voltam!

Mélységes bűnbánat ragyogott Charlie szemében.

– Olyan nagyon sajnálom! Ostoba tévedés volt. Lehetséges-e, kapitány, hogy valaha is megbocsásson nekem?

Flannery dühöngött.

– Lehetséges-e, hogy saját magamnak valaha is megbocsássak? Egy kínaira hallgatni!… én, Tom Flannery! Az én tapasztalataimmal és eddigi sikereimmel?!… Őrült voltam, futóbolond! De most mindennek vége. – Felkelt. – Durand őrnagy, ezerszer bocsánatot kérek. A világért sem akartam újabb csalódásnak kitenni.

Durand fáradtan vont vállat.

– Nem baj. Jó szándék vezette, tudom. Egy pillanatra én is remélni mertem. Azt gondoltam, hogy hátha mégis valóban Eva. Bolondság volt tőlem. Mostanáig megtanulhattam volna a leckét. Réges-régen tudhatnám. Már nincs több mondanivalóm itt. – Az ajtó felé tartott. – Hát ennyi az egész, kapitány?…

– Igen, ennyi az egész. Nagyon restellem, őrnagy.

Durand meghajolt.

– Én is sajnálom… Isten vele!

Az ajtóhoz közel elhaladt a nő mellett, aki Grace Lane-nek nevezte magát. Ott állt szegény, és majdnem összeroskadt a fáradtságtól; most egy lépést tett az íróasztal felé. Az arca halvány volt, a szemei beesettek a hosszú, kemény nap fáradalmaitól.

– Mi lesz most velem? – kérdezte.

– Várjon egy pillanatig! – mordult rá Flannery.

Miss Morrow fölkelt, és széket hozott a fáradt nőnek. Hálás tekintet volt a jutalom.

– Bűntudatom percről percre nő – szólalt meg Chan halkan.

– Nem csodálom – felelte Flannery kapitány. – Az ajtóhoz ment, és hangosan kiáltott: – Pat!

Pat megjelent, és nyomában jött Beetham ezredes. Beetham egy pillanatra megállt, és kíváncsian nézett körül a szobában.

– Hol marad a megható viszontlátás? – kérdezte. – Nem látom Durandot. A feleségét meg éppoly kevéssé látom.

Flannery arca még vörösebb lett.

– Hiba történt – vallotta be.

– Úgy hiszem, temérdek hiba történt már itt – szólt Beetham könnyedén. – Veszedelmes szokás ez, kapitány: folyton hibázni! Igyekezzék leszokni róla.

– Ha szükségem lesz a tanácsára, majd szólok – fakadt ki elkeseredetten Flannery. – Most elmehet. De mégis fontos tanúnak tekintem ebben az ügyben, és óva intem, ne induljon el holmi újabb sivatagi túrára, amíg meg nem engedem!

– Nem felejtem el – bólintott Beetham, és kiment.

– Mi történik most velem? – kérdezte ismét Grace Lane.

– Félek, nagyon keményen bántak önnel. Bocsánatot kell kérnem – szólt Flannery. – De hát én, úgy látszik, megbolondultam, hogy erre a… kínaira hallgattam! Így estem abba a hibába, hogy… Szóval azzal a váddal hozattam vissza, hogy ellopta az egyenruháját, de Mr. Kirk valószínűleg nem óhajtja fenntartani ezt a vádat?

– Semmi esetre sem! – kiáltott Barry Kirk azonnal, s a lányhoz fordult: – Remélem, nem hiszi azt, hogy az én ötletem volt? Ha akarja, akár tucatnyi egyenruhát kaphat tőlem.

– Ön nagyon jó, uram – felelte a nő.

– Egyáltalán nem. És ha akarja, a régi állása is a rendelkezésére áll. Hiszen tudja, hogy szépíteni igyekszem a Kirk-épületet, s amikor maga elment, azt a Kirk-épület szépsége sínylette meg.

A leány elmosolyodott, de nem felelt.

– Tehát elmehetek? – kérdezte, és felállt.

– Hogyne! – egyezett bele Flannery. – Csak menjen.

Miss Morrow a fáradt lányra nézett.

– Hova akar menni?

– Én nem tudom, én…

– De én tudom – felelt a kerületi ügyész helyettese. – Velem fog jönni. Van egy kis lakásom. Temérdek hely van benne… legalább erre az egy éjjelre maradjon nálam!

– Igazán, nagyon, nagyon jó hozzám – felelt Grace Lane, s a hangja kissé elcsuklott.

– Bolondság. Mi mindnyájan nagyon rosszul bántunk önnel. Most jöjjön.

A két nő kiment. Flannery kapitány a székbe roskadt íróasztala mellett.

– Most már majd saját ízlésem szerint fogom meg ezt a dolgot a változatosság kedvéért – jelentette ki. – Ez borzalmas felsülés volt. De úgy kell nekem, megérdemeltem. Egy kínaira hallgatni! De ha ez a Grace Lane nem Eva Durand, akkor ki lehetne az?… Mi a véleménye, Duff felügyelő?

– Óvhatnám attól a veszélytől is, hogy egy angolra hallgasson – mosolygott Duff.

– Ó, de ön a Scotland Yardnál van – legyintett a kapitány. – Én tisztelem a véleményét. Lássuk csak. Eva Durand itt van valahol a közelben, ezt biztosan tudom. Sir Frederic olyan ember volt, aki tudta, hogy mit beszél. Itt van ez a Lilla Barr. A leírás jól illik rá. Aztán itt van Gloria Garland. Felvett név, Ausztrália… ez is lehetséges. Továbbá itt van Eileen Enderby… rozsdafoltok voltak a ruháján akkor éjjel. De én nem láttam… csak egy kínai látta a foltokat. Lehet ugyan, hogy ott voltak, de valószínű, hogy nem. Talán ez is csak Mr. Chan egyik találgatása volt.

– Aztán ott van még – tette hozzá Charlie – Mrs. Tupper Brock. Félve ajánlom fel ezt a nyomot.

– Ezt jól is teszi – gúnyolódott Flannery dühösen. – Nem, ha maga valószínűnek gondolja Mrs. Tupper Brockot, akkor én máris végeztem vele… Vajon melyik ezek közül a nők közül?… Ej, egészen elölről kell kezdenem az egészet.

– Bűnbánónak érzem magamat – szólt Chan –, de mindazonáltal az indítványok tömegesen tódulnak ajkaimra. Hallotta már azt a régi kínai mondást: „Mindig a lámpa alatt van legsötétebb.”

– Torkig vagyok már a kínai mondásokkal! – mérgelődött a kapitány.

– Ez a mondás azt jelenti, hogy éppen fejünk fölött ragyog a fény. Most így vagyunk, Flannery kapitány. Fogadja meg a tanácsomat, ne aggódjék tovább Eva Durand miatt.

– Miért ne? – kérdezte Flannery, szinte akaratlanul.

– Mert ön most élete legnagyobb diadalának közvetlen közelében áll! Legkésőbb néhány óra leteltével csengeni fog a füle önmaga dicséretétől.

– Hogyhogy?…

– Néhány óra múlva el fogja fogni Sir Frederic Bruce gyilkosát – felelte Chan nyugodtan.

– Mondja csak…, hogyan gondolja ezt? – érdeklődött Flannery.

– Egyetlen föltételtől függ minden – folytatta Chan –, a saját érdekében könyörgöm, fogadja el azt a feltételt.

– Egy feltétel? És mi az?

– Még egyszer, de most utoljára, hallgatnia kell annak a szavára, akit „egy kínainak” szeret emlegetni.

Flannery kényelmetlenül feszengett. Már heves visszautasítás tolult az ajkára, de megzavarta valami a kis ember modorában.

– Hogy még egyszer hallgassak magára… mi? Mintha ezt megtenném!

Duff felügyelő felállt, és újra rágyújtott a pipájára.

– Ha igaz az, kapitány – szólalt meg –, hogy tiszteli az én véleményemet, akkor, a barátunkat idézve, alázatosan indítványozom, tegyen úgy, ahogyan ő mondja.

Flannery egy percig nem felelt.

– Hát most meg mit fundált ki? – szólt végül – talán újabb ötlete van?

– Chan a fejét rázta.

– Csak… bizonyságom van – mondta. – Én csak buta ember vagyok kicsike szigetről, és gyakran tévedek. De most feltétlenül igazam van. Jöjjenek velem, és be fogom bizonyítani.

– Szeretném tudni, hogy miről beszél? – szólt Flannery.

– Egy letartóztatásról… pár óra múlva, ha leereszkedik annyira, hogy megteszi, amit mondok – felelte Chan. – A Scotland Yardon, amelyet Duff felügyelő megtisztel a hozzátartozásával, minden gyilkossági esetben megvan az, amit ők „lényeges nyomnak” neveznek. Ebben az esetben is volt ilyen lényeges nyom.

– A papucs? – kérdezte Flannery.

– Nem – felelte Chan. – A papucs érdekes nyom, de nem lényeges. A lényeges nyomot az a kéz helyezte el a helyszínen, amely ma már halott. Annak az embernek a keze, aki okosságban messze túlhaladta társait… Milyen szomorú, hogy ennek az értékes embernek el kellett múlnia! Amikor Sir Frederic látta, hogy nem kerülheti el a halált, kinyújtotta kezét a könyvállvány felé, és mit vett le onnan?… A lényeges nyomot, amely a haldokló kezéből kiesve, ott feküdt mellette a padlón… A Kozmopolitan Klub évkönyve ez a „lényeges nyom”.

Pillanatnyi csend következett. A kínai detektív hangjában mély meggyőződés csengett.

– Nos hát… mit akar? – kérdezte Flannery.

– Azt akarom, hogy eljöjjön fél óra múlva a Kozmopolitan Klubba. Duff felügyelő, természetesen, el fogja kísérni. Ott aztán szokatlan türelmet kell kifejteni, és kőszoborként várni. Hogy meddig, azt most nem tudom pontosan megmondani. De kellő időben meg fogom mutatni önnek Sir Frederic gyilkosát, és bizonyítékot is nyújtok arra, amit mondok.

Flannery felkelt.

– Ez most az utolsó alkalom – mondta habozva –, amit magának adható– Ha megint bolonddá tesz, kitoloncoltatom, mint alkalmatlan idegent. Tehát fél óra múlva a Kozmopolitan Klubban?… Ott leszünk!

– S az alkalmatlan idegen a kapuban fogja önöket üdvözölni – mosolygott Charlie. – Remélve, hogy rövidesen nagyon is alkalmas idegen lesz belőle… Mr. Kirk, legyen olyan jó, és csatlakozzék hozzám.

Chan és Barry Kirk együtt mentek el.

– Charlie, maga igazán nincs jó viszonyban a kapitánnyal – kezdte Kirk, amikor az utcán álltak, és taxira vártak.

Chan bólintott.

– Nemsokára még kevésbé leszek vele jóban – felelte. Kirk rábámult.

– Hogyhogy?

– Meg fogom neki mutatni a siker útját. Ó majd saját magának kívánja az egész dicsőséget, az én látásom azonban kényelmetlen érzéssel fogja eltölteni… Senki sem szereti azt az embert, aki a létra legfelsőbb fokára irányította bizonytalan lépéseit.

Beszálltak egy taxiba.

– A Kozmopolitan Klubba – rendelkezett Chan. Azután Kirkhez fordult. – És most, számtalan bocsánatkérés közt, mélyen meghajtom fejemet a porba. Csúnyán visszaéltem az ön bizalmával.

– Hogy történt ez? – ütődött meg Kirk.

Chan levelet vett ki a zsebéből. Némileg megviseltnek látszott, és a címzése is elmosódott kissé a borítékon.

– Múlt reggel ön levelet írt az irodában, s nekem adta át, hogy feladjam, én azonban csak látszólagos mozdulatot tettem a levélszekrény felé, a levél pedig a kezemben maradt.

– Istenem, hát nem adta fel ezt a levelet? – kiáltott fel Kirk.

– Nem. El tud-e képzelni valami aljasabbat?… Kedves házigazdám, akinek kezéből annyi jót és kedvességet élveztem, én csúnyán visszaéltem bizalmával.

– De volt erre valami oka?

– Nagyon fontos okom volt rá. Idővel ki fog derülni. Túllépném-e a határt, ha bocsánatát nem igyekezném elnyerni?

– Egyáltalán nem – mosolygott Kirk.

– Ön a legnyájasabb, legelőzékenyebb ember, akivel a sors eddig összehozott. – A taxi elérte az Union teret. Chan kiszólt a vezetőnek, hogy álljon meg.

– Én itt kiszállok, hogy jóvátegyem bűnömet – magyarázta. – A régen késlekedő levél most célja felé siet, külön gyors lábú küldönc viszi.

– Csak nem akarja azt mondani – kiáltott fel Kirk nagy meglepetésében –,hogy…

– Amit mondani akarok, lassanként magától napfényre kerül – szólt Chan, és kiszállt a taxiból. – Legyen oly szíves, és várjon rám a klub ajtajában, hogy a szemfüles portás meg ne állítson az ajtóban.

– Várni fogok magára, Charlie – ígérte meg Kirk.

Továbbkocsizott a klub felé, mialatt új kérdések és következtetések kavarogtak a fejében. – Nem… nem, az nem lehetséges! De Charlie olyan biztosnak látszott a dolgában…

Nem sokkal azután, hogy megérkezett a klubba, Charlie is megjelent. Kirk már várta őt, és elkalauzolta az aranyzsinóros ajtónálló mellett. Most Flannery és Duff is megjöttek. A kapitány modorából látnivaló volt, hogy jobb belátása ellen cselekszik.

– Azt hiszem, ez megint hiábavaló fáradság lesz – nyűgösködött. – De, ismétlem: ez lesz az utolsó alkalma, jegyezze meg magának.

– És ez lesz az ön nagy lehetősége is. Önnek is meg kell ezt jegyeznie! – vonta föl a vállát Chan. – De rosszul tesszük, hogy itt állunk a nyilvánosság szeme előtt. Mr. Kirk, én kikerestem egy sarkot, ahol meglapulhatunk, ahol nem láthat senki, mi viszont mindent láthatunk. Arra a kis szobára gondolok, amely az iroda mögött van, és oldalt nyílik a ruhatárból.

– Rendben van, tudom, melyiket gondolja – bólintott Kirk.

Beszélt a klub vezetőjével, és mind a négyüket bevezették a kis hátsó szobácskába, amely most használaton kívül állt, és félig sötét volt. Székeket hoztak, és mindnyájan leültek, kivéve Charliet. A kis detektív sürgött-forgott. Úgy rendezte el, hogy mindnyájan akadálytalanul áttekinthessék a ruhatárat, amelyben ma reggeli barátja, az öreg Peter Lee ült a ruhatáros asztala mögött, élénk rózsaszínű újságba temetkezve.

– Csak egy pillanatra – szólt Chan. Átment a ruhatárba vezető ajtón, az asztal mögé. Rövid ideig halkan beszélt az öreg Leevel. A három férfi a félhomályban látta, amint Chan hirtelen gyors pillantást vet az előcsarnokba, aztán hirtelen melléjük kuporodik közös búvóhelyükön.

John Beetham ezredes jelent meg a ruhatár előtt, leadta a kabátját és kalapját: nyugodt és hűvös volt, mint rendesen. Kirk, Flannery és Duff mohón előrehajolva figyelték, amikor átvette a holmijáról szóló ruhatári rézplakettet, és elfordult. De Chan nem mozdult.

Az idő múlt. Újabb klubtagok jöttek vacsorázni, letették felöltőjüket, kalapjukat a ruhatárban, megkapták rézplakettjüket, de egyik sem vette észre a kis szobából kémlelő szemeket. Flannery nyugtalanul mozgolódott a kényelmetlen széken.

– Mi az ördögöt jelent ez? – kérdezte.

– Türelem – intette őt Chan. – Egy kínai mondás azt állítja: „Idővel a fű tejjé válik.”

– Hát én szívesebben keresek magamnak tehenet, mint hogy itt lopom az időt! – mordult rá Flannery.

A percek lassan teltek. Hallották a lépteket az előcsarnok márvány padlóján, a tagok hangját, amint egymást üdvözölték, és a vacsoráról tanakodtak. Flannery úgy érezte magát, mint a légy a forró rostélyon.

– Ha megint bolonddá tesz! – fenyegetőzött.

A ma délután elszenvedett megaláztatás jutott eszébe, amikor meglátta Durand őrnagyot, aki éppen most adta le kabarját és kalapját Peter Leenek. Az őrnagy testtartása és modora mélységes lehangoltságról árulkodott.

– Szegény ördög! – szólt Flannery csendesen. – Ma nagy csalódást okoztunk neki. Pedig nem is lett volna szükséges. – Szeme vádló pillantással kereste Chant. A detektív összekuporodva ült a széken, mint valami kövér, érzéketlen Buddha.

Fél óra sem telt el megint. Flannery folyton az óráját nézte.

– Elmulasztom a vacsorámat – panaszkodott –, és ez a szék… olyan, mint a hordó teteje.

– Nem volt rá idő, hogy bársony karosszéket készítsek elő – nyugtatta Chan. – Nyugodjék meg, kérem. A nyugodt ember boldog ember. Még alig kezdtük el a virrasztást!

Amikor a következő fél óra is eltelt, Flannery dühöngött.

– Legalább mondja meg – kérte –, hogy mire várunk itt. Tudni akarom vagy itt hagyom faképnél…

– Szépen kérem – súgta Charlie –, Sir Frederic Bruce gyilkosára várunk. Nem elég ez?

– Nem, nekem nem elég ennyi! – mordult rá a kapitány. – Már torkig vagyok magával és ezzel az istentelen titkolózásával. Tegye le kártyáit az asztalra, mint az egyenes, őszinte fehér emberek!… Ez a szék még megöl engem, mondhatom…

– Csend! – szólt Chan. Most előrehajolva nézett az ajtón át a ruhatárba. A többiek követték tekintetét.

Eric Durand őrnagy állt a ruhatár előtt. Az asztalra dobta a sárgaréz ruhatári számot a kabátjáért és a kalapjáért. A mély csendben hangos csengéssel hullt az asztalra a rézplakett. Peter Lee kihozta az őrnagy holmiját, áthajolt az asztalon, és felsegítette rá a kabátot. Az őrnagy keresgélt a zsebében, aztán kis kartonlapot vett elő, és átadta Peter Leenek. Az öreg pár percig kutatott a szekrényben, és fekete aktatáskát adott át az őrnagynak.

Chan megragadta Flannery karját, és magával cipelte a meglepett kapitányt a klub előcsarnokába. Kirk és Duff követték. Felsorakoztak a hatalmas bejárat előtt. Durand megjelent. Gyors léptekkel sietett kifelé. Megállt, amikor meglátta a négy embert, aki elállta útját.

– Ó, megint találkozunk – szólt. – Mr. Kirk nagyon kedves volt, hogy küldött belépőjegyet a klubjába. Nagyon örülök neki, csak rövid idővel ezelőtt kaptam meg. Ezután gyakran fogok ide benézni.

Charlie Chan kövér arca ragyogott az örömtől. Felemelte a karját, és diadallal mondta.

– Flannery kapitány, fogja el ezt az embert!

– Mit?… én… izé… én nem – dadogott Flannery.

– Fogja el ezt a Durand nevű embert! – folytatta Chan. – Fogja el abban a pillanatban, amikor hóna alatt tartja ezt a táskát! Sok hasznos feljegyzés van benne. Ezt a táskát Sir Frederic Bruce adta be a ruhatárba annak a napnak a délutánján, amikor meghalt!…

AZ IGAZSÁG KIDERÜL

Durand arca színt váltott. Hamuszürkén állt szemben a diadalmaskodó kis kínaival. Flannery kinyújtotta kezét, és elvette tőle a fekete bőrtáskát. Durand egyetlen mozdulattal sem állt ellen.

– Sir Frederic aktatáskája?! – kiáltott fel Flannery. Bizonytalansága varázsütésre eltűnt, most bátor és bizakodó volt. – Az égre, ha ez igaz, akkor embervadászatunknak végére értünk. – Megpróbálta kinyitni a táskát. – Be van zárva – tette hozzá –, nem szeretném feltörni. Nagyon fontos bűnjel lesz.

– Sir Frederic kulcsait még mindig Mr. Kirk őrzi – szólt Chan. – Én magammal hoztam volna őket, de nem tudtam, hol vannak.

– Az íróasztalomban vannak – felelte Kirk.

Kíváncsi embercsoport gyűlt össze körülöttük. Chan odafordult Flanneryhez.

– Ha továbbra is itt álldogálunk, annak csak egy eredménye lehet. Csődület támad. Alázattal indítványozom, menjünk mindjárt a bungalóba.

– Jó gondolat! – egyezett bele Flannery.

– Még azt is kérem, hogy Mr. Kirk fáradjon a telefonfülkébe, és értesítse Miss Morrowt, hogy siessen a bungalóba, amilyen gyorsan csak tud. Meglepően rosszul bánnánk vele, ha most kihagynánk őt.

– Hogyne! – bólintott Flannery. – Csak értesítse, Mr. Kirk.

– Továbbá – tette hozzá Chan – tanácsolja neki, hogy hozza magával azt a liftkezelőnőt is.

– Minek? – kérdezte Flannery.

– Idővel majd kiderül – vont vállat Chan.

Alighogy Kirk elsietett, Beetham ezredes jött le a klubhelyiségből. Az ezredes megállt egy pillanatra, s az előtte álló jelenetet nézte. Arcának megfejthetetlen kifejezése nem változott.

– Beetham ezredes – magyarázta Charlie –, itt áll előttünk az az ember, aki megölte Sir Frederic Bruce-t.

– Igazán? – kérdezte Beetham nyugodtan.

– Kétségtelenül. Úgy hiszem, az eset önt is érdekli. Lenne olyan jó, és csatlakozna a mi kis társaságunkhoz?

– Természetesen – felelt Beetham. Elment kabátjáért és kalapjáért a ruhatárba. Chan követte, és átvette Peter Leetől azt a kartonlapot, amelyre az öreg kiadta Durand őrnagynak Sir Frederic aktatáskáját.

Kirk, Chan és Beetham egy időben értek vissza az ajtó előtt álló csoporthoz.

– Minden rendben! – bólintott Flannery. – Gyerünk, Durand őrnagy!

Durand habozott.

– Nem ismerem az amerikai törvényeket. De nem lenne szükség valami elfogatóparancsra?

– Ne törődjék ezzel. Mint gyanúsítottat veszem őrizetbe. Az elfogatóparancsot megszerezhetem, amikor akarom.

Odakint eleredt az eső, és ködbe burkolta a várost. Duff, Flannery és Durand taxiba szálltak, Chan Kirkkel és Beetham ezredessel a másikba ültek. Amikor Charlie a kocsihoz lépett, lihegő alak ugrott elő a sötétből.

– Ki volt az, Flanneryvel? – lihegett Bill Rankin.

– Úgy történt, ahogyan a szállóból megtelefonáltam – felelte Charlie. – Megvan az emberünk!

– Durand őrnagy?

– Az.

– Nagyszerű. Külön kiadást küldök az utcára húsz perc alatt. Maga igazán megtartotta a szavát, Mr. Chan.

– Régi szokásom.

– És mi van Beetham ezredessel?

Chan benézett a sötét kocsiba.

– Semmi köze sincs az esethez. Rossz nyomon jártunk.

– De kár! – sajnálkozott Rankin. – Most szaladok. Később feljövök a részletekért. Ezerszer köszönöm!

Chan belezsúfolta kövér testét a taxiba, és elindultak a Kirk-épület felé.

– Kifejezhetném-e alázatos reményemet – fordult Kirkhez a kis kínai –, hogy a bűnöm meg van bocsátva? Arra az időhatárra gondolok, amit az ön levelével követtem el, amelyben belépőjegy volt Durand őrnagy számára a Kozmopolitan Klubba.

– Ó, hogyne, természetesen! – felelt Kirk. – De már előbb is őt gyanúsította?

– Majd később egész ékesszólásommal meg fogom magyarázni. Most csak annyit: Durand őrnagy az egyetlen ember a világon, aki nem akarta, hogy felfedezzék Eva Durandot.

– De hát, az égre… miért nem? – álmélkodott Kirk.

– Sajnos nem vagyok mindentudó. Olyan dolog ez, amelyről remélem, hogy később világosan fogjuk látni. Talán Beetham ezredes felvilágosíthatna minket?

Az ezredes hangja hűvösen és nyugodtan csengett.

– Kissé már megelégeltem a hazudozást – jegyezte meg. – Felvilágosíthatnám, de nem fogom megtenni. Tudja, megígértem. És, ahogy maga, Mr. Chan, én is szeretem megtartani a szavamat. Több közös jó tulajdonságunk van – nevetett Beetham. – Mellesleg, rendkívül tisztességes volt magától azt mondani az újságírónak, hogy semmi közöm sincs az esethez.

– Egyedüli reményem – felelt Chan –, hogy az események igazolni fogják nagylelkű kijelentésemet.

Megálltak a Kirk-épület előtt, és felmentek a bungalóba. Paradise már beeresztette Flanneryt és Duffot a foglyukkal.

– Hát önök is megérkeztek? – szólt Flannery élénken. – Mr. Kirk, kérem azt a kulcsot!

Kirk kivette íróasztalából Sir Frederic kulcsait. A kapitány sietett kinyitni az aktatáskát. Duff szorosan mellette állt. Charlie leült a szék szélére, s élénk kis szemét Durand őrnagyra függesztette. Az őrnagy a szoba sarkában ült, fejét mélyen lehorgasztotta, és a szőnyegre bámult.

– Istenemre! – kiáltott fel Duff. – Valóban Sir Frederic aktatáskája! És itt… igen, itt van az, amit kerestünk! – Gépírással teleírt ívet vett ki. – Itt vannak az Eva Durand esetéről szóló feljegyzések.

A felügyelő mohón kezdett bele az olvasásba. Flannery pedig Durandhoz fordult.

– Hát, az őrnagy, ez aztán elintézi a maga dolgát! Honnan vette a ruhatári jegyet, amelyre az aktatáskát megkapta?

Durand nem felelt.

– Majd én felelek helyette – szólt Charlie. – Kivette Sir Frederic tárcájából, akkor éjjel, amikor megölte azt a kiváló gentlemant.

– Akkor hát járt már San Franciscóban ezelőtt is, őrnagy? – kérdezősködött Flannery.

Durand még a szemét sem emelte fel.

– Természetesen járt – mosolygott Chan. – Flannery kapitány, most már bármely percben itt lehetnek az újságírók, akik majd azt akarják megtudni magától, hogyan fogta el ezt a veszedelmes embert. Nem lenne jobb, ha én elmondanám magának, hogy majd aztán értelmes feleletet adhasson nekik?!

Flannery dühösen bámult a kis kínai detektívre.

Duff felnézett.

– Indítványozom, hogy azzal a pillanattal kezdje, amikor először fogott gyanút Durand ellen – szólt, és megint belemélyedt a feljegyzések tanulmányozásába.

Chan bólintott.

– Itt, ebben a szobában történt, akkor este, amikor Durand megérkezett. Hallott-e már valaha, kapitány… ne féljen, most nem régi kínai mondás következik! Tehát, hallott-e valaha arról, hogy a kínaiak különösen érzékeny lelkű emberek? Elég egy tekintet, egy mozdulat, egy hangsúly, és megmozdul, kattan valami a belsejükben. Hallottam, amikor Mr. Kirk azt mondta az őrnagynak, hogy majd küld neki belépőjegyet egy-két klubba. Az a hirtelen öröm, amellyel az őrnagy felelt, adta meg az első sejtést. Azonnal megkérdezem magamtól: miért érdeklik az őrnagyot a San Franciscó-i klubok? Talán valami érdek fűzi valamelyikhez? Úgy látszik. Akkor talán ő az az ember, akit keresünk?… Nem, nem ő lehet az. Nem lehet az, ha az egész úton New Yorktól idáig együtt utazott a jó Duff felügyelővel.

– Hanem… észbe kapok, megállok itt, és gondolkodom. Mit is mondott Duff felügyelő erről a dologról? Azt mondta, hogy amikor Chicagóban kiszállt, felfedezte az őrnagyot, aki szintén ugyanazon a vonaton utazott. Akkor saját magamat kérdezem ki: vajon azt az okos embert, Duff felügyelőt, becsaphatták-e egyszer életében?… Duff felügyelő megtisztel azzal, hogy meghív vacsorára. A lakoma alatt puhatolózom. Udvariasan megkérdem, látta-e Durand őrnagyot saját szemével a vonaton, miközben a vonat New York és Chicago között száguldott?… Nem, nem látta. Csak a chicagói állomáson fedezte fel. Éjjel együtt utaznak tovább a nyugati partvidék felé.

– Az eset így valószínű. Ismertem már olyan embereket, akik saját nyomukon tértek vissza. Tanulmányozom Sir Frederic halála óta eltelt időt, és kiszámítom, hogy lehetséges, miszerint az őrnagy is így cselekedett. Magamban elkezdek gondolkodni Durandról. Eszembe jut, hogy amikor Sir Frederic a lunchnél elbeszélte Eva Durand esetét, furcsa mulasztást követett el, amit én mindjárt akkor észrevettem. Elmondta, hogy amikor indiai útját tervezte, hogy Peshawarban kutasson Eva Durand után, előzőleg meglátogatta Sir George Manneringet, Eva Durand nagybátyját, ellenben az őrnagyot nem keresi föl!… Pedig a férj is Angliában él, és bizonyára sokkal többet tud az esetről, mint a nagybácsi. Akkor hát miért nem fordul Sir Frederic a férjhez, miért nem kérdezi ki őt is?… Sokat gondolkoztam ezen.

– Egész idő alatt töröm fejemet a Kozmopolitan Klub évkönyvén, amelyet Sir Frederic haldokló keze a halál pillanatában a földre ejt. Mr. Kirk jóvoltából bejutok a Kozmopolitan Klubba. Látom, hogy irattáskát ad le a ruhatárban. Észrevettem, hogy kabátra, kalapra sárgaréz jegyet adnak a ruhatárban, de a táskáról szóló jegy kartonból van, és rá van írva a leadott tárgy neve az öreg Peter Lee remegő írásával. Elmémben fényes világosság támad. Fölteszem, hogy Sir Frederic a klub ruhatárában helyezte el azokat a feljegyzéseket. amelyeket olyan buzgón keresünk, és a ruhatári jegy a zsebében volt, amikor megölték. Ezt a gyilkos kiveszi; okos ember, és tudja, hogy végre meglelte azoknak az írásoknak a helyét, amelyeket keres. De sajnos a klubház ajtaját szigorúan őrzik, csak tagok s vendégek mehetnek be. A gyilkos kétségbeesve szökik meg, mert érzi, hogy az a ruhatári jegy a zsebében a vesztét jelenti, ha vissza nem tér, és ki nem váltja vele a meggyilkolt ember aktatáskáját. Szeretné megtenni, bár veszélyes dolog.

– Közben én kitűnő támpontra akadok. A bársonypapucs az események során visszakerül hozzánk, újságpapírba csomagolva. Az újság margóján részben letépett számok vannak. Számvetés: 79 dollár, plusz 23 dollár, egyenlő 103 dollár. Ez csak a dollárokra vonatkozik, a centeket letépték. Elmegyek a vasúti irodába, megállapítom, mi lehetett a papiroson, mielőtt eltépték. Ez: 79,84 dollár, plusz 23,63 dollár, egyenlő 103,47 dollár… Mi ez? A vasúti jegy ára Chicagóig, hálókocsival. Az az ember tehát, aki elhagyta a papucsot, szerdán reggel, a gyilkosság után, az oaklandi komphajón volt, és az oaklandi végállomásról Chicagóba akart utazni. A gyanúsítottak közül ki lehetett ez?… Senki más, mint Durand őrnagy.

– Mindez elég logikusnak látszik. Az egész okoskodás azonban mégis azon az egy dolgon fordul meg: átadta-e valóban Sir Frederic az aktatáskát a klubban?… Ma reggel meglátogatom az öreg Peter Leet, a Kozmopolitan Klub ruhatárosát. Alig tudom örömömet eltitkolni, amikor meghallom, hogy Sir Frederic valóban átadott egy aktatáskát a halála napján. Utolsó mozdulatával tehát erre a körülményre akarta felhívni a figyelmünket. Lényeges nyomot akart a kezünkbe adni…, milyen nagyszerű ember!

– Szeretettel simogatom meg az aktatáskát, és látom, hogy már kissé belepte a por. A belsejében kétségtelenül fontos feljegyzések vannak. De én még nem akarom felnyitni. Csapdát akarok állítani. Határtalanul vágyom arra, hogy megmutassam Flannery kapitánynak azt az embert, aki után nyomoztunk… a ruhatár előtt állva, ezzel az aktatáskával a hóna alatt. Ez megcáfolhatatlan bizonyíték lesz.

– Így hát elhagyom a klubot, és nagyon boldog vagyok. Az eset már szépen kibontakozott. Még nem fedeztem fel ugyan az indítóokokat, de máris bizonyosan tudom, hogy csak Durand őrnagy lehetett az, aki olyan gyilkos haraggal tiltakozott eltűnt felesége megtalálása ellen. Nem azért jött ő ebbe az országba, mert Sir Frederic táviratozott neki, és hívta. Ez hazugság. Sir Fredericnek nem volt szüksége rá. De az őrnagy hallotta, mégpedig valószínűleg az asszony nagybátyjától, hogy Sir Frederic azon a ponton van, hogy megtalálja az ő elveszett feleségét. Valamely okból, amit még mindig homály fed, elhatározza, hogy ennek nem szabad megtörténnie. Ugyanabban az időben érkezik San Franciscóba, mint Sir Frederic. Megtalálja a detektívet, mindent megtud az irodájáról, és lesi a kedvező alkalmat. Annak megakadályozására, hogy a detektív megtalálja Eva Durandot, két dolog szükséges. Meg kell semmisíteni a feljegyzéseket, és meg kell ölni Sir Fredericet. Elhatározza, hogy a feljegyzéseken kezdi, és ezért a nagy estély éjjelén betör az irodába. Senki sem látta meg. Éppen átkutatott mindent, amikor Sir Frederic a bársonypapucsban belopózik, és meglepi. Az alkalom elérkezett: Sir Frederic fegyvertelen…, az őrnagy lelövi… De a feladatát még csak félig végezte el. Kétségbeesetten keresi a feljegyzéseket… Nem találja meg! De megtalálja a ruhatári jegyet az aktatáskáról. Ezt magához veszi. Az első vonaton menekül, de a jegy szinte égeti a zsebét. Ha vissza lehetne térni! Chicagóban aztán a véletlen szerencse meghozza neki ezt az alkalmat… Átsiet a La Salle pályaudvarra, hogy még elérje a New York felé induló vonatot. Éppen idejében érkezik, hogy meglássa Duff felügyelőt, akivel valamikor Párizsban találkozott. Talpraesett ember, s azonnal nagyszerű ötlete támad: úgy fog viselkedni, mintha ő is most érkezett volna, aztán visszatér Kaliforniába a Scotland Yard felügyelőjének társaságában… Ki gyanúsíthatná akkor?… Így az ártatlan Duff felügyelő maga kíséri vissza a gyilkost a bűntény színhelyére! Íme, erre az alapra építve állítottam föl ma éjjel a csapdát. És tessék: csapdámba csakugyan belesétált az az ember, aki megölte Sir Frederic Bruce-t!

Duff felügyelő most feltekintett. Úgy látszik, egyszerre olvasott, és hallgatta is Chan elbeszélését.

– Ész, kemény munka és szerencse – jegyezte meg –, ez a három dolog játszik szerepet minden bűnügy kiderítésénél. Hozzátehetem még, hogy itt, ebben az esetben, az én véleményem szerint, e három közül az észnek volt a legfontosabb szerepe.

Chan meghajolt.

– Ez olyan elismerés, amelyet mint nagy kincset, féltékeny büszkeséggel fogok őrizni egész életemen át.

Flannery most Duffhöz fordult.

– Lehetséges, hogy van valami azokban a feljegyzésekben Hilary Galt papucsairól is?

– Még csak félig olvastam el őket – felelt Duff. – De úgy látom, hogy szó van bennük Hilary Galtról is… Hogy azok között, akik Galt irodájában jártak aznap, amikor az ügyvédet meggyilkolták, Eric Durand is ott volt.

– Hát azt tudta-e, hogyan szökött meg Eva Durand Indiából?

– A karavánnal… igen, a Khyber-hágón át. Beetham ezredes társaságában – bólintott Duff.

Mindnyájan az ezredesre néztek, aki hallgatagon és tartózkodón ült a háttérben.

– Igaz ez, Beetham ezredes? – kérdezte Flannery.

A kutató meghajolt.

– Nem tagadom tovább. Igaz.

– Talán tudja…

– Akármit tudok is, nincs módomban, hogy elmondjam.

– Akkor sem, ha kényszerítem? – fortyant fel Flannery.

– Ezt, természetesen, megpróbálhatja. De nem fog sikerülni.

Az ajtó kinyílt, és Miss Morrow közeledett a halion át. És vele a lifteslány. – Jennie Jerome?… Marie Lantelme?… Grace Lane?… Akármi is a neve, bejött, és megállt, Durandra bámulva.

– Eric! – kiáltott fel. – Mit tett?… Ó, hogyan tehette?!

Durand felemelte a fejét, és véraláfutásos szemmel nézett a nőre.

– Menjen előlem! – mordult rá komoran. – Menjen innen. Nem hozott rám soha mást, mint bajt. Mindig. Menjen. Gyűlölöm magát.

Az asszony hátrált, megijedt a hangban rejlő dühtől és gyűlölettől. Chan közeledett hozzá.

– Bocsánat – szólt szelíden –, talán már elérte önt a szomorú hír. Ez volt az az ember… Durand, aki megölte Sir Fredericet. A férje, ugye, asszonyom?

A nő egy székbe roskadt, és eltakarta az arcát.

– Igen – zokogott –, a férjem.

– Ön tehát valóban Eva Durand?

– I… igen…

Charlie gúnyosan nézett Flanneryra.

– Most eljött az igazság – szólt. – Talán mégsem volt olyan nagy szerencsétlenség, hogy egyszer egy buta szigetlakó kínaira hallgatott?

MI TÖRTÉNT EVA DURANDDAL?

Flannery haragosan fordult Eva Durandhoz. – Akkor hát maga egész idő alatt tudta? – kiabált. – Tudta, hogy az őrnagy már ezelőtt is járt itt?… Látta őt akkor éjjel is, amikor Sir Frederickel végzett, mi?

– Nem, dehogy! – védekezett az asszony. – Én nem láttam, és még álmomban sem jutott volna az eszembe ilyesmi! Ha ő egyáltalán tudott arról, hogy akkor éjjel az épületben voltam, nagyon vigyázott magára, hogy ne kerüljön az utamba. Mert ha én láttam volna őt, ha tudtam volna, hogy itt van: ez lett volna az a csepp, amitől a kehely kicsordul. Akkor elmondtam volna… Elmondtam volna rögtön az egész történetet.

Flannery kissé megnyugodott.

– Vizsgáljuk csak meg a dolgot elejétől fogva – kezdte. – Ön tehát Eva Durand, ennyit végre elismert. Tizenöt évvel ezelőtt elszökött a férjétől Peshawarból. Beetham ezredes karavánjával szökött meg.

Az asszony feltekintett, csak most látta meg Beetham ezredest.

– Ez igaz – bólintott. – Beetham ezredessel mentem.

– Elszökött egy másik férfival…, elhagyta a férjét! Miért?… Szerelmes volt az ezredesbe?

– Nem! – A nő szemei villámlottak. – Nem szabad ezt gondolnia! Az ezredes nagy jót tett velem…, talán meggondolatlanságot követett el, de neki nem szabad ezért szenvednie. Ezt már réges-régen elhatároztam magamban!

– Kérem, Eva – szólt közbe az ezredes –, miattam ne mondja el a történetét.

– Ez a nemes viselkedés méltó magához! – felelte Eva Durand. – De én mégis elmondom. Megmondtam előre: ha valamikor felismernek, akkor mindent el fogok mondani. És az után, amit Eric most tett, már úgysem határoz semmit. Ó, jól fog esni, ha most végre elmondhatom az egész szörnyű történetet.

Flannery felé fordult.

– Nagyon messziről kell kezdenem. Devonshire-ben nevelt fel a nagybátyám és a nagynéném, a szüleim régen meghaltak. Nem voltam valami boldog. A nagybátyámnak ódivatú nézetei voltak. Jót akart, jól is bánt velem, de valahogy mégsem fértünk meg egymással. Akkor ismertem meg Ericet. Regényes alak volt… imádtam őt. Tizenhét éves voltam akkor. Tizennyolcadik születésnapomon volt az esküvőnk. Akkoriban helyezték át Indiába. Az ezrede Peshawarban állomásozott, és én is vele mentem.

– Még mielőtt elértük Indiát, már kezdtem megbánni, amit tettem. Sajnáltam, hogy nem hallgattam nagybátyámra: ő mindig ellenezte ezt a házasságot. Rájöttem, hogy katonás modora mögött Eric közönséges és aljas. Kártyás volt, és sokat ivott. Valóságos jelleme elcsüggesztett: durva, műveletlen volt és amellett csaló.

– Kevés idővel Peshawarba érkezésünk után levelek kezdtek jönni Londonból… Levelek, piszkos borítékban. A címet műveletlen ember keze írhatta. Férjemet mindig veszedelmes állapotba hozta a levelek érkezése. Dühöngött. Egyáltalában nem lehetett vele beszélni ilyenkor. Meglepett a dolog, és megijedtem. Egy napon aztán, éppen a kirándulás napján történt, hogy Eric távollétében hoztak egy ilyen levelet. Ebben az időben már kétségbe voltam esve. Túlságosan jól ismertem már azt a durva kitörést, amit ez a levél okozni fog. Tudni akartam, hogy mi van benne! Rövid ideig haboztam. Végre felszakítottam, és elolvastam a levelet.

– Amit olvastam, örökre tönkretette az életemet. Egyik londoni irodaépület háziszolgája írta a levelet. Az volt benne, hogy még több pénzre van szüksége, éspedig azonnal. Nem célzások voltak a levélben, úgyhogy az egész dolog egyszerre világosan állt előttem. Ericet – a férjemet – zsarolta egy háziszolga, akinek Eric fizetett, hogy hallgasson! A levélben a szolga azzal fenyegette, ha nem küld neki pénzt, akkor elárulja, hogy egy évvel ezelőtt látta kijönni Ericet abból az irodából, amelynek padlóján holtan feküdt Hilary Galt ügyvéd golyóval a fejében!

Éva Durand szünetet tartott, majd folytatta.

– A férjemet tehát azért zsarolták, mert meggyilkolta Hilary Galtot… Nemsokára hazajött. Szokása szerint ismét ivott, és vidám hangulatban volt. Így szóltam hozzá: „Most azonnal elhagyom magát.” Tudni akarta, hogy miért, s átadtam neki a felbontott levelet.

– Az arca hamuszürke lett, és összerogyott. Aztán térden állva csúszott a lábam elé, és könyörgött. Noha nem is kértem erre, elmondta az egész iszonyú történetet… Hilary Galt és a nagybátyám, Sir George Mannering, régi jó barátok voltak. Annak a borzasztó napnak reggelén Mr. Galt elküldött Ericért, és megmondta neki, ha nem mond le arról, hogy engem feleségül vesz, akkor ő, Mr. Galt a nagybátyámhoz utazik, és elmond neki bizonyos kellemetlen dolgokat Eric múltjából. Eric megígérte, hogy gondolkozni fog a dolgon, és elment. De este visszalopózott az irodába, és megölte Hilary Galtot. A háziszolga látta, amikor kijött az irodából.

– Miattam tette ezt, mondta. Mert azt akarta, hogy az övé legyek, mert elhatározta, hogy semmi akadálynak sem szabad az útjába állni. Bocsássak meg neki… meg kell neki bocsátanom…

– Bocsánat – szólt közbe Chan –, ebben a boldogtalan percben nem említett egy pár bársonypapucsot?

– De említett. Azután, hogy megölte Mr. Galtot, meglátta a papucsot a széken. Eszébe jutott, hogy a Scotland Yard mindig valamely „lényeges nyomot” keres, és ekkor elhatározta, hogy ezúttal ő szolgáltat lényeges nyomot. Olyant, amely nem jelent semmit, de őróla el fogja terelni a gyanút. Lehúzta tehát Mr. Galt cipőjét, és ráadta helyettük a bársonypapucsot. Azt hiszem, még büszke is volt erre a gondolatára… Ó, ő mindig ravasz ember volt a maga közönséges módján! Dicsekedett vele, hogyan vezette félre a Scotland Yardot. Azután megint könyörgött, hogy értem tette, ne áruljam el. Nem is árulhattam el, hiszen a felesége voltam, és senki sem kényszeríthetett rá, hogy eláruljam. Az ég tudja, hogy nem is vágytam erre: minden vágyam csak az volt, hogy szabaduljak tőle!

– Így mentem el arra a bizonyos kirándulásra. Az életem darabokra volt törve, magam majd megőrültem a félelemtől és a bánattól. Beetham ezredes is ott volt. Előzőleg már egyszer találkoztam vele. Előkelő ember volt, igazi gentleman, megvoltak benne mindazok a tulajdonságok, amik Ericből hiányoztak. Másnap reggel készült indulni nagy útjára, és oly hirtelen ötlött az eszembe, mint a villám: talán elvinne engem is! Én indítványoztam a bújócskát, mert már előbb megkértem az ezredest, hogy találkozzék velem bizonyos meghatározott helyen. Eljött. Megígértettem vele, hogy nem mondja el senkinek, amit tőlem hall, azután meggyóntam neki iszonyú helyzetemet. Ha megpróbálnám nyíltan elhagyni Peshawart és a férjemet, féltem, sőt biztosan tudtam, hogy Eric beváltja a fenyegetését.

– Beetham ezredes rögtön megígérte a segítségét, és mindent elrendezett. A hegyek közt rejtőztem egész éjjel. Hajnalban értem jött Li Gunggal, és csukott szekérben azzal a szándékkal vitt el, hogy magamra hagy, mihelyt a veszélyen túl leszek. Ebben a szekérben hagytam el Peshawart. A Khyber-szoroson túl aztán elkezdődött a legcsodásabb kaland, amelyet asszony valaha megért. Nyolc hónapig utaztunk a vadonon át teveháton, és én csak Teherán előtt hagytam el a karavánt, ahonnan már egyedül jutottam el Bakuig. Onnan Olaszországba utaztam. Ez alatt a nyolc hónap alatt lassanként feledésbe ment az én titokzatos eltűnésem szenzációja, és lecsöndesedett az érdeklődés.

– Voltaképpen csak ekkor értettem meg, hogy mit is tettem tulajdonképpen. Beetham ezredes hős volt. Mindenütt tisztelték, becsülték. De mi történt volna, ha kitudódik, hogy ő szöktetett meg Indiából?… Ha ez nyilvánosságra kerül, az ezredes káprázatosán szép pályafutása kettétörik. Sohasem szabad tehát nyilvánosságra kerülnie. Elhatároztam magamban, hogy erről gondoskodom.

– És ezt meg is tette – jegyezte meg Beetham ezredes halkan. – Uraim, éppen most hallották dicsérni az én cselekedetemet mint lovagias tettet, de ez eltörpül a mellett, ahogyan Eva Durand azóta viselkedett.

– Legelőbb is – folytatta az asszony – levelet írtam Ericnek. Megírtam neki, hogy soha többé ne próbáljon engem megtalálni, mégpedig a saját érdekében. Megírtam, hogy ha mégis megtalálnának, ha mégis kiderülne, hogyan hagytam el Indiát, akkor egy pillanatig sem fogok habozni. Azonnal tisztázni fogom Beetham ezredes nevét minden gyanú alól, és világosan el fogom mondani, hogy miért mentem el. Meg fogom mondani, hogy azért hagytam el a férjemet, mert rájöttem, hogy gyilkos. Eric nem felelt a levelemre, noha egész bizonyosan megkapta. Nem is próbálta meg soha, hogy megkeressen, sőt azt se akarta, hogy akárki más megtaláljon, amint azt most be is bizonyította.

Szünetet tartott.

– Ez körülbelül minden. Én elég kemény küzdelmet folytattam az élettel. Eladtam az ékszereimet, s azok árából éltem egy ideig. Aztán Nizzába mentem, és ott Marie Lantelme néven felléptem a városi operában. Itt vettem észre először, hogy valaki a nyomomban van. Olyan ember, aki sohasem adná fel a küzdelmet. Sir Frederic Bruce volt, a Scotland Yardtól, aki a Hilary Galt-ügyben nyomozott, ő tudta, hogy Eric a gyilkosság napján ott volt Mr. Galt irodájában, és amikor az újságban az én eltűnésem hírét olvasta, meg kellett éreznie az összefüggést a két dolog között. Egy este, amikor a nizzai színházból kijöttem, egy Scotland Yard-i rendőrfelügyelő megállított a tengerparti sétányon. „Ön Eva Durand?” – kérdezte tőlem. Én tagadtam, elmenekültem előle, és sikerült Marseille-be jutnom. Innen New Yorkba mentem. Ott, amennyire tudtam, megváltoztattam a külsőmet, a hajam színét, és Jennie Jerome néven helyet kaptam mint próbakisasszony. De a Scotland Yard-i ember itt is a nyomomban volt. Megint el kellett tűnnöm az éjszakában. Végre San Franciscóba érkeztem. Kétségbeesve, pénztelenül! A komphajón találkoztam Helen Tupper Brockkal, aki valamikor a mi szomszédságunkban lakott Devonshire-ben. Nagyon jó volt hozzám. Állást szerzett nekem itt. Megint boldog voltam, amíg Sir Frederic Bruce nem jött, még mindig a régi nyomot követve…

Durand lassan talpra állt.

– Vallani fog? – kiáltott rá Flannery.

Durand reménytelenül vállat vont.

– Miért ne? Mi más marad hátra? – Charlie Chanra fordította parázsló szemét. – Minden igaz, amit ez az ördög rólam mondott. Bámulom érte. Azt hittem, hogy okos vagyok, de ő túltett rajtam. – A hangja most szinte hisztérikusan csengett. – Megöltem Sir Fredericet… Miért ne tettem volna meg?

– És a papucs? – kérdezte Chan szelíden.

– A lábán volt. Ugyanaz a régi bársonypapucs, amelyet akkor… réges-régen az irodában hagytam. Akkor láttam meg a lábán, amikor rásütöttem a revolvert, s akkor elhagyott a bátorságom. Olyan volt ez, mint az ítélet… az én védjegyem… Sir Frederic lábán! Ez elárulhatott… Gyorsan lerántottam a lábáról, és magammal vittem. Én… én nem tudtam, mit csináljak velük. A bátorságom elhagyott… de előbb megöltem! Igen, megöltem… Fizetni is akarok ezért… De nem úgy, ahogy maguk gondolják.

Hirtelen megfordult, áttörte magát az üvegajtón a bungaló tetőkertjébe.

– A mentőlétra! – kiáltott Flannery. – Utána!

A kapitány, Duff és Chan szorosan mögötte voltak. Charlie a mentőlétrához rohant a bal oldalon – de Eric Durand nem oda indult ma éjjel. Felugrott a kerítésre, amely a tetőkertet körülvette. Hatalmas sötét alakja ott állt egy pillanatig, mint gránitból faragott szobor a ködös ég hátterében. Azután eltűnt…

Mind odarohantak a kerítéshez, és lenéztek. Messze lent, az utcai lámpák homályos világánál, fekete tömeget láttak a földön. Már emberek gyülekeztek körülötte…

HAWAII FELÉ

A tragikus befejezés után a három férfi lassan visszatért a bungaló lakószobájába.

– Nos, hát ez a vége – szólt Flannery.

– Megszökött? – kiáltott fel Miss Morrow.

– Ebből a világból – bólintott a kapitány.

Eva Durand halkan sikoltott, Miss Morrow átölelte a vállát.

– Jobb lesz, ha most hazamegyünk, kedvesem – szólt Miss Morrow szelíden. Ő és Eva Durand a hallba mentek. Kirk követte őket, és ajtót nyitott nekik. Sok mindent szeretett volna mondani, de ilyen körülmények közt csupán hallgatni lehetett.

Amikor visszament nappali szobájába, Beetham ezredes fogadta.

– Egész életében semmi sem illett hozzá jobban, mint az, ahogyan elment. Micsoda haszontalan élete volt!

– Mellesleg – szólt lassan Duff –, ma kábelsürgönyt kaptam. Az őrnagyra vonatkozott. Tíz év előtt szégyenletesen bocsátották el az angol hadsereg kötelékéből, így hát nagyon kétséges, hogy volt-e joga az őrnagyi ranghoz. De ezt bizonyára tudta, Beetham ezredes?

– Tudtam – felelt Beetham.

– Annyi mindent tud, amit még nem mondott el – folytatta Duff –, például… mit csinált a huszadik emeleten, azon a keddi éjjelen?

– Pontosan azt, amit Flannery kapitánynak mondtam. Leszaladtam, hogy megmondjam Li Gungnak, hogy ne várjon tovább.

– Hát nem azért ment le, hogy beszélgessen Eva Duranddal?

Az ezredes a fejét rázta.

– Nem. Evával már előbb beszélgettem. Még néhány nappal az előtt a vacsora előtt megtaláltam. Miután tíz éve elvesztettem a nyomát, arra a hírre jöttem San Franciscóba, hogy itt van. De azon a keddi éjjelen valóban csak Li Gungot kerestem fel.

– És másnap hajóra tette őt Honolulu felé?

– Igen. Eva kívánságára történt. Ezt már két nappal azelőtt intéztem így. Eva hallotta, hogy Sir Frederic érdeklődött Li Gung iránt, és attól félt, hogy olyasvalami történhet, ami meghiúsíthatja legközelebbi expedíciómat.

Duff nyílt rosszallással tekintett az ezredesre.

– Ön tudta, hogy Durand gyilkosságot követett el, és mégsem értesítette a rendőrséget. Helyes eljárás volt ez, Beetham ezredes?

– Igen. Azt hiszem, az volt. Bizonyosan tudom, hogy az volt. Sejtelmem sem volt arról, hogy Durand San Franciscóban volt Sir Frederic meggyilkolásának éjjelén. De még ha tudtam volna is, hogy itt volt, hát… érti…

– Félek, hogy nem tudom megérteni – szólt a felügyelő nyersen.

– Valóban semmi okom sincs rá, hogy tovább magyarázzam – folytatta Beetham. – De mégis megteszem. Valami történt azon a hosszú úton Afganisztánon és a Kebir-sivatagon át. Eva hihetetlenül bátor és erős volt. Sohasem panaszkodott. Én… én pedig szerelmes lettem bele. Először és utoljára életemben. És amit azóta tett… az én kedvemért… hát, tudja… azóta imádom! De még nem mondtam meg neki, és azt se tudom, hogy törődik-e velem vagy sem. Amíg Durand élt, valamiképpen mégis a vetélytársam volt. Ha feljelentettem volna, mi lett volna erre az indítóokom?… Nem lehettem volna teljesen biztos saját magam sem, hogy nem azért teszem-e, hogy… Szóval: nem tehettem meg, lássa. Evára kellett bíznom a döntést. Amikor a múlt éjjel megszökött Flannery emberei elől, segítettem neki. Ha ez volt az, amit kívánt: én kénytelen voltam szót fogadni… Igen, felügyelő, én helyesen jártam el az én felfogásom szerint.

Duff vállat vont.

– Különös becsületérzés – jegyezte meg. – Hanem azért mégis eljutottam odáig, hogy szerencsét kívánjak önnek, ezredes.

– Köszönöm – felelte Beetham. Felvette a kabátját. – Annyit mondhatok… kétségtelenül önző okokból, hogy nagyon kívántam, hogy megfogják. És Mr. Chan gondoskodott róla, hogy ne érjen csalódás… Mr. Chan, fogadja legszívélyesebb szerencsekívánataimat. Én ismerem a népét, és nem csodálkozom.

Chan mélyen meghajolt.

– Ezek a szavai örökre velem fognak maradni. Szépek és örökkévalók, mint drágakőből metszett virágok.

Amikor Beetham elment, Duff felvette Sir Frederic aktatáskáját.

– Talán szeretné átnézni ezeket a feljegyzéseket, Mr. Chan? – kérdezte.

Chan hirtelen felocsúdott, és a fejét rázta.

– Kíváncsiságom egészen kialudt, mint a tűz a zuhogó esőben.

– Szegény Sir Frederic! – Duff felvette a kabátját, és Kirk segített neki. – Magammal viszem ezt az aktatáskát – folytatta a felügyelő –, még hasznos lehet a Yardon. – Kinyújtotta a kezét. – Mr. Chan, maga az, hogy találkoztam önnel, megérte a hosszú utazást idáig. Jöjjön el egyszer Londonba. Majd megmutatom önnek, hogyan dolgozunk mi odaát.

Chan mosolygott.

– Mr. Kirk, öröm volt megismerni önt is. Isten velük, és sok szerencsét mind a kettőjüknek!

Kirk kikísérte. Amikor visszajött, Charlie az ablaknál állt, és lebámult a város háztetőire. Hirtelen megfordult.

– Most megyek, és csomagolok.

– De hiszen még öt nap van hátra! – tiltakozott Kirk.

Charlie a fejét rázta.

– A vendég, aki túlságosan sokáig marad, veszít értékéből, mint a tengeri hal nyáron. Nagyon jó volt hozzám, Mr. Kirk. Több jóság már zavarba hozna. Azonnal megyek!

Megszólalt a csengő hosszan, élesen. Charlie eltűnt a hálószobájában. Kirk ajtót nyitott, és Bill Rankin, az újságíró rontott be.

– Hol van Charlie Chan? – kérdezte lihegve.

– A szobájába ment – felelte Kirk –, azonnal itt lesz.

– Szeretnék neki mindent megköszönni – folytatta Rankin hangosan. – Úgy viselkedett velem szemben, mint egy herceg. Az egész város az én cikkemet olvassa. És jó hírt is hoztam neki. Odaát Oaklandban meggyilkoltak egy asszonyt a legkülönösebb körülmények közt. Mindenféle nyom van, és ha úgysem utazhat el jövő hétig…

Kirk nevetett.

– Mondja meg neki – indítványozta.

Vártak pár percig, azután Kirk bement a hálószobába. Meglepetésében felkiáltott. A szoba üres volt – az átjáróhoz vezető ajtó ellenben nyitva állt. Kirk átment rajta, és látta, hogy annak a lépcsőnek az ajtaja, amely az irodába vezet, szintén tárva-nyitva áll.

– Rankin! – kiáltott. – Jöjjön csak ide, kérem.

Kirk az újságíró előtt ment le a lépcsőn. Az iroda sötét volt. A középső szobában Kirk meggyújtotta a lámpát. Hirtelen körültekintett, aztán az ablakra mutatott. Az az ablak, amely a mentőlétrára nyílt, olyan magasra volt feltolva, amennyire csak lehetett.

– A levélhordó – jegyezte meg Kirk – határozottan visszautasít minden sétát.

– Megszökött, akárcsak Eva Durand! – kiáltott fel Rankin elszontyolodva.

Kirk nevetett.

– Rendben van – szólt –, én azért tudom, hogy hol találhatom meg… jövő szerdán délben.

Barry Kirk, meg akarva győződni jóslatának helyességéről, szerdán délelőtt tizenegy órakor megjelent Miss Morrow poros irodájában. Útközben megállt egy virágbolt előtt, és gyönyörű orchideát vett. Ezt átadta a kerületi ügyész helyettesének.

– Minek köszönhetem ezt a szerencsét? – kérdezte a lány.

– Jöjjön velem – hívta Kirk. – A reggel olyan fényes, mint a színarany, és odalent a kikötőben egy nagy hajó készül útnak az óceán legszebb szigetcsoportja felé. Ez a virágcsokor az én „bon voyage” jókívánságom magához.

– De hiszen én nem utazom – tiltakozott a lány.

– Majd azt fogjuk játszani, hogy elutazik – nevetett Kirk. – A kikötőig mindenesetre elmegy. Vegye a kalapját.

– Rendben van – bólintott Miss Morrow. Feltette a kalapját, és együtt mentek le a sötét lépcsőn.

Beszálltak a kocsiba, és Kirk indított.

– Micsoda reggel! – kiáltott fel. – A maga sötét irodájába bezárva, fogalma sincs arról, milyen a világ idekint. Ügyészkisasszony: itt a tavasz!

– Én is úgy látom… De tudja-e, hogy Beetham az éjjel indult el Kína felé?

– Tudom. És Eva Duranddal mi van?

– Holnap utazik Angliába. A nagybátyja sürgönyözött neki, hogy jöjjön haza, és maradjon nála. Az ezredes egy évet fog a Góbi sivatagban tölteni, aztán ő is Angliába megy. Devonshire-ben tavasz lesz, amikor megérkezik… Gyönyörű tavasz, úgy gondolják ők.

– De egy évig marad távol. Borzasztó, olyan sokáig várni! Élvezzük a tavaszt, amikor elérkezik, én ezt tanácsolnám.

A rakpartra kormányozta kocsiját. Az induló hajó körül temérdek ember izgult, búcsúzkodott.

Barry Kirk és Miss Morrow felszaladt a beszállóhídon a fehér hajó fedélzetére.

– Álljon csak ide a korláthoz egy kicsit, kérem – szólt Kirk. – Az orchideákkal…

– De miért?

– Akarom látni, hogyan fest ebben a szerepben. Azonnal visszajövök.

Visszatérve Charlie Chan jött mellette könnyed lépésekkel. A detektív arca sugárzott az örömtől, s ezt nem tudta elrejteni.

– Hol volt Mr. Chan? – kiáltott fel Miss Morrow. – Borzasztóan nélkülöztük!

Chan mosolygott.

– Elrejtőztem a kísértés elől – magyarázta.

– De Flannery kapitány élvezte a maga nagyszerű sikerének egész dicsőségét! Ez nem járja.

Chan vállat vont, és kicsinylően legyintett.

– Mondja, Charlie, mihez hasonlít leginkább Miss Morrow – kérdezte Kirk –, amint itt áll a rács mellett azokkal a virágokkal?

– Menyasszonyhoz! – felelt Charlie gyorsan, mint akit előre kioktattak. – Menyasszonyhoz, aki most indul nászútjára, új férje kellemes társaságában.

– Igaza van, Charlie – helyeselt buzgón Kirk –, éppen most próbálja ezt a szerepet.

– Most hallok róla először – ellenkezett alany.

– De remélem, nem tartja kellemetlennek? – érdeklődött Charlie.

– Egyáltalán nem – felelte kis zavarral a lány. – De nemsokára indul a hajó, és én még meg sem köszöntem a segítségét. És ezt a kis ajándékot Barrynak küldöm – egy csomagot adott át.

– Ez most igazán a legboldogabb napom – mondta Chan a lánynak.

– Az enyém is! – kiáltott fel Kirk. Borítékot vett ki a zsebéből. – Most, hogy ez rendbe jött, én is hoztam valamit a kis Barrynak. Adja át neki legmelegebb üdvözletemmel.

Chan elfogadta a borítékot, amelyben egy csekk volt.

– A szívem túlárad – szólt. – Kisfiam maga fogja köszönetét kifejezni, amikor nászutazásukat élvezve, Honoluluba érkeznek.

– Akkor nagyon hamar meg kell tanulnia beszélni! – nevetett Kirk. – Ámbár olyan apával, mint maga…

Elhangzott a végső „vendégek a partra” jelzés, megrázták Charlie kezét, és kiszálltak. Az utashídon a búcsúzkodók valóságos serege tolongott.

Kirk előrehajolt, és megcsókolta Miss Morrowt.

– Ó, hogy tehette ezt! – kiáltott fel a lány méltatlankodva.

– Bocsásson meg…, még mindig azt képzeltem, hogy maga is elmegy.

– De hiszen én nem utazom. És maga sem!

– Senki sem fogja észrevenni ebben a kavarodásban… Menjünk!

Lementek a rakpartra, és mindaddig futottak a hajó mellett, amíg szembe kerültek Charlie Channal. A detektív szerzett egy tekercs élénk rózsaszínű papírszalagot, és az egyik végét átdobta a lányhoz. Kirk boldogan mosolygott.

– Ha valaki nekem két héttel ezelőtt azt mondta volna, hogy megcsókolok egy ügyészt, és a csók ráadásul még jól is fog esni…

A hajó szirénájának rekedt bugása félbeszakította. A gőzös lassan elindult a rakpartról. A rózsaszín szalag elszakadt, két vége a tengerbe lógott. Charlie messze áthajolt a korláton.

– Aloha! – kiáltotta. – A viszontlátásig!

Kerek arca ragyogott a boldogságtól. A nagy hajó megállt, remegett, aztán nekiindult a tengernek, Hawaii felé.

Table of Contents

A SCOTLAND YARD EMBERE

MI TÖRTÉNT EVA DURANDDAL?

BUNGALÓ AZ ÉGBEN

AZ ÉG SZÁMADÁSA

A HANG A SZOMSZÉD SZOBÁBAN

A VENDÉGDETEKTÍV

ZAVAROS VIZEK

WILLIE JÓ CSELEKEDETE

AZ ELTŰNT NŐK KIKÖTŐJE

A LONDONI LEVÉL

A ZAVAROS VÍZ TISZTUL

KÖDÖS ESTE

RÉGI BARÁTOK ÚJRA TALÁLKOZNAK

EBÉD KETTESBEN

AZ ÓVATOS MR. CUTTLE

HOSSZÚ ÉLET ÉS BOLDOGSÁG

A PESHAWARI NŐ

FLANNERY NAGY JELENETE

VIRRASZTÁS A SÖTÉTBEN

AZ IGAZSÁG KIDERÜL

MI TÖRTÉNT EVA DURANDDAL?

HAWAII FELÉ