Jodi Picoult

CSODALÁNY

Jodi Picoult

CSODALÁNY

ATHENAEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

Copyright © 1999 by Jodi Picoult

Hungarian translation © Peiker Éva, 2015

ISBN 978-963-293-480-8

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

LAURA GROSSNAK

Tíz évvel ezelőtt nagyon erősen

hittél bennem, és sikerült meggyőznöd

a kiadói világot is arról, hogy

megérem a kockázatot. Kívánok

magunknak még 40-50 év közös

munkát és barátságot! Most már

érted, miért nem dedikálhattam

ezt a könyvet Pio atyának?

PROLÓGUS

1999. augusztus 10.

Egy átlagos napon Faithnek és nekem nem kellene otthon lennünk, amikor anyám rám csörög, hogy meghívjon bennünket, nézzük meg az új koporsóját.

– Mariah! – hallom meglepett hangját. – Mit keresel te otthon?

– A zöldséges zárva volt – sóhajtok. Az öntöző elárasztotta a terményeket. A tisztítósnak pedig meghalt valamelyik családtagja.

Nem szeretem a meglepetéseket. Listák szerint létezem. Sőt, valójában gyakran elképzelem, hogy olyan az életem, akár egy szeptemberi határidőnapló – gondosan kategorizált és rendszerezett: változatlan. Ennek okát leginkább építész végzettségemnek tulajdonítom, no meg eltökélt szándékomnak, hogy idős koromban nem leszek olyan, mint az anyám. A hetem valamennyi napját egy bizonyos rutin jellemzi. Hétfőnként az apró babaházak vázain dolgozom, amikhez kedden építem meg a bútorokat. A szerda az elintéznivalóké, csütörtökön kitakarítom a házat, pénteken pedig a hét közben felmerülő vészhelyzeteket oldom meg.

Ma, szerda lévén, elvileg felkapom Colin ingeit, beugrok a bankba, és elintézem az élelmiszer-bevásárlást, pont annyi idő alatt, hogy még hazavezethessek kipakolni, és épp odaérjek Faith egykor kezdődő balettórájára. Ám most, rajtam kívül álló okok miatt, túlságosan is ráérek.

– Nos – kezdi anyám a maga jellegzetes hanghordozásával –, úgy néz ki, a sors rendelte, hogy ma meglátogassatok!

Hirtelen Faith pördül elém a semmiből.

– Nagyi az? Megkapta?

– Micsodát? – Még csak reggel tíz óra, de már hasogat a fejem.

– Mondd meg neki, hogy igen – feleli anyám a vonal másik végén.

Körüjáratom a tekintetem a házon: a szőnyegeket ki kellene porszívózni, de akkor mihez kezdek majd csütörtökön? Sűrű augusztusi esőcseppek kopognak az ablakon. Faith puha, meleg kezével a térdemre támaszkodik.

– Rendben – mondom anyámnak. – Máris indulunk.

Anyám két és fél mérdöldnyire lakik egy öreg kőházban; a helyet New Canaanban mindenki csak Mézeskalács-fokként emlegeti. Faith majdnem minden nap találkozik vele, nála marad iskola után, amíg én dolgozom. Ha szép lenne az idő, sétálhatnánk is addig.

Faith és én épphogy beszállunk az autóba, amikor eszembe jut a konyhapulton felejtett pénztárcám.

– Várj egy kicsit! – mondom, ijedten merészkedve ki az esőbe, mintha a víztől elolvadhatnék.

A telefon csörög, mire beérek; felkapom:

– Halló!

– Ó, hát otthon vagy! – szól bele Colin. A férjem hangjától nagyot dobban a szívem.

Colin értékesítési menedzser egy LED vészkijáratjelző-táblákat gyártó kisvállalatnál, és két napja Washingtonban tanít be egy új kollégát. Felhívott, mert mi már csak ilyenek vagyunk – nem bírjuk ki egymás nélkül, olyan szoros köztünk a kötelék: a zsák meg a foltja.

– A reptéren vagy?

– Aha. A Dullesen ragadtam.

Bebújok a telefonzsinór alá és a karomra tekerem, elképzelve kerek magánhangzóival a szavakat, amiket szégyell nyilvános helyen kimondani nekem: Szeretlek. Hiányzol. Az enyém vagy.

A háttérben a hangosbemondó éppen egy United-járat érkezését jelenti be.

– Faith ma nem megy úszni?

– Balettre egykor. – Várok egy percet, majd gyöngédebben folytatom: – Mikor érsz haza?

– Amilyen hamar csak tudok.

Behunyom a szemem, és arra gondolok, hogy semmi sem fogható a viszontlátás öleléséhez, ahhoz, amint az arcom a vállának hajlatába simul, és tüdőm megtelik az ő illatával.

Köszönés nélkül teszi le, ezzel mosolyt csalva az arcomra. Ez Colin, dióhéjban: máris rohan haza hozzám.

Útban anyám felé eláll az eső. Ahogy átvágunk a hosszú focipályán, amely a várost szegélyezi, az autók kezdenek lehúzódni az úttest szélére. Egy tökéletesen ívelt szivárvány díszíti a pálya nedves zöld füvét. Én mégsem állok meg.

– Azt gondolnád, most látnak ilyet először – mondom, és gyorsítok.

Faith lehúzza az oldalán az ablakot, és kidugja a karját, majd meglengeti előttem az ujjait.

– Anyu! – ordítja. – Hozzáértem!

Megszokásból lepillantok: az ujjai piros, kék és zöld színben játszanak. Egy másodpercig nem kapok levegőt, aztán eszembe jut, hogy egy órája még a nappali padlóján ücsörgött, kihúzókkal a kezében.

Anyám társalgóját egy csúnya, kihúzható, seszínű műbőr szófa uralja. Megpróbáltam rábeszélni egy bőrkanapéra pár tetszetős füles fotellel, de kinevetett.

– A bőr a Mayflower-nevű gojoknak való – mondta.

Ekkor adtam fel. Először is, nekem bőrkanapém van otthon. Másodszor pedig, hozzámentem egy gojhoz, akinek Mayflower-neve van. Bár legalább nem vonta be a műbőrt műanyag védőréteggel, mint kiskoromban Fanny nagymamám.

De ma a szobába lépve észre sem veszem a szófát.

– Hűha, Nagyi! – suttogja Faith lenyűgözötten. – Van benne valaki? – Térdre borul a fényesre csiszolt mahagónidoboz előtt, és megkocogtatja.

Ha minden a terv szerint haladt volna, ebben a percben valószínűleg sárgadinnyéket válogatnék, orromhoz emelve a gyümölcsöket ellenőrizném, hogy elég puhák és édesek-e, vagy épp Mr. Línek fizetnék 13 dollár 40 centet hét Blues Brothers ingért, amelyek olyan tökéletesen keményítettek, hogy elhullott férfitorzókra emlékeztetve hevernek a kombi hátuljában.

– Anya, miért van egy koporsó a nappalidban? – kérdezem.

– Ez nem koporsó, Mariah, látod az üveget a tetején? Ez itt egy koporsóasztal.

– Koporsóasztal…

Anyám leteszi a kávéscsészéjét a kristálytiszta üvegre, hogy bebizonyítsa, igazat szólt.

– Látod?

– Egy koporsó áll a nappalidban. – Képtelen vagyok túltenni magam ezen a nyilvánvaló tényen.

Leül a kanapéra, és szandálba bújtatott lábát bokáig az üveglapra fekteti.

– Tudom jól, drágám, én választottam.

Mindkét kezemmel a fejemet fogom.

– Nemrég voltál dr. Feldmannál az éves vizsgálaton, tudod, mit mondott: ha vallásosan szeded a vérnyomásgyógyszereidet, nincs okunk kételkedni benne, hogy mindannyiunkat túlélsz.

Megvonja a vállát.

– Eggyel kevesebb dologgal kell majd törődnöd, amikor eljön az idő.

– Ó, az isten szerelmére! Ez a miatt az új gondozási közösség miatt van, amit Colin említett, ugye? Mert esküszöm, ő csak arra gondolt, hogy te…

– Édesem, nyugodj meg! Nem tervezem, hogy elpatkolok a közeljövőben, csak szükségem volt ide egy asztalra. Tetszik ennek a fának a színe. És láttam a Twenty/Twenty című műsorban a fickót, aki ezeket készíti.

Faith hanyatt fekve magyaráz a koporsó mellől:

– Aludhatnál benne, Nagyi – javasolja. – Olyan lennél, mint Drakula!

– El kell ismerned, döglesztően mesteri munka – mondja anyám.

Az nem kifejezés: a mahagóni csodaszép, akár egy sima, csillogó víztükör, a kapcsok és a szögek tiszták és látványosak, a zsanérok fényesen ragyognak.

– Nagyon jó üzletet csináltam – teszi hozzá anyám.

– Csak azt ne mondd, hogy használtan vetted!

Anyám felszisszen, és Faithhez fordul:

– Anyukádnak ideje lenne már egy kicsit lazítani!

Évek óta ezzel nyüstöl, körülbelül ugyanezekkel a szavakkal. Ám én képtelen vagyok elfelejteni, hogy amikor utoljára lazítottam, majdnem apró darabokra hullottam szét.

Anyám lehajol Faithhez, és együtt elkezdik ráncigálni a koporsó sárgaréz fogantyúját, szőke fejük – a festett és a tejföl – szinte egymásba olvad, alig tudom kivenni, hol ér véget az egyik és hol kezdődik a másik.

Buta tréfájuk sikerrel jár: a koporsó megmozdul, pár centiméterrel közelebb húzzák magukhoz. Csak bámulom a helyén tátongó üres lyukat a szőnyegen, és a legjobb tudásom szerint igyekszem elsimítani a cipőm sarkával.

Colin és én szerencsésebbek vagyunk, mint a legtöbb pár. Fiatalon házasodtunk össze, de azóta is együtt vagyunk – a komoly buktatók ellenére is. És persze ott a kémia. Amikor Colin rám néz, tudom, hogy nem a terhesség után felszaladt öt kilót látja, vagy az ősz hajszálaimat. Lelki szemei előtt a finom, feszes bőröm, a fenékig érő hajam és a főiskolás alakom jelenik meg. A legjobb formámra emlékszik, mert mint mondja, mindig is én voltam a legnagyszerűbb dolog az életében. Amikor időnként elmegyünk a kollégáival vacsorázni – azokkal, akiknek igazi trófeafeleségük van –, mindig újra és újra rájövök, milyen szerencsés vagyok, hogy ő a férjem. Gyöngéden megérinti a hátamat, ami nem olyan formás és vékony, mint a fiatalabb modelleké, és büszkén bemutat:

– Ő a feleségem. – És én mosolygok. Ez minden, amire valaha vágytam.

– Anyu!

Megint elkezdett esni az eső, az utat elöntötte a víz, én pedig soha nem voltam egy magabiztos sofőr.

– Psszt, koncentrálnom kell!

– De Anyu! – nyaggat. – Ez nagyon, de nagyon fontos!

– Ami nagyon, de nagyon fontos, az az, hogy odaérjünk a balettórádra, élve!

Egy csodálatos pillanatig csend van. Aztán Faith elkezdi rugdosni az ülésem háttámláját.

– De nincs itt a tornadresszem! – nyüszíti.

Lehúzódok az út szélére, és hátrafordulok:

– Komolyan?

– Igen. Nem tudtam, hogy egyenesen Nagyitól megyünk.

Érzem, ahogy a nyakam vörösödik. Mindössze két mérföldre vagyunk a táncstúdiótól.

– Az isten szerelmére, Faith, miért nem szóltál hamarabb?!

A szeme megtelik könnyel.

– Csak most jöttem rá, hova megyünk!

Rácsapok a kormányra. Nem tudom, hogy Faithre vagyok-e dühös, az időjárásra, az anyámra vagy a kurva öntözőkre, amik együttesen cseszték el a napomat.

– Minden kedden ebéd után balettre megyünk!

Visszahajtok az úttestre, és vadul megfordulok, elfojtva az előtörni készülő bűntudatot, ami azt súgja, túl kemény vagyok vele, hiszen még csak hétéves.

Faith a könnyeivel küszködve visítja:

– Nem akarok hazamenni, táncolni akarok!

– Nem megyünk haza – sziszegem. – Csak elugrunk a tornaruhádért.

Húsz percet fogunk késni. Már látom is magam előtt a többi anyuka szemrehányó tekintetét; figyelik, ahogy betessékelem a lányomat az óra közepén. Anyukák, akik időben el tudták juttatni a csemetéiket a miniárvíz közepette is, akiknek nem kell színlelniük, hogy mindez olyan egyszerű.

Egy évszázados parasztházban élünk, amit egyik oldalról az erdő, másik oldalról pedig egy aprólékos gonddal megépített kőfal szegélyez. Héthektáros birtokunk legnagyobb része a ház mögött felsorakozó faerdőből áll; olyan közel lakunk az úttesthez, hogy éjszakánként az elsuhanó autók fényszórói bevilágítják az ágyunkat, akár egy világítótorony jelzőfénye. A ház maga tele van egymást vonzó ellentétekkel: leharcolt veranda és vadonatúj Pella párnák, egy ócska kád és egy hidromasszázs-zuhanykabin, Colin meg én. A kocsifelhajtó süllyed, az úttesthez és a ház széléhez érve emelkedik ki. Amint ráhajtunk, Faith az örömtől elfúló hangon kiáltja:

– Apu megjött! Látni akarom!

Én is, bár én ezzel mindig így vagyok. Kétségtelen, hogy korábbi géppel érkezett, és hazaugrott ebédelni, mielőtt elindulna az irodába. Eszembe jutnak az anyukák, akik már a táncstúdió parkolójában gyülekeznek, aztán az, hogy újra láthatom Colint, és hirtelen értelmet nyer az a húsz perc késés.

– Köszönünk gyorsan apunak, aztán megkeresed a ruhádat, és rohanás!

Faith úgy ront be az ajtón, ahogy egy maratonfutó fut át a célszalagon.

– Apu! – szólongatja, de a konyha üres, és a nappaliban sincs senki, csak Colin aktatáskája pihen szépen az asztal közepén, jelezve gazdája jelenlétét.

Hallom az öreg csöveken át csordogáló víz csobogását.

– Zuhanyozik – mondom, mire Faith eliramodik az emelet irányába.

– Várj egy kicsit! – kiáltom utána, mert biztos vagyok benne, Colin arra vágyik a legkevésbé, hogy a lánya meglepje, amikor ő a hálószobában mászkál meztelenül.

A nyomában loholok, és sikerül odaérnem hálószobánk csukott ajtajához, mielőtt Faith elfordítaná a kilincset.

– Hadd menjek előre!

Colin az ágy mellett áll, és épp törülközőt teker a dereka köré. Amikor megpillant az ajtóban, lemerevedik.

– Szia! – vetem magam a karjaiba. – Hát van ennél szebb meglepetés?

– Gyere be, apu fel van öltözve! – intek Faithnek, befészkelve az arcom férjem álla alá, míg ő erőtlenül átölel.

– Apu! – sipítja Faith, Colinra vetve magát pont ágyékmagasságban. Ezen mindig nagyot nevetünk, és mint általában, az apja most is védekezően összegörnyed, még úgy is, hogy a karja körém fonódik. Pára szivárog ki a csukott fürdőszobaajtó résein.

– Szervusz, cukorfalat! – mondja, de továbbra is elnéz Faith feje fölött, mintha arra számítana, hogy egy újabb gyerek bukkan fel az előtérből.

– Betehetnénk neki egy videót… – suttogom Colin füléhez hajolva. – Már ha szükséged van valakire, aki megmossa a hátad…

Válasz helyett azonban Colin ügyetlenül kivonja magát Faith szorításából.

– Drágám, neked talán…

– Talán mi?

Egyszerre fordulunk a fürdőből jövő hang irányába. Az ajtó kivágódik, és megjelenik egy csuromvizes, félig törülközőbe csavart nő. A nő, aki azt hitte, Colin hozzá intézte a szavait.

– Úristen! – kiáltja elvörösödve, majd visszahátrál, és becsapja maga mögött az ajtót.

Érzékelem, ahogy Faith kirohan a hálószobából, Colin utána veti magát, a fürdőben pedig elzárják a zuhanyt.

A térdem megadja magát, és hirtelen az ágyon ülve találom magam, a jegygyűrűmintás paplanon, amit Colin vett nekem Pennsylvaniában, Lancasterben, miután a készítője, egy mennonita asszony azt mondta neki, hogy a tökéletes házasság szimbóluma a végtelen kör.

Az arcomat a tenyerembe temetem, és arra gondolok: Istenem, megint megtörténik!

ELSŐ KÖNYV

Az Ótestamentum

EGY

„Millió szellemlény bolyong a Földön

látatlanul, ha ébredünk, ha alszunk…”

JOHN MILTON: Elveszett paradicsom

Vannak dolgok, amikről nem beszélek. Mint például arról, hogy tizenhárom éves koromban el kellett vinnem a kutyámat elaltatni. Vagy amikor a középiskolai végzős bálra készülve, szép ruhába öltözve ültem az ablakban és vártam a fiút, aki sosem jött értem. Meg arról, mit éreztem, amikor először találkoztam Colinnal. Na jó, ez így nem egészen igaz, pár szóban mesélek a megismerkedésünkről, de azt nem vallom be, hogy az elejétől fogva tudtam: minket nem egymásnak teremtett az ég.

Colin volt az egyetem focista sztárja; az edzője fogadott fel, hogy segítsek neki átmenni franciából. Megcsókolt – a csapattársaival kötött fogadásból –, engem, a stréber, félénk, szürke egérkét, és én még akkor is, a szégyentől összezavartan, ragyogtam a boldogságtól. Teljesen világos számomra, miért szerettem bele Colinba, de azt soha nem értettem, ő miért választott engem.

Azt mondta, amikor velem találkozik, mintha kicserélték volna – valakire, akit jobban kedvel, mint a laza focistát, a  menő buliarcot. Éreztettem vele, hogy önmagáért szeretem, nem azért, mert letett valamit az asztalra. Próbáltam lebeszélni, mondván, nem vagyok méltó hozzá, sem elég magas, szépséges vagy kifinomult. És amikor lehurrogott, elhitettem magammal, hogy nincs okom kételkedni benne.

Arról sem beszélek, mi történt öt évvel később, amikor igazam lett. Hallgatok arról is, hogy nem bírt a szemembe nézni, amíg azon mesterkedett, hogy bezárasson.

Herkulesi erőre van szükségem ahhoz, hogy kinyissam a szemem. Bedagadt és váladékos, és eltökélten csukva akar maradni, nehogy meglássak még valamit, ami véget vethetne az életemnek. De egy kéz hozzáér a karomhoz, ami akár Coliné is lehet, így mégiscsak sikerül résnyire nyitnom, hogy a fény éles szilánkként hatoljon a tudatomba.

– Mariah! – hallom anyám gyengéd hangját, ahogy hátrasimítja a hajamat a homlokomból. – Jobban érzed magad?

– Nem. – Semmit sem érzek. Bármi is legyen az, amit dr. Johansen javasolt telefonon, olyan, mintha egy hatalmas, ruganyos habpárna venne körül, egy sorompó, ami velem együtt mozog és nem engedi át a rosszat.

– Nos, ideje indulnunk – jelenti be anyám tárgyilagosan. Előrehajol, és megkísérel kihúzni az ágyból.

– Nem akarok lezuhanyozni! – Próbálok összegömbölyödni, amilyen kicsire csak bírok.

– Én sem – morogja. Utoljára azért jött a szobámba, hogy elráncigáljon a fürdőszobába, és beállítson a hideg víz alá.

– Fel fogsz ülni, az istenit neki, akkor is, ha itt halok meg az erőlködéstől!

Erről eszembe jut a koporsóasztala és a balettóra, amire végül nem jutottunk el Faithszel három nappal ezelőtt. Kitépem magam a karjai közül, és eltakarom az arcom; friss, ólomsúlyú könnyek potyognak a szememből.

– Mi a baj velem?!

– Semmi az égvilágon, hiába akar meggyőzni téged az a kretén az ellenkezőjéről!

Anyám a kezébe vonja lángoló arcomat.

– Ez nem a te hibád, Mariah. Nem tudtad volna megakadályozni. Colin egy lyukas garast sem ér – jelentőségteljesen kiköp a szőnyegre. – Most ülj fel, hadd jöjjön be Faith!

Erre magamhoz térek.

– Nem láthat meg így!

– Akkor változz meg!

– Nem olyan egyszerű…

– De igen! – erősködik. – Ezúttal nem csak rólad van szó, Mariah. Szét akarsz esni? Rendben, csináld, miután Faith kiment. Tudod, hogy igazam van, különben nem hívtál volna ide három napja, hogy gondját viseljem.

Még mindig az arcomba bámulva megenyhül, és kedvesebben folytatja:

– Van egy idióta apja, és vagy neki te… Neked kell eldöntened, mit hozol ki magadból.

Egy másodperc törtrészéig hagyom, hogy a reménysugár átszivárogjon páncélom résein.

– Látni akart?

Anyám rövid habozás után válaszol:

– Nem… De ennek nincs jelentősége.

Amikor kimegy Faithért, megigazítom a párnákat a hátam mögött és megtörlöm az arcom. A lányomat anyám tessékeli be az ajtón; az ágytól fél méterre megtorpan.

– Szia! – köszöntöm egy színésznő megjátszott vidámságával.

Egy percig csak örülök, hogy látom – a göndörödő fürtjeit, az elülső foga helyét, a letöredezett rózsaszín Giling-galang-körömlakkját. Összefonja a karját, megveti pipaszár lábát a földön, és makacsul összeszorítja az ajkát: a gyönyörű masniszájból csupán egy vékony vonal látszik.

– Szeretnél leülni? – mutatok a matracra magam mellett. Nem válaszol, sőt, levegőt is alig vesz.

Éles fájdalom nyilall a testembe, amikor rájövök, mit csinál, mert én is ezt tettem egykor: meggyőzöd magad, hogy amennyiben mozdulatlan maradsz, ha tartózkodsz a hirtelen lépésektől, mindenki más is követi a példádat.

– Faith – nyújtom felé a kezem, de megfordul és kisétál a szobából.

Egy részem követné őt, de a többi képtelen összeszedni a bátorságot.

– Még mindig nem beszél. Miért?

– Te vagy az anyja. Derítsd kit te!

De én nem tudom. Ha megtanultam valamit is az életben, a korlátaimat biztosan.

Az oldalamra fordulok, és behunyom a szemem, remélve, hogy anyám érti a célzást: azt akarom, hogy távozzon.

– Meglátod – mondja halkan, kezét a fejemre fektetve –, Faith majd átsegít téged minden bajon.

El akarom vele hitetni, hogy alszom. Nem moccanok, amikor hallom a sóhaját. Vagy amikor a szemem sarkából látom, hogy eltávolít az éjjeliszekrényemről egy barkácskést, egy körömreszelőt és egy hímzőollót.

Évekkel ezelőtt, amikor Colint az ágyban találtam egy másik nővel, vártam három éjszakát, majd megpróbáltam megölni magam. Colin talált meg és vitt be a kórházba. A sürgősségin az orvosok azt mondták neki, hogy sikerült megmenteniük, de ez nem igaz. Azon az éjszakán valahogy elvesztem. Más ember lettem, valaki, akiről nem szívesen beszélek, akit képtelen lennék felismerni. Nem bírtam enni, nem tudtam beszélni, és nem sikerült elég erőt gyűjtenem ahhoz, hogy lehúzzam magamról a takarót és kikászálódjak az ágyból. Az agyam egyetlen gondolatra összpontosított: Ha Colin már nem akar engem, mi értelme az életemnek?

Amikor bejelentette, hogy felvetetett a Greenhavenbe, sírt. Bocsánatot kért. Mégis, egyetlenegyszer sem fogta meg a kezem, nem kérdezte meg, hogy én mit szeretnék, és soha nem nézett a szemembe. Azt mondta, muszáj kórházba vonulnom, nem maradhatok egyedül.

Ellentétben azzal, amit gondolt, nem voltam egyedül. Sokhetes terhes voltam Faithszel. Tudtam róla már azelőtt, hogy az orvosok megkapták a vizsgálatok eredményeit és változtattak a kezelési tervemen, hogy az megfeleljen egy várandós, öngyilkosságra hajlamos nőnek.

Senkinek nem beszéltem ott a terhességről, hagytam, hadd jöjjenek rá maguktól – évekig nem vallottam be magamnak, hogy akkor és ott abban reménykedtem, elvetélek. Elhitettem magammal, hogy Faith, a bennem növekvő pici sejtlabda volt az, ami Colint egy másik nőhöz hajtotta.

Mégis, amikor anyám azt mondja, hogy Faith miatt nem fogok olyan mélységesen mély depresszióba süllyedni, amiből képtelen lennék kimászni, nem jár messze az igazságtól. Végül is Faithnek már sikerült egyszer. Valahogy a Greenhavenben töltött hónapok alatt a terhesség felesleges kötelességből előnnyé változott.

Az emberek, akik soha nem figyeltek a mondandómra, amikor bekerültem, egyszer csak megálltak, hogy megcsodálják gömbölyödő pocakomat és rózsás arcomat.

És Colin is visszatért hozzám, amikor megtudta. Faithnek neveztem el a babát – anyám szerint hamisítatlan goj név –, mert annyira hinni akartam valamiben.

Ülök, kezem a telefonon pihen. Bármelyik percben megszólalhat, mondom magamban, Colin fel fog hívni és elmondja, hogy az egész csak pillanatnyi elmabaj volt. Könyörögni fog, hogy ne vonjam felelősségre ezért a lényegtelen, őrült kis húzásért. Ha én nem értem meg, akkor ki?

Azonban a telefon nem csörren meg, és valamivel hajnali kettő után neszezést hallok kintről. Ez Colin!, gondolom. Eljött!

Bevetem magam a fürdőszobába, és megkísérlem kibogozni a hajam; a karom elgémberedett, és sajog a sok fekvéstől. Lenyelek egy kupaknyi szájvizet, majd kirohanok az előszobába, szívem a torkomban dobog. Sötét van, és senki nem mozog odakint. Semmi. Lelopódzom a lépcsőn, és kikukkantok a kisablakon. Óvatosan kinyitom az ajtót – megnyikordul –, és kilépek a leharcolt verandára.

A zajról, amiről azt hittem, a férjem hazatértét jelzi, rögtön kiderül, hogy csak egy pár mosómedve settenkedik a kuka körül.

– Tűnés! – sziszegek rájuk vadul mutogatva. Colin mindig idecsalta őket egy csapdával, egy emelős ajtajú négyszögletes ketreccel, ami nem tett kárt bennük. Amikor meghallotta a fogságba esett állatok sikolyát, elvitte őket a házunk mögötti erdőbe, majd az üres kalitkával komótosan visszasétált, az állatok hűlt helyével.

– Abrakadabra! – mondogatta. – Volt, nincs!

Visszavonulok, de ahelyett, hogy felmennék az emeletre, megakad a tekintetem a fényesre csiszolt ebédlőasztalon tükröződő holdon. Az ovális közepén áll a házunk miniatűr mása. Én készítettem, ez a munkám: álomotthonokat építek – nem betonból, gipszkartonból és gerendákból, hanem fogpiszkálónál nem nagyobb pálcikákból, tenyérnyi méretű szaténkockákból és szintetikus ragasztóból készült habarcsból.

Bár a legtöbb megrendelő saját hajlékának pontos mását szeretné látni, építettem már polgárháború előtti kastélyokat, arab mecseteket és márványpalotákat is.

Az első babaházamat hét évvel ezelőtt eszkábáltam össze a Greenhavenben, jégkrémpálcikákból és papírlapokból, amikor a többi beteg origamit hajtogatott.

Már annál az első kísérletnél is megvolt minden egyes bútor pontos helye, és mindegyik szobát egy-egy személyiségre szabtam. Azóta a házikók száma majdnem elérte az ötvenet. Hírnevet is szereztem, amikor Hillary Rodham Clinton megbízott, hogy építsem meg a Fehér Ház másolatát Chelsea tizenhatodik születésnapjára – benne az Ovális irodával, a vitrinben kiállított porcelánnal, és a kézzel varrt amerikai zászlóval az igazgatói kúriában.

Annak ellenére, hogy a vásárlóim szeretnék, babát nem készítek a házakhoz. A zongora, legyen bármilyen apró, csupán egy zongora, míg egy baba tökéletesen pingált arcához és finoman kimunkált végtagjaihoz mindenképp minőségi fára lenne szükség.

Kihúzom az egyik széket és leülök, finoman megérintem a miniatűr lak lejtős tetejét, az oszlopokat, amik a verandát tartják, és a terrakotta ládikókat a pöttöm selyembegóniákkal. Belül egy cseresznyefa asztalka található, pont olyan, mint amilyenen a házikó áll most, rajta az épület egy még apróbb másolatával. Hirtelen bepöckölöm a babaház ajtaját; végighúzom az ujjam a bélyegnyi ablakokon, lehúzva a redőnyt, majd rápattintom a hozzájuk tartozó parányi reteszeket, a virágokat pedig a liliputi verandán lévő hintaszék alá rejtem. Gondosan lezárom, mintha csak egy közeledő szélviharra készíteném fel.

Colin a távozása utáni negyedik napon hív fel.

– Nem így kellett volna történnie.

Gondolom, úgy érti, hogy Faithnek és nekem nem lett volna szabad megzavarnunk őket. Feltehetőleg a mi hibánkból kellett elmennie. De ezt persze nem mondom ki.

– Nem fog működni köztünk, Mariah, te is tudod.

Öt napja ment el Colin, és Faith még mindig nem beszél. Nesztelen cicaléptekkel közlekedik a házban, játszik a babáival, videókat néz és gyanakvó pillantásokat vet felém. Anyám az egyetlen, akinek sikerül megfejtenie Faith némasága ellenére, ha a lányom zabkását kér reggelire, nem éri el a Playmobil-falut a legfelső polcon, vagy kér még egy pohár vizet lefekvés előtt. Talán van egy titkos közös nyelvük. Én nem értem őt; nem hajlandó beszélni, Colinra emlékeztet.

– Valamit tenned kell! – mondogatja anyám egyre. – A te lányod.

Biológiai értelemben, igen. De egyáltalán nem hasonlítunk. Sőt, mintha átugrott volna egy generációt, és egyenesen a nagyanyjától származna, olyan közel állnak egymáshoz ők ketten. Ugyanolyan hóbortosak és rendíthetetlenül makacsak, ezért is annyira különös Faitht ilyen szomorúnak látnom.

– Mit kellene tennem?

Anyám megrázza a fejét.

– Játssz vele! Menjetek el sétálni. Vagy legalább elmondhatnád neki, hogy szereted.

Anyám felé fordulok, és azt kívánom, bárcsak ilyen egyszerű lenne az egész. Azóta szeretem őt, hogy megszületett, de nem úgy, ahogy gondolnák. Megkönnyebbülést éreztem. A vetéléssel kapcsolatos gondolatok és a benyugtatózott hónapok után biztos voltam benne, hogy három szemmel vagy nyúlszájjal jön majd a világra. De a könnyű hétköznapi szülés eredménye egy olyan baba lett, akit nem tudtam boldoggá tenni; mintha az lett volna a büntetésem, amiért a legrosszabbat feltételeztem róla, hogy már azelőtt elszakadtunk egymástól, mielőtt lehetőségünk nyílt volna kötődni.

Kólikás volt, éjjelente virrasztottam mellette; olyan bosszúvággyal szívta magába az anyatejet, hogy minden egyes etetésnél görcsbe rándult a gyomrom. Időnként szörnyű állapotban, kialvatlanul és nyugtalanul az ágyra fektettem, néztem bölcs, kerek arcocskáját, és azt kérdezgettem magamban: Mi a francot kezdjek én veled?

Úgy sejtettem, az anyai érzés természetesen jön majd, akár a tej – kissé fájdalmas, cseppet félelmetes, de most már hozzám tartozik mindörökre; türelmesen vártam. És akkor mi van, ha nem tudom, hogy kell a popsiján keresztül megmérni a gyermekem lázát? Ha megpróbálom bebugyolálni, de képtelen vagyok elég szorosan betömködni a takarója szélét? Azt mondogattam magamban, hogy egy nap majd felébredek, és tudni fogom, mit kell tennem.

Kicsivel Faith harmadik születésnapja után adtam fel a reményt. Valami megmagyarázhatatlan okból az anyaság soha nem lesz számomra egyszerű. Nézem, ahogy a sokgyerekes asszonyok könnyedén beültetnek mindenkit a kisteherautóba, míg nekem háromszor kell ellenőriznem, hogy rendesen becsatoltam-e Faith biztonsági övét. Hallom, ahogy az anyukák lehajolnak beszélni a gyerekeikkel, és igyekszem memorizálni, amit mondanak. A gondolattól, hogy nekem kellene megfejtenem Faith makacs hallgatását, összeszorul a gyomrom. És ha nem sikerül? Akkor mégis milyen anya vagyok én?

– Még nem állok készen – mondom kibúvót keresve.

– Az isten szerelmére, Mariah, szedd össze magad! Öltözz fel, fésülködj meg, tegyél úgy, mint egy normális nő, és egy idő után színlelned sem kell majd!

Anyám megrázza a fejét.

– Colin tíz éve mondogatja neked, hogy nem vagy több egy szürke egérkénél, és te voltál olyan buta, hogy elhidd ezt neki. Mit tud ő az idegösszeomlásról?

Letesz elém egy csésze kávét; tudom, hogy győzelmi mámorban úszik, amiért sikerült kirángatnia az ágyból és leültetnie a konyhaasztalhoz. Amikor bezártak, az arizonai Scottsdale-ben élt, azóta, hogy az apám meghalt. Az öngyilkossági kísérletem után iderepült, és addig maradt, amíg úgy nem gondolta, hogy elmúlt a veszély. Persze arra nem számított, hogy Colin intézetbe zárat majd; amint megtudta, eladta a lakását, visszatért, és négy hónapot töltött azzal, hogy megváltoztassa a bíróság döntését, és szabad akaratomból távozhassak.

Egy pillanatig sem hitte el, hogy Colinnak igaza volt, amikor a Greenhavenbe küldött, és ezt soha nem bocsátotta meg neki. Ami engem illet, nos, nem tudom. Néha én is úgy gondolom, mint anyám, hogy nem a férjemnek kellett volna eldöntenie, én hogy érzem magam, bármennyire is életképtelen voltam akkoriban. Máskor pedig eszembe jut, hogy a Greenhaven az egyetlen hely, ahol valaha szerettem élni, mert ott senkitől nem várták el a tökéletességet.

– Colin egy idióta – jelenti be anyám tömören. – Hála istennek Faith rád hasonlít! – Megpaskolja a vállam. – Emlékszel, amikor ötödikben egyszer négyes alát kaptál a matekdolgozatodra? És keservesen zokogtál, mert azt hitted, hogy kegyetlenül megbüntetünk, minket viszont cseppet sem érdekelt? Kihoztad magadból a legtöbbet, ez számított. Megpróbáltad. És ezt most nem mondhatom el rólad.

Átnéz a nyitott ajtón a nappali padlójára, ahol Faith épp zsírkrétákkal színezi a rajzát.

– Hát még nem jöttél rá, hogy a gyereknevelés egy véget nem érő folyamat?

Faith felkapja a narancssárga krétát, és vad firkálásba kezd a hajtogatópapíron. Eszembe jut, hogy tavaly, amikor tanulta a betűket, papírra vetett egy hosszú mássalhangzósort, és megkérdezte tőlem, mit sikerült leírnia: frzwwlkg, mondtam, és legnagyobb meglepetésemre sikerült megnevettetnem.

– Menj már! – tessékel anyám a nappali felé.

Az első dolgom, hogy megbotlok a zsírkrétás dobozában.

– Bocsánat.

Felveszek néhány zsírkrétát, és visszapakolom őket a kekszesdobozba, a helyükre. Amint végzek, kiegyenesedem, és Faith hideg tekintetével találom szembe magam.

– Bocsánat – mondom újra, de ezúttal nem a színezőkre értem.

Mivel nem reagál, lepillantok a papírra, amire rajzolt. Egy denevér és egy boszorkány táncol a tűz körül.

– Hűha! Ez nagyon szép. – Hirtelen megszáll az ihlet: lehajolok és közelről is szemügyre veszem. – Megtarthatom? Kiakasztanám a dolgozószobám falára.

Faith félrebillenti a fejét, a papírért nyúl, és kettétépi. Aztán felszalad a szobájába, és becsapja maga mögött az ajtót.

Anyám bejön, kezét a konyharuhába törölgetve.

– Hát, ez nagyszerűen ment – mondom szárazon.

Megvonja a vállát.

– A világot sem egyetlen éjszaka alatt teremtették.

Faith rajzáért nyúlok, ujjaim végigfutnak a viaszos boszorkány körvonalain.

– Szerintem engem akart megörökíteni.

Anyám hozzám vágja a konyharuhát; váratlanul hűsítő, ahogy hozzáér a nyakamhoz.

– Túl sokat agyalsz – mondja.

Azon az éjszakán fogmosás közben megnézem magam a tükörben. Nem vagyok csúnya, legalábbis a Greenhavenben erre jöttem rá. A személyzet, a nővérek és a pszichiáterek keresztülnéznek rajtad, ha kócos vagy és panaszkodsz, ellenben a csinos pofikat észreveszik, meghallgatják, válaszra méltatják.

Ott vágattam le a hajam rövidre, mézszőke hullámok keretezték az arcom; festettem magam, hogy kiemeljem a szemem zöldjét. Többet foglalkoztam a külsőmmel abban a néhány hónapban, mint életemben bármikor.

Sóhajtva az üveghez hajolok, és letörlök egy fogkrémpöttyöt a szám sarkából. Amikor Colinnal ebbe a házba költöztünk, kicseréltük a fürdőszobatükröt; a réginek megrepedt a sarka – rossz jel, mondtam. Az új tükröt viszont nem tudtuk hova akasztani: én a 155 centiméteremmel a közelébe sem értem Colin szemmagasságának. Kinevetett, amikor először elé tartottam, nyurga testalkatával ugyanis 30 centivel fölém magasodott.

– Hékás, a mellkasomat is épphogy látom!

Úgyhogy inkább úgy akasztottuk ki, hogy Colinnak megfeleljen. Én pedig mindig lábujjhegyre álltam, ha látni akartam az egész arcomat. Mindig is kevés voltam.

Az éjszaka közepén a takaró susogására ébredek. Lágy fuvallat, és egy puha, szilárd test préselődik be mellém. Az oldalamra gördülök és Faith köré fonom a karom.

– Ilyen lehetne… – suttogom magamban, de a torkomon akad a szó, mielőtt be tudnám fejezni a gondolatot.

A karja körém tekeredik, akár egy szőlőinda. A haja, amely a gyermekkor illatát árasztja, az arcomra borul.

Anyám mindig azt mondta, hogy ha minden kötél szakad, tudni fogod, kihez fordulhatsz. Hogy családnak lenni nem társadalmi szerkezet, hanem ösztön.

Hálóruháink flanelje egymásba olvad. Csendben simogatom Faith hátát, nem merek megszólalni, nehogy elrontsam a jó szerencsémet; megvárom, amíg a légzése lelassul, mielőtt magam is álomba merülök. Ezt az egyet meg tudom tenni, erre képes vagyok.

A város, ahol élünk, New Canaan, elég hatalmas ahhoz, hogy saját hegye legyen, és elég kicsi, hogy mindegyik viharvert utcafronti gerenda apró zuga és repedése pletykákat rejtsen; gazdaságok és nyílt területek városa, ahol egyszerű emberek vegyülnek a hanoveri és New London-i üzletemberekkel, akik hajlandóak nagy utakat megtenni egy-egy ingatlanbefektetés miatt. Van benzinkutunk, régi játszóterünk és egy countryzenekarunk. Meg egy ügyvédünk, J. Evers Standish, akinek zsindelytetős háza mellett milliószor elvezettem a 4-es úton oda-vissza furikázva.

Hat nappal azután, hogy Colin elhagyott bennünket, kinyitom a bejárati ajtót, és a verandán szembe találom magam a seriffhelyettessel, aki tudni szeretné, valóban én vagyok-e Mrs. Mariah White. Az első gondolatom Colin – és ha autóbaleset érte?

A seriff egy borítékot húz elő a zsebéből.

– Sajnálom, asszonyom – mondja, és már el is tűnik, mielőtt megkérdezhetném, mit hozott nekem.

Ez az első konkrét lépcső a válási procedúra során: a becsületsértési kereset. Egy kis papír, ami a kezedbe kerülve megváltoztatja az egész életed. Hónapokkal később tudom meg, hogy New Hampshire az egyetlen állam, ahol még mindig így nevezik, panasz vagy petíció helyett, mintha a folyamat része, legyen bármily baráti, figyelmen kívül hagyná az adott személy karakterét. A papírhoz csatolva egy apró fecni, melyen az áll, hogy Colin benyújtotta ellenem a válókeresetet.

Harminc perccel később J. Evers Standish irodájának várójában ülök, Faith pedig a sarokba kuporodik egy ütött-kopott játékvasúttal. Nem akartam magammal hozni, de anyám reggel óta eltűnt – meglepetést készít elő mindkettőnknek, mondta.

A recepciós mögötti ajtó kitárul, és egy magas, kifinomult nő jelenik meg, kezét nyújtva felém.

– Üdvözlöm, Joan Standish vagyok.

Leesik az állam.

– Maga az?

Éveken át, amikor J. Evers Standish épülete mellett autóztam el, egy öregurat képzeltem el bozontos pofaszakállal.

Az ügyvédnő felkacag.

– Amikor utoljára ellenőriztem, még így hívtak.

Faithre siklik a tekintete, aki épp alagutat épít elmélyülten a vonatszerelvényéhez.

– Nan – fordul a recepciósnő felé –, szemmel tartanád Mrs. White kislányát?

És én, mintha zsinóron rángatna magával, követem az ügyvédnőt az irodájába.

Különös, de nem vagyok zaklatott. Közel sem annyira, mint azon a délutánon, amikor Colin elment. Valami nincs rendben ezzel a becsületsértési keresettel, túlzásnak tűnik, akár egy vicc a közelgő csattanóval. Valami, amin hónapok múlva együtt nevetünk majd Colinnal, átölelve egymást, miután kialudtak a fények.

Joan Standish elmagyarázza nekem, mit is jelent ez az irat. Érdeklődik, hogy szükségem van-e terapeutára, és szeretnék-e hallani a konzultációs programokról.

Megkérdezi, mi történt. Válási határozatokról beszél, anyagi nyilatkozatokról és felügyeleti jogról, velem pedig forogni kezd a szoba. Elképzelhetetlennek tűnik, hogy míg az esküvőt egy évig tart megtervezni, a válást hat hónapon belül kimondják – mintha az eltelt idő alatt az érzések szépen lassan elfogynának, olyannyira, hogy egyetlen dühös lélegzettel az enyészetté váljanak.

– Gondolja, hogy Colin közös felügyeleti jogot szeretne?

Rábámulok.

– Fogalmam sincs. – Nem tudom elképzelni Colint Faith nélkül. De persze magamat sem Colin nélkül.

Joan Standish összeszűkült szemmel ül le az asztalához velem átellenben.

– Ha nem sértem meg, Mrs. White… – kezdi –, úgy tűnik, kicsit távoli önnek ez az egész. Ez egy igen gyakori reakció, tudja, a tagadás; annak ellenére, hogy a jogi folyamat már elindult, akaratlanul is hagyja, hogy az egész maga alá temesse.

De biztosíthatom róla: a férje a bírósághoz fordult, hogy felbontsa a házasságukat.

Kinyitom a szám, aztán hirtelen újra becsukom.

– Tehát? – kérdezi. – Ha én fogom képviselni, meg kell bíznia bennem.

Lepillantok az ölemre.

– Csak azért, mert… hát. Már egyszer átéltünk ilyesmit. Mi történik mindezzel, ha a férjem úgy dönt, hogy mégis vissza akar jönni hozzánk?

Az ügyvédnő előrehajol, könyökét a térdén pihentetve.

– Mrs. White, maga tényleg nem lát különbséget akkor és most között? Megbántotta magát régen? – Bólintok. – Megígérte, hogy megváltozik? Visszatért magához? – Gyengéden mosolyog. – Beadta a válókeresetet?

– Nem – mormolom.

– A különbség akkor és most között, Mrs. White, hogy ezúttal tett önnek egy nagy szívességet – mondja Joan Standish.

Az első sorba szólnak a jegyeink a cirkuszban.

– Anya, hogy tudtál ilyen közeli helyeket szerezni? – érdeklődöm, mire ő csak megvonja a vállát.

– A porondmesterrel háltam – suttogja, majd jót nevet a saját viccén. A tegnapi meglepetése abból állt, hogy ellátogatott a Concord jegyirodába, és mindannyiunknak jegyet vett a Ringling Fivérek Cirkuszába, Bostonba. Úgy okoskodott, Faithnek szüksége van valamire, ami elég izgatottá teszi ahhoz, hogy csevegésre bírja. Amint meséltem neki a válókeresetről, rögtön rávágta, hogy tekintsem a bostoni utat ünneplésnek.

Anyám odakiált egy jégkrémárusnak, és vesz egy pálcikás fagyit Faithnek. A bohócok épp az állványokon ökörködnek, néhányukat már láttam korábban – lehetséges, hogy annyi év után is ugyanazok lennének? Egyikük a fehér arcával és a kék mosolyával áthajol felénk az alacsony elválasztófalon – rámutat a pöttyös hózentrógerjára, majd Faith hasonló mintájú blúzára, és összecsapja a tenyerét. Némán tátogva köszön, Helló!, miközben Faith pironkodik, majd tágra nyílt szemmel, hangtalanul válaszol neki. A bohóc erre benyúl a hátsó zsebébe, és egyszer csak előhúz egy zsírkrétát, Faith állát az egyik kezébe fogja, a másikkal pedig egy hatalmas hasított mosolyt fest az ajkai fölé, hangjegyeket pingál a torkára, és mint aki jól végezte dolgát, rákacsint. Odébb szökdécsel, keresve az újabb mókára vágyó kisgyereket, ám az utolsó pillanatban megfordul. Mielőtt kitérhetnék előle, megragadja az arcom. Hideg az érintése. Egy könnycseppet rajzol a bal szemem alá: sötétkék és duzzadt a szomorúságtól.

Bár erre általában nem szoktam emlékezni, gyerekkoromban egyszer megpróbáltam csatlakozni a cirkuszhoz. A szüleim minden évben elvittek a Boston Gardenbe, amikor a Ringling Fivérek ott turnéztak, és az, hogy imádtam őket, nem fejezi ki igazán, mit is éreztem. Minden éjszaka felébredtem hetekkel a show előtt, a szívem szaltókat vetett, a szememet elvakította a megszámlálhatatlanul sok flitter látványa, ágyneműm tigrisek, pónik és medvék szagát ontotta. Amikor pedig ott ültem a cirkuszban, igyekeztem nem pislogni, tudván, hogy az egész olyan gyorsan elillanhat, akár a vattacukor íze a számban.

Hétéves koromban teljesen megbabonázott az Elefántlány. A porondmester lánya, ragyogó és ösztönös tehetség, úgy szökdécselt fel az elefánt ormányán, ahogy én a játszótéri csúszdán sétáltam fel időnként. Ott ült, lábával szorosan hozzátapadva az állat vastag, szőrös nyakához, és végig mereven engem bámult, miközben a porondon körözött. Azt kívánod, bárcsak olyan lennél, mint én, igaz?, súgta szavak nélkül.

Abban az évben, éppúgy, mint az összes többiben, anyám tíz perccel a szünet előtt felállított, hogy megelőzhessük a mosdónál kígyózó nők sorát; maga elé tessékelt, mindketten bezsúfolódtunk egy picike fülkébe, és míg én lekucorodtam pisilni, ő összefont karokkal fölém tornyosult, akár egy őrködő dzsinn. Amint befejeztem, rám szólt:

– Várj meg!

Anyám elmondása szerint soha nem mentem át az úttesten anélkül, hogy megfogtam volna a kezét, és soha nem értem hozzá a forró tűzhelyhez; még csecsemőként sem dugdostam apró tárgyakat a számba. De azon a napon lehasaltam, kikúsztam a fülke ajtaja alatt, és eltűntem. Én nem emlékszem erre. Arra sem, hogy jutottam át a zöld kabátos biztonsági őrökön, ki a kapun az óriási parkolóba, ahol a cirkuszi lakókocsik álltak. Természetesen azt is elfelejtettem, hogy maga a porondmester mondta be a nevem, hátha visszatalálok; az elveszett kislány híre futótűzként terjedt a közönség sutyorgó soraiban, a szüleim pedig tűvé tették értem az egész cirkuszt. Képtelen vagyok felidézni annak a cirkuszi dolgozónak a krétás arcát, aki megtalált, aki csodának kiáltotta ki, hogy nem tapostak és döftek agyon. És el sem tudom képzelni, mit gondolhattak a szüleim, amikor felfedezték a lányukat, befészkelődve egy alvó elefánt halálos agyarai közé; összegubancolódott a hajam a nyáltól és a szalmától, a hatalmas állat ormánya pedig úgy fonta körbe a vállamat, akár az igaz szerelmem ölelő karja.

Fogalmam sincs, miért mesélem el mindezt, hacsak nem azért, hogy lássák: talán, akárcsak a szemszín és a csontszerkezet, a csodák is öröklődnek.

Az Elefántlány felnőtt. Persze nem lehetek benne biztos, hogy ő egy és ugyanaz a személy, de itt egy nő csillogó kosztümben, ugyanolyan vöröslő fürtökkel és bölcs tekintettel, mint a lányé az emlékeimben. Egy elefántkölyköt vezet körbe a porondon, miközben egy lila labdát passzolgat neki; csodásan hajbókol a közönségnek, és hagyja, hogy az elefántbébi integessen a válla fölött. Aztán az oldalfüggöny mögül hirtelen megjelenik egy gyermek, egy csöpp kislány, olyan megtévesztésig hasonló gyermekkorom jelenéséhez, hogy eltöprengek, vajon megállt-e az idő. De amint figyelem, ahogy az Elefántnő segít az Elefántlánynak megülni az állatkölyköt, már tudom, hogy ők anya és lánya. Egy másodperc törtrészéig összenéznek, úgy, hogy nekem is Faithre kell pillantanom. Szeme lelkesedéstől csillog, látom benne visszatükröződni az Elefántlány ruhájának flittereit. Hirtelen újra megjelenik a bohóc, és áthajol az elválasztón, lelkesen mutogatva Faithnek, aki bólint és a korláton átbukva egyenesen a kezébe pottyan, vidám arccal visszainteget nekünk, és eltűnik, hogy részese legyen a szünet előtti extravaganzának.

Anyám beveti magát Faith ülésébe.

– Láttad ezt? Tudtam, hogy hoznunk kellett volna fényképezőgépet!

És ekkor hirtelen fény gyúl és hangzavar kerekedik, és az előadók meg az állatok parádézva körbevonulnak a porondon.

Faith után kutatva körülnézek.

– Ott van! – kiált fel anyám. – Hahó, Faith! – mutat túl a porondmesteren és a ketrecbe zárt tigriseken a lányomra, aki az Elefántnő előtt csücsül egy óriási agyarú vadállaton.

Elgondolkodom, vajon más anyák is érzik-e ezt az apró szúrást az oldalukban, amikor látják, hogy a gyermekük olyanná cseperedik, amilyenek ők szerettek volna lenni, mindennél jobban.

A reflektorok a tömeget pásztázzák, de az ujjongások meg a harsonaszó ellenére is hallom, ahogy anyám titokban kicsomagol egy tejkaramellát táskája rejtekében.

Egy betanított kutya, megriadva valamitől, hirtelen kiugrik a harangszoknyás bohóc karjaiból, átslisszan a porondmester lábai közt, el a trapézművész szaténkötelei mellett, és átvág egyenesen Faith elefántja előtt, ami egyszer csak trombitál egyet, és két lábra ágaskodik.

Ha száz évig élek is, akkor sem fogom elfelejteni, milyen sokáig tartott, mire Faith lebukdácsolt a fűrészporra; hogy a szívem a torkomban dobogott és a külvilág megszűnt létezni; hogy az újdonsült bohócbarátja a segítségére sietett, de nekiütközött a zsonglőrnek és kiverte a kezéből a késeket, a három penge pedig egyenesen a lányom hátán landolt.

Faith eszméletlenül fekszik a hasán, egy kórházi ágyon a Mass Generalban, törékeny kis teste olyan apró, a matrac feléig sem ér. Infúziót kötöttek a karjába, hogy kivédjék a fertőzést, mondja az orvos, bár biztat, aggodalomra semmi ok, a vágások nem túl mélyek. Annyira azért mégis, hogy húsz öltéssel varrják össze a sebeit. Úgy összeszorítom a fogamat, hogy megremeg az egész testem, és anyámnak tudnia kell, hogy hamarosan szét fogok esni, mert halkan vált pár szót a nővérrel, megsimogatja Faith fejét, majd kézen fog, és kihúz maga után a szobából.

Nem szólunk egymáshoz, amíg egy kis kellékraktárhoz nem érünk, amit anyám megfelelőnek talál számunkra: nekitol a lepedőket és törülközőket tároló polcnak, és kényszerít, hogy a szemébe nézzek.

– Mariah, Faith jól van, teljesen rendbe fog jönni! – Ennyi kell, és már el is engedem magam.

– Az én hibám – szipogom. – Képtelen voltam megakadályozni! – Nem úgy értem, ahogy anyám gondolja – a könynyeim nem egyedül a Faith hátát felsértő kések miatt hullanak. Sírok, amiért depresszióba süllyedtem, miután Colin elhagyott, és talán azért is, mert pont őt választottam férjemül.

– Ha bárkinek a hibája, akkor az enyém – én vettem a jegyeket. – Hosszan magához szorít. – Ez nem szemet szemért, Mariah. Túl lesztek rajta. Mindketten.

Aztán elenged, és karnyújtásnyira megfogja mindkét vállamat.

– Meséltem már neked arról, amikor majdnem megöltelek? Síelni mentünk, alig töltötted be a hetet, és lecsúsztál a síliftről, amíg én a léceimet igazgattam. Ott rúgkapáltál a levegőben, hat méterre a földtől, miközben én a kis kabátod ujját szorongattam. És mindez azért történt, mert nem figyeltem oda.

– Az nem ugyanaz. Az baleset volt.

– Pont mint ez – erősködik anyám.

Kisétálunk a raktárból, vissza Faith szobájába; fejemben a greenhaveni pszichológus engem jellemző szavai kavarognak: kompulzív és idealista, rosszul tűri, ha elutasítják, alacsony önértékelés, tendencia a túlkompenzálásra és a katasztrofizálásra.

– Más anyát érdemelt volna. Valakit, aki jó ezekben a dolgokban.

Anyám csak nevet rajtam.

– Okkal kapott téged, drágám. Várd ki, és megtudod. – Bejelentve, hogy elmegy kávéért, az ajtóhoz lép. – Csak azért, mert a többi szülő sodródik az árral, nem biztos, hogy nekik van igazuk. Azok, akik a leginkább aggódnak, hogy elszúrhatják, Mariah, ugyanazok, akik eléggé törődnek a gyermekükkel, és a tökéletességre törnek.

Azzal sóhajtva behajtja maga mögött az ajtót.

Leülök Faith ágyára, és megkeresem a takarója szélét. Ha Colin nem lehet az enyém, legalább őt ne vedd el tőlem, kérlek!, gondolom.

Akkor jövök rá, hogy nem magamban beszéltem, amikor anyám visszatér a kávéval.

– Kihez beszélsz?

Elpirulok, szégyenkezve, amiért rajtakaptak, hogy egy hatalmasabb erővel alkudozom. Nem mintha hinnék Istenben. Gyerekkoromban a családom nem volt vallásos; felnőttként csupán egészséges mennyiségű szkepticizmust érzek – és nyilvánvalóan a kényszert, hogy könyörögjek, mindezek ellenére, amikor igazán szükségem van segítségre.

– Senkihez. Csak Faithhez.

Anyám a kezembe nyomja a kávét. A csésze megégeti a tenyeremet, olyan forró; akkor is fáj, miután leteszem az éjjeliszekrényre.

Abban a pillanatban Faith felpislog rám.

– Anyu – nyöszörgi, és a szívem megtelik melegséggel: az első szava hetek óta csak az enyém.

KETTŐ

„Persze, rengeteg ember hisz Istenben.

Azt is sokan elhitték, hogy a Föld lapos.”

IAN FLETCHER

The New York Times, 1998. június 14.

1999. augusztus 17.

Ian Fletcher a pokol közepén ácsorog. Idegesen rohangál az új háttér előtt, kezével végigsimít a gázvezetékeken – melyek lángot lövellnek majd–, és a sziklák egyenetlen csúcsain. Lekapar egy darabkát a hüvelykujjával, elégedetlenül morogva, hogy a kénkőnek nem így kellene kinéznie.

– Rohadtul sárga! Akár egy New Age-druidakör.

A díszlettervező tekintete egy pillanatra találkozik a társproducerével.

– Mr. Fletcher, szerintem a tüzes kénkő hatása leginkább a szagából származik.

– A szagából? – grimaszol Ian. – Mit jelentsen ez?

– Szulfur, uram. Tudja, elégeti, és akkor büdös lesz.

Ian értetlenül bámul a tervezőre.

– Mondja – kezdi gyengéden, ám annál fenyegetőbben –, mi értelme egy szaggal kapcsolatos speciális effektnek egy olyan vizuális médiumnál, mint a televízió?

A férfi meghunyászkodva feleli:

– Nem tudom, Mr. Fletcher, de ön…

– De én mi?

– Te vágytál tűzre és kénkőre, Ian. – A hang balról jön, a kamerák és mikrofonok erdeje mögül. – Ne őt okold a saját hibáidért!

A vezető producert hallva Ian felsóhajt, és beletúr sűrű fekete hajába.

– Tudod, James, az egyetlen dolog, ami miatt mégis el tudom képzelni, hogy létezik valamiféle magasabb hatalom, mert te mindig képes vagy a lehető legrosszabb pillanatban felbukkani.

– Ez nem isteni gondviselés, Ian, hanem Murphy törvénye.

James Wilton belép a kénkövek körébe, és szétnéz.

– Persze nem tenne rosszat a nézettségünknek, ha újra felfedeznéd a vallást – és átnyújt Iannek egy faxot a legutóbbi nézettségi adatokról.

– A francba! – motyogja Ian. – Mondtam neked, hogy nem a CBS a helyes irány. Újra el kellene kezdenünk tárgyalni az HBO-val.

– Az HBO a közeledbe sem jön, amíg a leghátsó mezőnyben kullogsz.

James kettétör egy szulfurdarabot, és az orrához emeli:

– Szóval ez a kénkő, mi? Azt hiszem, én mindig inkább egy gigantikus fekete kandallónak képzeltem.

Ian elgondolkodva bámulja az új díszletet.

– Hát ja. Tervezünk egy másikat.

– Igazán? – kérdezi James szárazon. – És miből fizessük, a függőben lévő Nike-reklámból származó nemlétező bónuszodból, vagy esetleg a Keresztény Koalíciótól számítasz adományra?

– Ennyire nem kellene cinikusnak lenned – feleli Ian összeszűkült szemmel. – Nagyon jól tudod, hogy hat hónapja, amikor a különkiadást csináltuk, hihetetlen jó eredményeket produkáltunk abban a műsorsávban.

James elsétál a díszlettől, Ian a nyomában.

– Az egyszeri dolog volt, talán azért vonzotta a közönséget. Lehet, hogy egy heti műsornál hamarabb elszáll az újdonság varázsa. – Komor arccal fordul Ian felé. – Én szeretem a munkádat, Ian, komolyan. De a csatornavezetőknek hírhedten véges a türelmük. És nekem nyerteseket kell szállítanom. – Kikapja Ian kezéből a faxot, és apró papírgalacsinná gyúrja. – Tudom, hogy ellenkezik a természeteddel… de talán itt az ideje, hogy elkezdj imádkozni.

Habár számtalan újságíró megpróbálta kicsikarni belőle a választ, Ian Fletcher mindig mereven elzárkózott attól, hogy feltárja élete azon eseményeit, amik miatt nem hitt többé Istenben. Sőt, valójában nemcsak vallotta, hogy hitetlenként született, hanem ebből is élt: megpróbálta bebeszélni a világnak, hogy mindenki ateistaként jön a világra, és a hit csupán a kitartó iskoláztatás eredménye, társadalmilag elfogadott, mint a tehéntej vagy a bilire szoktatás. A vallás, mondta, egy igazi csodaszer. Ian légből kapott hasonlata, miszerint a hithű katolikusok olyanok, akár a kisgyerekek, akik azt gondolják, a ragtapasz elmulasztja a sebet, túlfűtött vitát eredményezett a New York Times, a Newsweek és a Meet the Press hasábjain. Feltette a kérdést, hogy lehetnek a zsidók a kiválasztott nép, ha máig üldöztetés áldozatai. Megkérdőjelezte, hogy miért csak a katolikusok látták Szűz Máriát felbukkanni szökőkutakban és a hajnali ködben. Tudni akarta, hogy létezhet Isten, amikor ártatlan gyermekeket erőszakolnak, nyomorítanak és gyilkolnak meg. Minél szókimondóbb lett, annál jobban figyeltek rá az emberek. Az 1997-es, Isten ki? című könyve húsz hetet töltött a New York Times tényirodalmi sikerkönyvlistáján. Steven Spielberg állandó vendégei közé tartozott, és meghívták a Fehér Ház kerekasztal-beszélgetéseire és konzultációira egy rakás kulturális téma kapcsán. A People magazin júliusi száma Ian Fletcherrel a címlapon huszonnégy órán belül fogyott el. A Central Parkban tartott előadására több mint százezer néző volt kíváncsi. És 1998 szeptemberében Ian Fletcher találkozott néhány csatornavezetővel, és ő lett a világ első teleateistája.

Alapított egy céget – a Pagan Produkciót –, Billy Graham és Jerry Falwell atyáktól kölcsönzött pár hangzatos szózatot, majd elkészítette a saját műsorát. Háta mögött hatalmas tévéképernyők tömeggyilkosságok képeit játszották – bombák, aknák, polgárháborúk –, miközben Ian jellegzetesen déli, uszító hanghordozásával megkérdőjelezte a magasztos, szeretetteljes lény létezését, aki hagyta, hogy idáig fajuljanak a dolgok. Óriási követőtáborra tett szert, és a Millennium Generáció szószólójának kiáltották ki – a cinikus amerikaiak vezetőjévé, akiknek sem idejük, sem hajnaldóságuk nem volt arra, hogy a jövőjüket Isten kezébe adják.

Nagyképű volt, pofátlan és makacs, ami különösen népszerűvé tette a fiatalok körében, tizennyolctól husszonégy éves korig. Magasan képzett volt – a Harvardon doktorált teológiából –, ez pedig nem kerülhette el a baby boom-generáció{1} figyelmét. Ám Ian Fletcher legnagyobb erénye – amely közkedveltté tette a nők minden korosztálya körében és ösztönös tehetséggé a képernyőn – minden kétséget kizáróan az a tény, hogy ördögien jóképű volt.

Két órával később Ian beront a vezető producer irodájának ajtaján.

– Megvan! – üvölti, figyelmen kívül hagyva, hogy James csendre inti, mert épp telefonon beszél. – Ez tökéletes! Nagyon gazdag embert csinál majd belőled, bizony!

Ekkor James Ian felé fordul:

– Visszahívlak – mondja a telefonba, majd leteszi. – Rendben, csupa fül vagyok. Mi a nagy terv?

Ian tengerkék szeme ragyog az izgalomtól, keze izeg-mozog, miközben lelkesen magyaráz. Pont úgy fest, akár az a dühös, megszállott szónok, aki először felkeltette James figyelmét; egy spirituálisan elveszett ország hangja.

– Mit teszel, ha bibliaövezeti{2} teleevangelista vagy, akinek a nézettsége hirtelen drámaian csökkenni kezd?

James eltöpreng egy másodpercre.

– Lefekszel a titkárnőddel, vagy sikkasztasz.

Ian a plafonra emeli a tekintetét.

– Nem talált! Körútra indulsz a műsoroddal.

– Mondjuk, egy Winnebago lakókocsival?

– Miért ne? – vágja rá Ian. – Gondolj csak bele, James! A századfordulón a prédikátorok egész gyülekezeteket építettek a helyi ébredési mozgalmakkal. Levertek egy sátrat a semmi közepébe, és csodákat vittek végbe!

– Nem igazán tudlak elképzelni egy sátorban, Ian – mondja James összeszűkült szemmel. – A te esetedben a kemény körülmény azt jelenti, hogy beéred a Négy Évszakkal a Pláza Hotel helyett.

Ian megvonja a vállát.

– A nehéz idők kétségbeesett módszerekért kiáltanak. Elmegyünk vegyülni a tömegekkel, barátom. Megtartjuk a világ első antiébredését!

– Ha a nézők nem kattannak rád otthon, Ian, miért gondolod, hogy a szaros Kansasben fognak?

– Hát nem érted? Ez benne a pláne! Ahelyett, hogy a bénákkal elhajíttatnám a botjaikat, vagy meggyógyítanám a vakokat, megmutatom, hogy átverés az egész. Ízekre szedem ezeket az úgynevezett csodákat. Tudod – elmegyek Lourdesba tudósokkal, és bebizonyítom, hogy a szobor nem hullajt könnyeket, amit látnak, az csupán kondenzáció. Vagy megtalálom az orvosi magyarázatát, hogy a fickó miért ébredt fel tizenkilenc év után a kómából makkegészségesen.

Széles vigyorral az arcán hajol előre:

– Az emberek azért hisznek Istenben, mert nincs más magyarázatuk a történtekre. Én ezt meg tudom változtatni.

Lassan James arcára is kiül a mosoly.

– Tudod, ez nem is annyira rossz ötlet – ismeri el.

Ian a James íróasztalának sarkán fekvő újságért nyúl. Az egyik rovatot odadobja a producerének, aztán választ magának egy másikat, és szélesen kitárja az oldalait, akár egy óriásmadár a szárnyait.

– Szólj a titkárnődnek, és küldd el az újságoshoz. Szükségünk van a Globe-ra, a Postra és a L. A. Timesra – sorolja Ian. – Valaki tegnap este vacsora közben látta Jézus arcát a pizzájában. Már csak meg kell találnunk!

1999. augusztus 30.

Colin White öltönyben ül egy játszótéri padon és figyeli, ahogy az anyukák és a bébiszitterek kergetik a kisgyerekeket a mászókák körül. Tojásos szendvicsének műanyag csomagolása érintetlen. Anélkül hogy beleharapna, összenyomja és belecsúsztatja a kisboltban kapott barna papírzacskóba. A kislány, aki ott csimpaszkodik az egyik vízszintes mászókán, valamennyire emlékeztet Faithre. Ugyanúgy kunkorodnak a fürtjei, még ha sötétebb is a haja. Újra és újra eljut a harmadik létrafokig, majd lecsúszik a keze, és a földön landol. Colinnak eszébe jut, hogy Faith is mindig ezt csinálja: addig gyakorol, amíg nem sikerül neki. Közelebb húzódna, de még időben leállítja magát. Ezekben az időkben egy korabeli férfit csakis pedofilnak nézhetnek, nem egy apukának, akinek hiányzik a gyermeke. Idegesen beletúr a hajába. Mégis mi a francot képzelt? A válasz: egyértelműen nem gondolkodott, amikor azon a délutánon hazavitte Jessicát. A balettóra nincs kőbe vésve; tudhatta volna, hogy Faith és Mariah bármikor váratlanul betoppanhatnak. Három hét telt el, de ő még mindig emlékszik minden egyes rezdülésre, ami átfutott Faith és Mariah arcán, amikor Jessica kilépett a fürdőszobából. Látja maga előtt, ahogy Faith átnéz rajta, amikor végre utoléri a szobájában; mintha elég nagy lenne ahhoz, hogy tudja, apja kifogásai fájdalmasan átlátszóak. És megbántotta Mariah-t is, bár együtt élni egy olyan nővel, aki nem hajlandó elismerni, hogy gond van a házasságukkal, még egy szentet is próbára tenne. Minden egyes alkalommal, amikor rá akarta venni Mariah-t, hogy nézzen szembe a tényekkel, remegve hagyta ott a nőt, félve, hogy amikor hazaér, önkezétől kell majd megmentenie. Először ezért is találkozott Jessicával, hogy legyen kinek elmondania a bánatát. De beleszeretett.

Colin lehunyja a szemét. Az egész egy őrült zűrzavar.

A kislány eljut a mászóka legutolsó fokáig, és Colintól pár centiméterre ér földet, nagy porfelhőt verve maga körül.

– Ó! – mosolyog rá a kisgyerek. – Bocsánat.

– Semmi baj.

– Bekötnéd a cipőfűzőmet?

Colin elmosolyodik. Egy dolgot biztosan megtanult a kisgyerekekről: számukra a felnőttek felcserélhetőek. Bármely, apukájuk korabeli férfitól segítséget kérhetnek. Amint lehajol bekötni a sportcipő fűzőjét, közelről rögtön látja, hogy a kislány fiatalabb, mint Faith, és súlyosabb. Egészen más.

A gyermek felmászik egy alacsony létrán.

– Nézd! – kiáltja büszkén. – Most sikerülni fog!

Colin visszafojtja a lélegzetét, úgy összpontosít rá, amint a kislány ellendül a bal karjával, aztán a jobbal, tenyérrel rácsimpaszkodva a fémfokokra, még ha messze is vannak tőle, és biztosan fájdalmas nyomot hagynak majd a bőrén. Végig rajta tartja a szemét, egészen addig, amíg a gyermek biztonságban földet nem ér a másik oldalon.

Hétéves létére nagyon sok mindent tud már. Például azt, hogy a királylepke hernyója a selyemkóró levelébe rejtőzve él; a harisnya soha nem lehet olyan tapadós, mint a legging; és a „meglátjuk” valójában mindig nemet jelent. Eleget tanult már a világról, hogy tisztában legyen vele, ez a hely a felnőtteké. Az egyetlen lehetősége, hogy nyomot hagyjon maga után, ha felnőtt módra beszél, és úgy viselkedik, mint ők, akkor ugyanis érdeklődve figyelnek rá. Tudja, hogy abban a másodpercben, amint elalszik, tedimackójának varrott gombszeme azonnal tágra nyílik. Hogy az igazság éles fájdalmat okozhat a szemed mögött, a szeretet pedig időnként olyan, akár a torkodat szorongató kéz. És azt is tudja, bár mindenki ügyesen igyekszik titokban tartani előtte, hogy még mindig mindannyian róla beszélnek.

Faith már három napja hazajött a kórházból, de még nem igazán tud pólót viselni. Amint megpróbálja felhúzni, felsérti a sebet, ami újra vérezni kezd, ő pedig azon aggódik, hogy télen vagy halálra fog fagyni, vagy elvérzik majd.

Napközben Nagyi átjön hozzá kártyázni, őt nem zavarja, hogy Faithen csak rövidnadrág van. Az anyja a kanapén ül, és Faith hátát bámulja, amikor azt hiszi, senki sem látja. Mintha Faith nem érezné magán a tekintetének súlyát amúgy is. Amikor Nagyi elmegy a közös vacsora után, néha beszélgetnek, hosszú-hosszú, óráknak tűnő súlyos szünetek konganak anya és lánya mondatai között.

Ma este Faith a borsószemeket piszkálja a tányérjában, amikor megszólal a csengő.

Nagyi felvonja a szemöldökét, az anyja megvonja a vállát. Ők ilyenek, szavak nélkül is tudnak beszélgetni, olyan jól ismerik egymást. Másfajta csend ez, mint Faith és az anyja között, ők ugyanis alig tudnak a másikról valamit.

Faith figyeli, ahogy az anyja megy kinyitni a bejárati ajtót, és amint látótávolságon kívülre kerül, fog egy egész villányi borsót, és eldugja a combja alá.

– Nahát! – hallja az anyja életteli, vidám hangját. – Épp időben érkeztél vacsorára!

– Nem tudok maradni – hallja Faith az apját. Megmerevedik, lába alatt összetörnek a borsószemek. Még csak egyszer látta az apját azóta. Meglátogatta a kórházban egy gigantikus tedimackóval; Faith még sohasem látott annyira rondát. És végig, miközben a kezét fogta és beszélt hozzá, ő azt a hölgyet látta maga előtt, aki úgy jött ki a fürdőszobából, mintha itt lakna. Nem tudta, miért zuhanyozott a nő délután, vagy mi ríkatta meg az anyját. Azt azonban érezte, hogy az egész eseménynek színe van, akár a papírról kifutó megvadult zsírkrétafirkának – ugyanolyan kék-fekete, mint amit néha elképzelt, amikor a falon át hallgatta a szüleit veszekedni a másik szobában.

Az apja besétál a konyhába, és homlokon csókolja.

– Helló, cukorfalat! – Úgy tesz, mintha nem nézne a hátára, pont mint az anyja.

– Hogy van az én kis sütőtököm? – Faith rábámul, és azon töpreng, vajon miért mindig ételneveken szólítja.

– Az isten szerelmére, Mariah! – ugrik talpra Nagyi. – Hogy engedhetted be?

– Faith kedvéért – muszáj.

Nagyi felhorkan.

– Faith kedvéért. Na persze! – Közelebb megy Faith apjához, és a kislány egy pillanatig azt hiszi, hogy Nagyi ott helyben lekever neki egyet. De csak oldalba böki az ujjával:

– Viszlát, Colin! Nincs szükségünk rád.

– Hátrább az agarakkal, Millie, rendben?

Az anyja megjelenik egy teli tányérral.

– Tessék – trillázza. – Igazán nem probléma.

– Mariah, már mondtam, nem maradhatok.

– De ez csak egy vacsora…

– Más dolgom van.

– Lemondhatnád. Faith biztos örülne…

– Jessica az autóban vár! – kiáltja az apja ellentmondást nem tűrő hangon. – Érted?

Faith megriad az apja mennydörgésétől, és a nagymamája karjaiban keres menedéket.

Az anyja leroskad a székre, a tányér nagyot csattan, a borsószemek pedig apró pöttyökként árasztják el az asztalt. Az apja szája furán mozog, nem jön ki rajta hang. Végül kiböki:

– Csak látni akartam a lányomat. Sajnálom. – Azzal búcsúzóul megérinti Faith vállát, és kisétál.

– Úristen, anya, muszáj volt ezt mondanod?

– Igen, mivel te nem tetted!

– Nincs szükségem a segítségedre. – Faith anyja mindkét kezével a fejét fogja. – Menj el!

Faitht elfogja a pánik. Ő sem akarta, hogy az apja ott legyen, leginkább azért, mert tudta, hogy az egy ilyen jelenethez vezet majd. Egyszer az iskolában a tanár megtöltött egy tálat vízzel, és megszórta borssal. Aztán belecsöpögtetett egy kis mosogatószert oldalról, mire a borsszemek mind szétrepültek. Valamiért, amikor Faith az apjára és az anyjára gondol, eszébe jut ez a kísérlet is.

– Faith – mondja a nagyanyja –, talán jobb lenne, ha ma nálam aludnál.

Az anyja a fejét rázza.

– Kizárt. Itt marad.

– Csodálatos!

Faith próbál rájönni, mi olyan csodálatos ebben. Ő a nagymamájához szeretne menni. Az anyja csak magába roskad, és betesz neki egy videokazettát. Nagyinál viszont a vendégszobában aludhat, a brutális fekete varrógéppel a sarokban és a pöttöm cukrostállal az éjjeliszekrényen. De a nagymamája már köszön is el, és az anyja valami fordított pszichológiáról motyog, és már csak ketten maradtak, meg a sok koszos tányér az asztalon. Faith sokáig nézi az anyját: a feje a kezén pihen, olyan mozdulatlanul, hogy Faith azt hiszi, elaludt. Nem tudva, mit mondjon vagy tegyen, megpiszkálja:

– Szeretnél játszani valamit?

Amikor az anyja felpillant, Faith biztos benne, hogy még soha nem látott ilyen szomorú tekintetet. Kivéve talán a San Diegó-i állatkertben a teknősét két évvel ezelőtt, amelyik felemelte nagy fejét és egyenesen Faith szemébe nézett, némán könyörögve, hogy segítsen neki visszajutni oda, ahol egykor az otthona volt.

Az anyja hangja vékony és rekedt:

– Nem tudok. – Kivonszolja magát a szobából, Faith pedig azon töpreng, vajon milyen varázsszóval marasztalhatná maga mellett.

Mariah mindig is úgy gondolta, hogy kellene egy közös csoport a reménytelen szerelmeseknek, az anonim alkoholisták mintájára, ami elkötelezetten igyekezne segíteneni azokon, akiknek összetörték a szívét.

Biztos van belőlünk elég, gondolja, emberek, akiknek jót tenne egy baráti kör az ilyen percekben. Amikor rajtakapod a kedvesed egy másik nővel a karjaiban; amikor felhív, de nem is akar beszélni veled; amikor látod a szemében, hogy már alig emlékszik rád. Elképzelsz egy igazi irgalmas szamaritánust, aki órákon át beszélgetne veled telefonon, akár a hetedikes legjobb barátnőd, aki céltáblára rajzolná neked a bűnös férfi arcát, és enyhítene a fájdalmadon.

Ehelyett Mariah egy kis névjegykártyát bámul meredten, rajta a pszichiátere csipogójának számával. Nem szabad megcsörgetnie, kivéve vészhelyzet esetén, ami nála a vágyat jelentené, hogy felvágja a csuklóját, vagy felkösse magát a gardróbszekrény állványára.

Beszélni szeretne valakivel, de nem tud. Az anyja a legközelibb barátnője, de őt most küldte el. A többi nő, akit ismer, mind Colin kollégáinak a felesége; párok, akik valószínűleg együtt vacsoráznak Colinnal és Jessicával. Érez valami keserűt a torkában. Nem igazság, hogy ez a nő elveszi a férjét, a barátait, a régi életét.

Mariah-nak rengeteg teendője van. Rá kellene néznie Faithre, beadni neki az antibiotikumot, kicserélni a kötést a varratain lefekvés előtt. Fel kellene hívnia az anyját és bocsánatot kérnie tőle. És legalább el kellene pakolnia a konyhaasztalról. De csak az ágyat bámulja dermedten. Minden éjjel elképzeli, ahogy belezuhan a matrac mélyedéseibe, mintha Colin és Jessica valós nyomokat hagytak volna maguk után.

Lehúzza az ágyról a paplant és megágyaz magának a földön; felhalmozza a lepedőket a kupac tetejére, majd lefekszik és maga elé képzeli Colin arcát, úgy, mint egykor kollégiumi szobájának keskeny ágyán. Teljesen mozdulatlan, észre sem veszi a váratlanul előtörő könnyeket, a gejzírt, a gyógyító erejű forró patakot.

Faith tudja, hogy az anyja sír, olyan keservesen, hogy alig kap levegőt. Halkan. De ugyanogyan lehetetlen párnával elűzni ezt a hangot, mint régen a szülei veszekedését. Ettől neki is sírhatnékja támad. Szeretné felhívni a nagymamáját, de eszébe jut, hogy Nagyi este hét után félreteszi a telefont, hogy a reklámozók ne tudják elérni. Így nem marad más választása, összegömbölyödik az ágyon, póló nélkül, magához ölelve a babasampon illatú öreg maciját. Hosszú ideig marad így, aztán egyszer csak megjelenik valaki álmában, aki hosszú fehér hálóinget visel, és vele átellenben ül az ágyán. Azonnal elhúzódik – figyelmeztették, hogy óvakodjon az idegenektől.

– Faith – szólítja meg az a valaki. – Nem kell félned. – Hosszú sötét haj, szomorú fekete szem.

– Ismerlek téged?

– Szeretnél ismerni?

– Nem tudom. – Faith iszonyatosan szerette volna megérinteni az idegen hálóingét. Soha nem látott még ahhoz foghatót. Olyan puhának tűnik, hogy ha beleesne, talán soha nem találná meg a kivezető utat.

– Anyu barátja vagy?

– Az őröd vagyok.

Egy pillanatig elmorfondírozik a válaszon, találgatva, vajon egyszer csak megjelenhet-e az ember életében egy ismeretlen.

– Kivel beszélsz?

Faith anyja áll az ajtóban, a szeme vörös és fel van dagadva, kezében egy tubus atibiotikumos krém.

Faith meghökkenve járatja körül a tekintetét a szobában, de az idegen – és az álom – már elillant.

– Senkivel – válaszolja, majd megfordul, hogy az anyja el tudja látni a sebeit.

Két nappal később Mariah felriad éjjeli álmából. Mezítláb lelopózik a nappaliba. Még mielőtt Faith szobájához érne, tudja, hogy ő nincs ott.

– Faith? – suttogja. – Faith! – Letépi a paplant az üres ágyról, és kinyitja a ruhásszekrényt. Bekukkant a fürdőszobába, majd levágtat, hogy ellenőrizze a játszószobát és a konyhát. A feje lüktet, a tenyere nyirkos az idegességtől.

– Faith! – ordítja. – Hol vagy?

Mariah-nak eszébe ötlenek a történetek, amiket a hírlapokban olvasott, gyerekekről, akiket az éjszaka csöndjében raboltak el a saját házukból. Elképzel száz különféle veszélyt, amelyek a kocsifelhajtón túl leselkedhetnek a kislányra. Aztán megpillant egy ezüstös villanást az ablakban.

Faith kint, az udvaron mászik óvatosan a hinta tetejét képező gerendán, három méterre a földtől. Nem először teszi ezt, akár egy kiscica, de Mariah mindig halálra rémül, és biztos benne, hogy le fog zuhanni.

– Elmondanád nekem, mit csinálsz te itt kint az éjszaka közepén? – kérdezi Mariah gyengéden, nehogy megijessze.

Faith lepillant, kicsit sincs meglepődve, hogy leleplezték.

– Az őrzőm mondta, hogy jöjjek ki ide.

Mariah mindenre számított, csak erre nem.

– A mid?

– Az őrzőm.

– Milyen őrződ?

– A barátnőm – vigyorog Faith, az igazságtól megrészegülten. – Ő a barátnőm.

Mariah igyekszik visszaemlékezni Faith játszópajtásainak az arcára, de mióta Colin elment, mindenki tartja magát a New Englandi-i íratlan szabályhoz, miszerint ne üsd bele az orrod a szomszédod dolgába, mert lehet, hogy fertőző.

– A környéken lakik?

– Nem tudom – mondja Faith. – Kérdezd őt.

Mariah hirtelen nyilallást érez a mellkasában. A Greenhaven óta úgy képzelte el az agyát, mint egy üvegdominót, amely pillanatok alatt eldől a megfelelő irányba, akár egy apró levegővételtől is. Eltöpreng azon, vajon a realitástól való eltávolodás genetikai-e, akár a hajszín vagy a hízásra való hajlam.

– Itt van… valahol a közelben a barátnőd?

Faith felhorkan.

– Szerinted?

Trükkös kérdés.

– Igen?

Faith elneveti magát, és felül, meglovagolva a hinta felső korlátját, onnan lóbálva a lábait.

– Gyere le, mielőtt megsérülsz – dorgálja Mariah.

– Nem fogok megsérülni, az őrzőm mondta.

– Szájhős – mormolja Mariah magában, és felmászik az egyik hintára, hogy elérje a lányát. Amint közelebb kerül hozzá, meghallja, hogy Faith egy gyerekdalt dúdol halkan: De annak a fának gyümölcséből, mely a kertnek közepette van…

– Befelé! – mondja Mariah szigorúan. – Most!

Miután ágyba dugta a lányát, feltűnik neki, a cikuszi baleset óta először, hogy Faith háta meggyógyult, ismét viselhet hálóinget.

Leszámítva a tényt, hogy dr. Keller Barbie babája kopasz, Faith szeret a játékaival játszani. Vannak gumilabdái, babaháza, és kacsa, malac meg csillag alakú zsírkrétái. De az a Barbie a frászt hozza rá. Kis himlőszerű lyukak vannak a haja helyén, és nagyon furán néz ki. Faithnek az a bilis játékbaba jut róla eszébe, amit egyszer véletlenül leejtett; széttört a mellkasa, és pumpát meg elemeket rejtett, nem olyan csodás piros szívet, mint amit ő elképzelt neki.

Faith legtöbbször örül, ha meglátogathatja dr. Kellert. Eleinte félt, hogy talán szurit kap majd, vagy ki kell tátania a száját, hogy azzal a hosszú pálcikával megvizsgálják a torkát, de dr. Keller csak figyeli játék közben, és néha feltesz neki egy-két kérdést. Aztán átmegy a másik szobába, ahol Faith anyja már vár rá, és akkor ő még tovább játszhat egymagában.

Dr. Keller ma egy széken ül, és a jegyzetfüzetébe írogat. Faith felkap egy kesztyűbábot, egy koronás királynőt, majd hagyja lassan lecsúszni a kezéről. Beletúr a zsírkrétákkal teli dobozba, és ujjait megfürdeti a színek kavalkádjában. Aztán átsétál a szoba másik végébe, és lebámul a kopasz babára. Megragadja, és átszállítja a babaházhoz. Ez nem olyan puccos házikó, mint amilyeneket az anyja készít, de az nem is baj. Ha túl közel kerül anyja valamelyik építményéhez, annak mindig ordítás a vége, és amikor sikerül kihalásznia egy pinduri széket vagy kitapintania egy miniatűr fonott szőnyeget, mindig attól retteg, hogy akár egy óvatlan levegővétellel kárt tehet bennük. Dr. Keller műanyag babaháza azonban egyértelműen gyerekeknek készült: játéknak. Nem csak dísz.

Ken és egy másik Barbie, egy hajas, bezsúfolódnak a babaház picike fürdőjébe. Ken arccal a vécécsészén landol, Faith felveszi és átsétáltatja a hálószobába. Ráfekteti a fürtös Barbie-t, és szorosan a karjába zárja. Aztán fogja a kopasz babát, és a hálószoba falának támasztja: ő a néző.

Dr. Keller közelebb húzza a székét a játékokhoz.

– Nagyon sokan vannak abban a szobában.

Faith felpillant rá.

– Ez egy apa, egy anya és még egy anya – magyarázza.

– Két anya?

– Aha. Ő – mutat a Ken karjában fekvő babára – mindig puszilkózik.

– És a másik mit csinál?

Faith gyengéden megsimogatja a másik Barbie kopasz fejét.

– Ő mindig sír.

– Hogy mi vagy?!

Jessica arcáról lehervad a mosoly, és Colin már tudja, hogy megint hibát követett el.

– Azt hittem, örülni fogsz – mondja a nő, és sírva fakad.

Colinnak fogalma sincs, mit kellene tennie. Biztos benne, hogy Jessica csak arra vár, hogy tegyen vagy mondjon valami alkalomhoz illőt, de csak az az emlékkép kavarog az agyában, amikor évekkel ezelőtt a Greenhavenben az orvosok közölték vele, hogy Mariah gyermeket vár.

Egy másodperccel később a karjába veszi Jessicát.

– Ne haragudj. Tényleg örülök.

A nő ráemeli a tekintetét.

– Igazán? – kérdezi remegő hangon.

– Esküszöm – bólint Colin.

A nő szorosan hozzábújik, és úgy körbefonja a végtagjaival, akár egy szőlőinda.

– Tudtam, hogy ezt fogod mondani. Hogy második esélynek látod majd.

Mire?, gondolja magában, és akkor esik le neki, hogy a nő a családról beszél.

Rámosolyog, titkolva a hirtelen képződött gombócot a torkában.

Jessica szeme csillog, ahogy megfogja a férfi kezét, és a saját lapos pocakjára helyezi.

– Kíváncsi vagyok, kire fog hasonlítani – mondja gyöngéden.

Colin megpróbálja elképzelni a gyermek arcát, akit ők ketten hoztak létre. Lehunyja a szemét, de nem lát maga előtt mást, csak Faitht.

Mariah nyöszörögve tápászkodik fel, miután sikeresen dupla csomót kötött Faith cipőfűzőjére. Eljött a csütörtök, a porszívózás napja, és ilyenkor viszi vissza a lejárt könyvtári könyveket, vesz friss kukoricát a helyi gazdáktól, és újabban ilyenkor van Faithnek időpontja dr. Kellerhez.

– Oké, indulás!

– Anyu, az övét is meg kell csinálnod! – mondja Faith.

Mariah sóhajtva újra leguggol, és úgy tesz, mintha bekötné Faith képzeletbeli barátnőjének a cipőfűzőjét.

– De anyu, neki csatos a cipője! – figyelmezteti Faith.

– Készen állunk végre? – kérdezi Mariah, amint egy perccel később felegyenesedik.

Megelőzi a lányát, felkapja a retiküljét, és kinyitja a bejárati ajtót. Miután Faith kiért, Mariah még egy pillanatig mozdulatlanul vár, hogy az őrzője is ki tudjon sétálni.

Faith arca felragyog, és belekarol Mariah-ba az autó felé menet.

– Azt mondja, köszöni szépen.

Mariah soha nem választott volna magának olyan pszichiátert, mint dr. Keller.

Először is, az a nő elképesztően összeszedett; amikor hozzá mennek, Mariah folyton azon kapja magát, hogy mániákusan ellenőrzi, nem hagyott-e valamit a kocsi hátuljában: a kulcscsomóját, a jegyzetkönyvét, az önbizalmát.

Dr. Keller ráadásul gyönyörű szép – fiatal, és a haja tökéletes mélyvörös színben pompázik, akár a róka bundája; persze soha nem felejti el gondosan befonni. Mariah évekkel ezelőtt megtanulta kerülni az ilyen típusú embereket. Dr. Johansen pont az ő stílusa – alacsony, folyton fáradt, eléggé emberi ahhoz, hogy Mariah fel merje fedni előtte a hibáit. De pont ő volt, aki azt javasolta, hogy vigye el a lányát valakihez, aki segíthet neki feldolgozni a válást. Mariah először dr. Johansenre gondolt, ám ő nem kezel gyerekeket; dr. Kellert ajánlotta, sőt, fel is hívta az irodáját, hogy segítsen korai időpontot szerezni nekik. Mariah nem hajlandó beismerni, még magának sem, hogy Faith hallucinációinak ő lehet a gyökere. Végül is az orvosok a Greenhavenben azt mondták, nem tudhatják biztosan, hogy a benne növekvő gyermek sérül-e majd a Prozactól. És azt sem, hogyan.

Mariah kényszeríti magát, hogy dr. Kellerre nézzen.

– Aggódom a képzeletbeli barátnője miatt.

– Ne tegye. Teljesen normális dolog. Sőt, egészséges.

Mariah felvonja a szemöldökét.

– Normális és egészséges olyasvalakivel beszélgetni, aki ott sincs?

– Tökéletesen. Faith kreált magának valakit, aki a nap huszonnégy órájában lelki támaszt nyújt számára.

Dr. Keller előhúz egy rajzot Faith aktájából.

– Őrzőnek hívja a barátját, ami csak alátámasztja a viselkedését – van valakije, aki megvédi, hogy ez soha ne fordulhasson elő többé.

Mariah elveszi a papírlapot, és elmosolyodik az egyszerű kis rajzon egy szőke kislányról. Ez Faith – rögtön látja a sárga virágos lila ruhácskáról, amit a lánya, ha tehetné, le se venne soha. Fonott kis copfokat rajzolt magának, amik olyanok, akár a napsütötte kígyócskák, és egy másik ember kezét fogja.

– Ő a barátja – mondja dr. Keller.

Mariah alaposan szemügyre veszi a figurát.

– Olyan, mint Casper, a barátságos szellem.

– Nincs kizárva. Ha ez a valaki Faith képzeletének szüleménye, akkor lehet, hogy már látta korábban.

– Hajas Casper – helyesbít Mariah, ujjával körbejárva a lebegő fehér testet, és az arcát keretező barna sisakot. – Nem semmi egy őrző!

– A lényeg, hogy jót tesz Faithnek.

Mariah nagy levegőt vesz, és beleveti magát a mély vízbe.

– Honnan tudja? – kérdezi halkan. – Honnan tudja, hogy ez a barát nem csupán egy hang a fejében?

A doktornő egy pillanatig nem válaszol. Mariah eltöpreng, vajon tud-e az ő kórházi múltjáról, mennyit árult el neki dr. Johansen.

– Először is, ezt nem nevezném hallucinációnak. Az azt jelentené, hogy a lányának pszichotikus epizódjai vannak, és ön nem jelzett nekem semmiféle viselkedésbeli változást, ami miatt erre kellene gyanakodnom.

– Miféle változást? – kérdezi Mariah, bár pontosan tudja a választ.

– Drámai válozást. Alvászavart, alvajárást, agressziót. Változást az étkezési szokásaiban. Hogy hajnali háromkor a barátja javaslatára meg akarja mászni a tetőt.

Mariah arra gondol, ahogy Faith az éjszaka közepén felmászott a hinta tetejére.

– Nem, semmi ilyesmiről nincs szó – hazudja.

– Akkor ne aggódjon – vonja meg a vállát a pszichiáter.

– És mit tegyek, amikor a barátjával akar aludni? Vagy együtt enni az asztalnál?

– Menjen bele a játékba, ne csináljon belőle nagy ügyet, és előbb-utóbb majd elég biztonságban érzi magát, hogy elengedje.

Elengedi az őrzőjét, gondolja magában Mariah, és majdnem elmosolyodik.

– Beszélni fogok vele a barátnőjéről újra, Mrs. White. De tényleg, több száz hasonló esettel találkoztam. A gyerekek kilencvenkilenc százaléka teljesen rendbe jött.

Mariah bólint, de az jár a fejében, vajon mi történhetett a maradék egy százalékkal.

Colin rámosolyog az idősotthon-hálózat operatív igazgatójára.

– Csak egy percre bocsásson meg – mondja, és sietve elhagyja az irodát, hogy átkutassa a kocsija csomagtartóját. Nehéz a rohadt exit-tábla erényeit ecsetelni, ha az elkezd szikrákat lövellni, amint bedugod a konnektorba. Szerencsére van egy tartalék a csomagtartóban; a másik hibás vezetékéért majd a taiwani gyárat teszi felelőssé.

A mintadarab a doboz alján lapul; Colin fogcsikorgatva szuszakolja be a kezét oldalról, majd sikeresen megragad és előhúz egy apró hajcsatot. El sem tudja képzelni, hogyan került oda. Emlékszik, amikor Faith utoljára viselte, ezüstösen csillogott szőke hajzuhatagában. A kislány egy ósdi szivardobozban tartja a csatjait és a hajgumijait, amit egyszer még Colin kapott a nagyapjától.

Megfeledkezve a várakozó operatív igazgatóról és az exit-tábláról, ami épp úgy himbálózik a dobozban, akár egy meghibásodott droid, Colin végigsimítja a hüvelykujját a hajcsat szélein.

Elkísérte Jessicát a nőgyógyászhoz. Hallotta a baba szívverését. Mégis kifejezetten nehezére esik azt színlelni, mennyire odavan a boldogságtól, most, hogy ekkora zűrzavart okozott az első gyermeke életében. Megpróbálta felhívni, és egyszer a távolból figyelte, amikor Faith az iskolai játszótéren rohangált, de mindig megfutamodik, amint meg kellene szólítania. Ugyanis fogalma sincs, mit mondhatna. Minden egyes alkalommal, amint azt képzeli, megtalálta a tökéletes bocsánatkérés szavait, eszébe jut, hogy nézett rá Faith, amikor meglátogatta őt a cirkuszi baleset után – némán ítélkezve, mintha a kislány a maga csekélyke élettapasztalatával is tudná, hogy az apja nem méltó hozzá.

Colin tisztában van vele, hogy apának lenni nem olyan pofonegyszerű, mint azt a tévéreklámok sugallják; nem csupán abból áll, hogy a zöld mezőn hajigáljátok a labdát, vagy két tökéletes copfba fonod a lányod haját. Tudnod kell a kedvenc esti meséje minden szavát fejből; felébredni az éjszaka közepén egy másodperccel azelőtt, hogy hallanád kipottyanni az ágyából; figyelni, ahogy piruettezik a tüllszoknyájában, és képzeletben éveket repülni előre és látni magad előtt, milyen lesz táncolni az esküvőjén. Fenntartani az illúziót, hogy te vagy a főnök, bár azóta elvesztél, hogy ringató karodból felpillantva először rád villantotta huncut mosolyát. Mostanában olyan sokat gondol Faithre, hogy el sem tudja képzelni, miként követhetett el olyan orbitális hibát… Hogyan lehetett együtt Jessicával a saját otthonukban?

Colin nagyot sóhajt. Szereti Jessicát, és a nőnek igaza van – ideje új életet kezdenie. Úgyhogy némán megfogadja: ezúttal jobb apa lesz, és Faithnek csak előnye származik majd abból, hogy ő tiszta lappal indul. Emlékezteti magát, hogy amint egyenesbe jön az élete, visszatér a lányáért. És helyrehozza, amit elkövetett ellene.

– Mr. White! – józanítja ki az idősotthon operatív igazgatójának türelmetlen hangja az ajtóból. – Folytathatnánk?

Colin felé fordul, és közben elrejti az apró csatot a zsebébe. Felkapja a működő mintadarabot és végtelen monológba kezd annak anyagi előnyeiről és energiatakarékosságáról, miközben azon töpreng, hogy valaki, aki vészkijáratjelző táblákat árul másoknak, hogyan lehet képtelen megtalálni saját maga számára a kiutat.

1999. szeptember 6.

Millie Epstein fogja a diétás kóláját, és elhelyezkedik a lánya mellett a nappali kanapéján.

– Tekintsd inkább áldásnak! Kitalálhatott volna magának egy brit katonát egy olyan nagy szőrös sapkával, aztán folyton amiatt panaszkodna, hogy az őrzője nem fér el a hátsó ülésen!

Mariah a saját dobozos üdítőjét a homlokához nyomja.

– Jövő héten kezdi az iskolát. Mi lesz, ha a többi gyerek cikizni fogja?

– Emiatt aggódsz? Komolyan, Mariah. Még csak hétéves. Jövő héten már nem is fog emlékezni rá.

Mariah végighúzza az ajkát a doboz éles szélén.

– Én emlékeztem – mondja halkan.

Az anyja hirtelen felpattan.

– Semmi bajod nem volt! Colin elhitette veled, hogy gyogyós vagy, pedig csak egy kicsit rosszul érezted magad.

– Klinikai depressziónak hívják, anya.

– Ami nem egyenlő azzal, mintha azt hinnéd, hogy egy földönkívüli sugároz rádióüzeneteket az agyadba!

Mariah ültében felé fordul.

– Soha nem mondtam, hogy skizofrén vagyok.

– Édesem – érinti meg gyengéden Millie a lánya vállát. – Neked is volt egy képzeletbeli barátod, ötéves korod körül. Egy Wolf nevű fiú, aki állításod szerint az ágyad lábánál aludt, és azt javasolta neked, hogy óvakodj a zöldségektől, akár a tűztől.

– És ettől jobban kellene éreznem magam? – Mariah feje lüktetni kezd. Megragadja a távirányítót, és bekapcsolja anyja tévéjét. Semmi nem megy, csak szappanoperák, amiket nem bír elviselni, reklám, és Martha Stewart műsora. Végigkapcsolgatja a parabola kevésbé ismert csatornáit is, majd megállapodik egy független sorozatnál.

– Ne, menj vissza! – ragadja meg Millie a kapcsolót. – Bírom annak a fickónak az akcentusát.

Mariah fintorog Ian Flatcher antievangélikus műsorának láttán; a férfi úgy parádézik a kamerák előtt, mint egy pöffeszkedő kiskakas a saját szemétdombján.

Akcentus, na persze! Biztos a coachától tanulta. Soha nem értette, mi vonzza a tömegeket ehhez a férfihoz, ugyanakkor őt soha nem érdekelte annyira a vallás, hogy kíváncsi legyen az alternatívájára.

– Szerintem az emberek azért bámulják ezt, mert ha elég sokáig pofázik, Isten majd egyszer csak élő adás közben leküld rá egy halálos villámcsapást, és ők végignézhetik, ahogy megpirul.

– Micsoda Ótestamentum-szöveg ez tőled! – Millie lenémítja a műsort. – Talán többre emlékszel a héber iskolából, mint gondoltam.

Mariah elkerekedett szemmel néz rá.

– Én jártam héber iskolába?

– Egy napig. Apád és én úgy gondoltuk, megpróbáljuk általad követni a hagyományt. A barátaid közül páran jártak vasárnapi iskolába, szóval… De aztán hazajöttél, és azt mondtad, inkább mennél balettre – mondja nevetve.

Mariah nincs meglepve. Gyerekkorában a vallási hovatartozás kizárólag társadalmi kérdés volt; ő is azok közé a zsidó gyerekek közé tartozott, akiknek a családja csak a nagy zsidó ünnepeken járt templomba, csupán azért, hogy lássák, a többi ember mit visel.

Mariah emlékszik, milyen érzés volt látni a Mikulást a bevásárlóközpontban, és azt kívánni, bárcsak ő is bemászhatna az ölébe. Eszébe jut, hogy karácsonykor, amikor az egész világ ünnepelt, az ő családja kínai étteremben vacsorázott, és utána moziba mentek, ahol egyedül az övék volt az egész terem.

Senki nem lepődött meg azon, hogy Mariah hozzáment egy episzkopális vallású férfihoz. A balettórákra nem emlékszik, de míg a lábával máig képes az öt alappozícióra, a tízparancsolatot nehezen tudná felidézni.

– Nem tudtam…

– Ó! – kiált fel Millie lelkesen. – Ez a nagy turnéja! Az Amerikát átszelő körútja! Kedden New Paltzban járt.

Mariah felkacag.

– New Paltzban nagy az ateista közösség?

– Épp ellenkezőleg. Azért ment oda, mert egy templom azt állította, hogy van egy vérző szobruk. Kiderült, hogy csak vörös mészkő, vagy mi.

A képernyő alján megjelenik egy felirat, rajta nyomtatott betűkkel: Houlton, Maine állam, élő! A kamera körbefordul, és megállapodik a pólókon, melyeket jézusfa-szimbólumok díszítenek, majd premier plánban mutatja Ian Fletchert, aki egy lakókocsi ajtaja előtt áll.

– Gyönyörű férfi! – sóhajtja Millie. – Nézd azt a mosolyt!

Mariah továbbra is a tévéműsort böngészi elmélyülten, fel sem pillant.

– Hát persze, hogy vigyorog – válaszolja. – Nyilván ez élete fénypontja.

Ian még soha nem érezte magát ennyire nyomorultul. Melege van és izzad, hasogat a feje, és egyre inkább kezdi meggyűlölni Maine-t, sőt, lassan egész New Englandet. A legszörnyűbb azonban, hogy nem számíthat enyhülésre azután sem, amint befejezte a forgatást. A producere ugyanis nem volt hajlandó rendes hotelszobát foglalni neki, mondván, hogy aki bevállal egy ilyen típusú műsort, annak nem kell tartania attól, hogy az olasz bőrcipői a földet érjék.

Így a látszat kedvéért a stáb a Houlton Holiday Innben száll meg, míg Ian odakint kempingezhet ebben a magasztos konzervdobozban.

Nem szándékozik kifejteni, milyen létszükség a megfelelő szállás valakinek, aki képtelen aludni éjszakánként, csupán kimerülten kószál fel-alá. Az álmatlansága nem tartozik másra. Mégis, Ian el sem tudja mondani, mennyire vágyik arra, hogy végre felszámolhassa ezt az egész szaros Jézus-műsort. Bármelyik átverést is választja legközelebbi leleplezendő célpontjául, az tuti, hogy egy kurva Ritz-Carlton Hotel közvetlen közelében lesz.

James jelzésére kilép az istenverte lakókocsiból, és elmerül a riporterek sűrűjében. Átverekszi magát rajtuk, és rálép egy üres tejesdobozra.

– Mint azt mindannyian tudják – kezdi, szélesen gesztikulálva egy elkötelezett kis csoportnak, akik a McKinney-ék háza előtt álló termetes almafánál gyülekeznek –, felmerült a napokban a kérdés, hogy Houlton vallási csoda helyszínévé vált-e.

William és Bootsie McKinney elmondása szerint augusztus huszadikának reggelén, egy hatalmas vihart követően Jézus megjelent előttük e Macintosh almafa egyik kettétört ágában.

Ian a fa felé fordul. Valóban, a fa gyűrűi és a megszáradt fanedv finom vonalai mintha egy hegyes állú, sötét szemű arcot ábrázolnának. Akár a hagyományos Jézus-rajzok, már ha valaki hisz az ilyesmiben.

Ian szándékosan rácsapja a tenyerét a képre, eltakarva azt.

– Tényleg van itt egy arc? Lehet. De vajon ha McKinney-ék nem hithű katolikusok lennének, akkor is Jézust látnák benne? Vagy esetleg azt mondanák, hogy Orville Redenbacherre emlékeztet, netán Sam Nagybácsira? – Vár néhány pillanatot, míg mindenki felfogja mondatai üzenetét, majd folytatja. – A vallási csoda igazán megmagyarázhatatlan és isteni? Vagy csak egy véletlen találkozás az agyban: valami, amit belénk programoztak, keresztezve azzal, amit látni szeretnénk?

Az egyik apáca alig kap levegőt, és ekkor Houlton plébánosa hirtelen előrelép.

– Nos, Mr. Fletcher – mondja Reynolds atya –, léteznek olyan dokumentált vallási csodák, amelyeket maga a Szentszék ismert el.

– Mint például az, amikor Szűz Máriát egy mexikói metróállomás pocsolyájában látták megjelenni néhány éve?

– Nem gondolom, hogy az már elérte a jóváhagyási szintet.

Ian felhorkan.

– Ugyan már, atyám! Ha ön lenne Szűz Mária, és valahol meg szeretne jelenni, komolyan egy olajtócsát választana a metróvágányok között? Nem képes elismerni a lehetőséget, hogy az emberek nem azt látták, amit először hittek?

A pap finoman megérinti az állát.

– Én képes vagyok – mondja lassan. – És ön?

A tömegen átfutó kuncogást hallva Ian rájön, hogy veszített a lendületéből. Istenverte élő műsor!

– Hölgyeim és uraim, hadd mutassam be önöknek dr. Irwin Nagelt a Princeton Egyetem Természettudományi Karáról! Doktor?

– A fa – kezdi mondandóját a professzor – számos különböző xilémsejtből tevődik össze, beleértve a szállítószöveteket is, amik a tápanyagokat szállítják, és megerősítik a fa törzsét. Ez az úgynevezett kép a fa belsejében csupán a xilém, azaz fatest természetes folyamata. Ahogy a fa öregszik, a legbelső rétegeit kikapcsolja a működésből, és ezekbe az elhalt szövetekbe gyanta, fagumi és csersav épül be, amik megkeményítik és besötétítik. Az arc, amit McKinney-ék láttak, nem más, mint e lerakódások halmaza a fa gesztjében.

Ian bólint, ahogy a producer megáll mellette.

– Mit gondolsz?

– Nem tudom, beveszik-e – suttogja James. – De nekem bejött a metrós szöveged.

Dr. Nagel hirtelen a magasba emel egy méretes, veszélyesnek látszó sövényvágó ollót.

– A McKinney házaspár engedélyével – mondja, amint kiválaszt egy tetszőleges ágat, és lenyesi. A külső, sápadt szíjácsréteg mintha egyre jobban elpirulna, és pillanatokon belül előtűnnek a fagyűrűk éles határvonalai. – Íme: ez itt leginkább Mickey egérre hasonlít.

Ian előlép.

– A professzor úr úgy érti, hogy a látomás, amire azt hinnénk, hogy Jézus Krisztus arca, valójában csupán a természet játéka. Hogy megtörtént, nem rendkívüli egy ilyen méretű és korú fa esetében.

Ian improvizálva előkap egy fekete alkoholos filcet a zsebéből, és rajzol egy formát a fa felnyitott belsejére.

– Roddy – szólítja meg az ismerős riportert. – Szerinted ez mi?

– A Hold – feleli a férfi hunyorogva.

Ian Reynolds atyához fordul.

– Egy tányér – mondja a pap.

– Félkör – válaszolja Nagel professzor.

Ian hangosan visszapattintja a filctoll kupakját.

– Az észlelés rendkívüli hatalom. Én azt mondom, ez nem Jézus arca. Ez az én véleményem. Lehet, hogy nincs igazam, és nem tudom bizonyítani, joguk van kételkedni a szavaimban. De ugyanígy, amikor Bill McKinney és Reynolds atya azt mondják, „igen, ez Jézus arca”, az is csak egy vélemény. És nem bizonyítható. Nem számít, hogy a pápa egyetért-e velük, vagy az amerikai elnök, vagy az egész rohadt világ. Hiszen ezt csak ők látják így. Lehet, hogy tény, de lehet, hogy nem az. És ha nekem nem hisznek, nekik hogy tudnának?

– Tudod, az esetek ötven százalékában nem értem, miket beszél, mégis azt gondolom, hogy zseniális – jelenti ki Millie. – Nézd azt a papot, gyakorlatilag lila!

Mariah felnevet.

– Kikapcsolhatjuk végre, anya? Vagy a Jerry Springer-show következik?

– Hahaha, nagyon vicces. Ő egy költő, Mariah, hallgasd csak!

– Ugyan, csak az előre megírt forgatókönyvet nyomja – feleli Mariah, amint Ian Fletcher felemeli a Bibliát, és átható szarkazmussal olvasni kezd:

„Isten csak a kert közepén álló fa gyümölcséről mondta: »Ne egyetek belőle, ne érintsétek, nehogy meghaljatok. «”{3}

Faith megjelenik a szobában és lehuppan a szófára.

– Én ismerem ezt a verset!

Az a fura, hogy a bibliai idézet Mariah-nak is ismerős, bár nem érti, miért. Évekkel ezelőtt volt utoljára Biblia a kezében, és amennyire ő tudja, Faith még soha nem láthatta. Colin és ő határozatlan időre elnapolták a lányuk vallási nevelését, mert egyikőjük sem akart hipokritának tűnni.

– „És monda a kígyó az asszonynak…” – mormolja Faith az orra alatt. Mariah a legrosszabbra számítva összefonja maga előtt a karját:

– Mit mondtál, ifjú hölgy?

–„Bizony nem haltok meg.”

Amint a szavak elhagyják Faith ajkát, Ian Fletcher megismétli ugyanazokat a tévében, majd leszakít egy almát McKinney-ék fájáról, és provokatívan harap bele egy nagyot.

Mariah-nak ekkor hirtelen beugrik, hol hallotta Fletcher szózatait korábban – csupán néhány napja volt, amikor Faith a hinták tetején játszott az éjszaka közepén, hogy ezt dúdolta magában csendesen. Napokkal ezelőtt Faith – aki rövid kis élete során soha nem volt még templomban, illetve sosem járt vasárnapi vagy héber iskolába – úgy énekelte az idézeteket a Teremtés könyvéből, akár bármelyik másik gyerekdalt.

A férfiak és nők, akik a Pagan Produkciónak dolgoznak Los Angelesben, tartják a két lépés távolságot Ian Fletchertől – félve hirtelen dühkitöréseitől, a szokásától, hogy ellenük fordítja a saját szavaikat, és természetesen ösztönös önvédelemből, mert ha esetleg Mr. Fletcher mégis tévedne Istennel kapcsolatban, ők nem szeretnék vele együtt a tűz és kénkő tavában végezni az ítélet napján.

Jó pénzt kapnak azért, hogy tiszteljék főnökük magánéletét, és keményen elutasítsák az interjúra ácsingózókat. Ez az oka annak, hogy a Pagan Produkciónál dolgozókon kívül senki más nem tudja, hogy Ian minden kedden reggel lelép, és senkinek nincs halványlila fogalma sem arról, hova.

Persze az alkalmazottai őrült találgatásba kezdenek ilyenkor: állandó időpontja van a szeretőjével; boszorkánytalálkozón vesz részt; meglátogatja a pápát, aki, bár ezt a követői elől titkolja, csendestárs a cégnél. Többször előfordult, hogy fogadásból a vakmerőbbek megkísérelték követni Iant, miután eltűnt a fekete terepjárójával. Mindig sikerült leráznia őket a Los Angeles-i autópályán körözve. Egyikük megesküdött rá, hogy egészen a repülőtérig a sarkában volt, de a többiek nem hittek neki. Végül is hova tudna elrepülni úgy, hogy estére már vissza is érjen a vágószobai találkozóra?

Annak a hétnek a kedd reggelén, amikor Ian elkezdi az antiébredés turnéját a jézusfánál, egy hosszú fekete limuzin parkol Winnebago lakókocsija mellé. Ian épp Jamesszel és a többi társproducerrel tárgyalja ki a sajtó legutóbbi kommentjeit.

– Mennem kell – jelenti be megkönnyebbülve, amint megpillantja az érkező autót.

A héten zsonglőrködnie kellett az idővel, és engedményeket tennie, hiszen most Maine-ből indul, nem Los Angelesből.

– Menned kell? – kérdezi James. – Hova?

Ian megvonja a vállát.

– Helyekre. Bocs, azt hittem, szóltam előre, hogy ma korábban el kell húznom.

– Nem szóltál.

– Mindegy, estére visszaérek. Akkor is be tudjuk fejezni – azzal megragadja az aktatáskáját meg a bőrdzsekijét, és kivágja maga előtt az ajtót.

Pontosan két és fél órával később átlépi egy kis téglaépület küszöbét. Magabiztosan tájékozódik a folyosókon, mint aki nem először jár ott. Néhány szembejövő bólint neki a tölgyfa asztalokkal, televíziókkal és festettvászon huzatú kanapékkal berendezett rekreációs központ felé menet. Ian egyenesen a legtávolabbi sarok felé veszi az irányt, ahol egy férfi gubbaszt egyedül egy asztalnál. A helyiségben kifejezetten meleg van, Michael mégis vastag garbót visel hosszú oxfordinge fölött; kezével egy pakli káryát babrál, egyenként fordítva fel a lapokat.

– Káró dáma – motyogja. – Pikk hatos.

– Na szia! – mondja Ian kedvesen.

– Káró király. Pikk kettes. Káró hetes.

– Hogy érzed magad mostanában, Michael? – hajol közelebb Ian.

A férfi felsőteste megállás nélkül ring jobbra-balra.

– Treff hatos – vágja rá eltökélten.

Ian sóhajtva bólint.

– Treff hatos, haver. – Azzal kissé hátrébb húzódik, és figyeli a kártyák rendületlenül záporozó sorát: piros, fekete, piros, fekete. Michael épp egy ászra bukkan.

– Ó, ne! Ász…

– Zárt ász – helyesbít Ian.

Michael most először vet rá egy futó pillantást.

– Zárt ász – visszhangozza, majd tovább folytatja a kártyák számolását.

Ian csendben üldögél mellette, míg egészen pontosan egy óra el nem telik érkezése óta – nem azért, mert Michael tudomásul vette az ottlétét, hanem mert tudja, hogy az rögtön feltűnne neki, ha csak pár perccel is eltérne a menetrendtől.

– Viszlát egy hét múlva, haver – suttogja.

– Treff dáma. Kőr hetes.

– Hát akkor jól van – mondja Ian nagyot nyelve. Kisétál az épületből, és megkezdi az útját vissza Maine-be.

Faith újabban felfedezte, hogy ha elég szorosan lehunyja a szemét és a hüvelykujjával megdörgöli a szemhéját, érdekes dolgokat lát: kis csillagokat és parányi zöldeskék köröket, amikről azt képzeli, az ő írisze, mintha a szemhéján lévő valamiféle tükör lehetővé tenné e víziót. Néha elhúzza szemhéjának a szélét, és akkor egy csepp vöröset is lát, amiről azt gondolja, talán a haragot jelenti. Sokat csinálja ezt mostanában, bár tegnap, iskolakezdéskor nem sikerült valami jól.

Willie Mercer azt mondta, csak a kisbabák járnak kishableányos uzsonnás dobozzal, és amikor ő megpróbálta ignorálni és az őrzőjével sugdolózott, Willie kinevette és Gyogyósnak titulálta. Így lehunyta a szemét, hogy kizárja a fiút, és mire észbekapott, az iskolanővér már hívta is az anyját, hogy Faith nem tudja abbahagyni a szemdörgölést: biztos kötőhártya-gyulladás.

– Fáj a szemed, Faith? – kérdezi dr. Keller.

– Nem, de mindenki azt hiszi, hogy igen.

– Így van. Anyukád tegnap elmesélte, mi történt veled az iskolában.

Faith a fluoreszkáló lámpákba hunyorítva pislog.

– Nem voltam rosszul.

– Tudom.

– Csak szeretem ezt csinálni. Olyankor látok dolgokat. – Felszegi az állát. – Tessék kipróbálni.

Legnagyobb meglepetésére dr. Keller leveszi a szemüvegét és megdörzsöli a szemhéját, úgy, ahogy Faithtől látta.

– Látok valami fehéret. Úgy néz ki, mint a hold.

– Az a néni szemének a belseje.

– Igazán? – Dr. Keller visszaveszi a szemüvegét. – Biztos vagy benne?

– Hát, nem – ismeri el Faith. – De nem tetszik gondolni, hogy a szemünk akkor is körbenéz, amikor be van csukva?

– Elképzelhető. Látod a kis barátodat is, amikor így lehunyod a szemed?

Faith nem szeret az őrzőjéről beszélgetni. De hát dr. Keller is levette a szemüvegét, és kipróbálta az ő módszerét, és Faith ezt soha nem gondolta volna.

– Néha – suttogja Faith a lehető leghalkabban.

Dr. Keller figyelmesen nézi, úgy, ahogy szinte soha senki. Általában amikor Faith beszél, az anyja csak annyit mond: „aha”, vagy „tényleg?”, de valójában millió más dolog jár a fejében, miközben ő próbál elmesélni neki valamit. És Mrs. Grenaldi, a tanárnője nem néz senkinek a szemébe, csak elbámul a gyerekek feje fölött, mintha bogarak mászkálnának a hajszálaik tetején.

– Régóta megvan a barátod?

– Melyik? – kérdez vissza Faith, bár pontosan tudja, hogy dr. Kellert nem veri át.

A pszichiáter közelebb hajol.

– Vannak más barátaid is, Faith?

– Persze. Szoktam játszani Elsával és Sarah-val, meg Garyvel, amikor anyukám kényszerít, de Gary beletörli a taknyát a ruhámba, amikor azt hiszi, nem látom.

– Úgy értem, olyan barátod, mint az őrződ.

– Nem – gondolkodik Faith hangosan. – Még egy olyan lányt nem ismerek.

– Ő itt van most velünk?

Faith kelletlenül körülnéz.

– Nincs.

– Beszél hozzád?

– Igen.

– Szokott neked ijesztő dolgokat mondani?

Faith megrázza a fejét.

– Segít, hogy jobban érezzem magam.

– Hozzád ér?

– Néha. – Faith lehunyja a szemét, és mindkét hüvelykujját szorosan odanyomja. – Éjszaka picit megbök, hogy felébredjek, és sokszor megölel.

– Ez nagyon kedves tőle – mondja dr. Keller. – Gondolom, ezt szereted.

Faith szégyenkezve bólint.

– Azt mondja, engem szeret a legjobban.

– Szóval ő csak a te barátod? Senki másé?

– Á, dehogy! – feleli Faith. – Vannak más barátai. Csak mostanában nem látja őket olyan sűrűn. Régen én is mindig átmentem Briannáékhoz, de most már másik suliba jár, így nem sokszor játszunk együtt.

– Szokott az őrződ a többi barátjáról mesélni neked?

Faith felsorol jó néhány nevet.

– Régen sokszor játszott velük, de már nem.

Dr. Keller feltűnően csendben van egy ideje. Ez nagyon különös; máskor állandóan csak kérdez és kérdez, amíg Faith be nem fogja a fülét, hogy elég már.

Faith a doktornő kezét fürkészi: alig láthatóan remeg, mint az anyjáé, amikor gyógyszereket szed.

– Faith – szólal meg végre dr. Keller. – Szoktál… akartál… – mély levegőt vesz, és folytatja: – imádkoztál valaha azért, hogy legyen egy ilyen barátod?

Faith összeráncolja a homlokát.

– Mi az, hogy imádkozni?

Dr. Keller sugárzó szemébe nézve Mariah tudja, hogy hamarosan áttörést érnek el; vagy talán már meg is történt. Nehéz megmondani, hiszen Faith olyan önfeledten játszik a megfigyelőablak másik oldalán.

A doktornő leül az íróasztalához, és biztatja Mariah-t, hogy ő is foglaljon helyet.

– Faith ma említett nekem pár nevet: Herman Joseph, Steinfeldből. Elizabeth Schonauból. Juliana Falconieri. – Dr. Keller jelentőségteljesen felpillant.

Mariah megvonja a vállát.

– Nem rémlik, hogy ismernénk Hermant. Schonau közeli hely?

– Nem, Mrs. White – feleli a nő gyöngéden. – Nem közeli.

Mariah idegesen felnevet.

– Hát, talán csak kitalálta ezeket a neveket. Mármint, ha képes volt kreálni magának egy képzeletbeli barátnőt is… – lassan elhal a hangja, és érzi, hogy a tenyere egyre nyirkosabb, habár nem érti, mitől lett hirtelen ideges.

A pszichiáter a homlokát masszírozza.

– Ezek igencsak komplikált nevek ahhoz, hogy egy hétéves csak úgy előjöjjön velük. Ráadásul nem kitaláltak. Létező, illetve egykor létezett személyek nevei.

Mariah bólint, bár kezdi teljesen elveszíteni a fonalat.

– Talán az órán tanulták. Tavaly Faith például igazi esőerdő-szakértő lett.

– Jár Faith egyházi iskolába?

– Ó, nem! Nem vagyunk katolikusok – mosolyog Mariah révetegen. – Miért?

Dr. Keller elhelyezkedik az íróasztal szélén, Mariah-val átellenben.

– Mielőtt férjhez mentem és praktizálni kezdtem, Mary Margaret O’Sullivannek hívtak, Evanstonban, Illinois államban éltem. Minden vasárnap templomba jártam, hatalmas nagy ünnepséget csaptunk, amikor bérmálkoztam, aztán pedig egyházi iskolában tanultam egészen addig, amíg fel nem vettek a Yale-re. Az én iskolámban volt szó Herman Josephről. Meg Elizabethről és Julianáról. Ők katolikus szentek, Mrs. White.

Mariah képtelen megszólalni.

– Hát… – nyögi, mert fogalma sincs, mit vár tőle a doktornő.

A pszichiáter felkel az asztaltól, és fel-alá járkál a szobában.

– Úgy gondolom, nem hallgattuk meg őt eddig, igazán. Az őrzőjének szavai… nagyon hasonlóak.

– Hogy érti?

– A lánya – mondja dr. Keller szárazon – szerintem Istennel beszélget.

HÁROM

„E szív önnön helye, és benne támaszt

Pokolból Mennyet és Mennyből Pokolt.”

JOHN MILTON: Elveszett paradicsom

1999. szeptember 20.

A Greenhavenben Mariah ismert egy nőt, aki meg volt róla győződve, hogy Szűz Mária a fülkagylójában él.

– Annál könnyebben adja át a próféciáit – mondogatta. Időről időre magához hívta a nővéreket és az orvosokat, meg a többi beteget, hogy ők is lássák.

Amikor én voltam soron, olyan közel hajoltam, hogy egy pillanatra megakadt a tekintetem egy aprócska, lüktető rózsaszín hártyán.

– Na, láttad? – követelte a választ, és én bólintottam, azon töprengve, vajon melyikünket tartanak most őrültebbnek.

Faith legalább annyit hiányzik mostanában az iskolából, mint amennyit nem, én pedig már két hete nem nyúltam a babaházaimhoz. Több időt töltünk a kórházban, mint otthon. Az MRI-nek, a CT-nek és a vérképvizsgálatnak hála most már tudjuk, hogy Faithnek nincs sem agytumora, sem pajzsmirigybetegsége.

Dr. Keller is konzultált a kollégáival Faith viselkedéséről.

– Egyrészt – mondta –, a felnőttek pszichotikus hallucinációi szinte kivétel nélkül a vallással, a kormánnyal vagy a sátánnal kapcsolatosak. Másrészt, Faith különben teljesen normálisan viselkedik, nincsenek egyéb tünetei.

Risperdalt írt fel neki, antipszichotikus gyógyszert. Ha a képzeletbeli barát távozik, akkor ennyi volt. Amennyiben nem… Majd akkor megbeszéljük.

Faith nem társaloghat Istennel, ebben biztos vagyok. De a következő másodpercben meg azt gondolom, miért is nem? Léteznek precedens nélküli esetek. És egy igazi édesanya kiáll a gyermeke mellett, tűnjön bármilyen bizarrnak is a helyzet. Ugyanakkor, ha azt mondom, Faith látja Istent, és nem őrült – mindenki engem tart majd annak. Megint.

A gyógyszert egy mozsárban porrá töröm, és csokipudingba keverem, hogy Faith ne érezze az ízét. Dr. Keller szerint az antipszichotikus szerek gyorsan hatnak; a Prozackal és a Zolofttal ellentétben nem fog nyolc hétig tartani, hogy meglássuk, használ-e. Csak várjunk türelmesen.

Faith most alszik, összegömbölyödve az oldalán, a kishableányos takarója alatt. Pont olyannak tűnik, mint bármelyik másik gyerek. Éreznie kell, hogy itt vagyok, mert nagyot nyújtózik, majd felém gördül és kinyitja a szemét. Távoli és üres a tekintete, a Risperdaltól. Colin vonásait örökölte, de hirtelen hátrahőkölök, amint utolér a felismerés: most rám hasonlít. Egy másodpercre visszagondolok a Greenhavenben töltött hónapokra – ahogy néztem, amint rám zárják az ajtót, éreztem a nyugtató szúrását a karomban, és azon töprengtem, vajon hogy beszélhetett Colin, a sürgősségi pszichiáter, sőt, a bíró a nevemben, amikor nekem annyi mondanivalóm lett volna. Őszintén nem tudom, mi lenne a rosszabb: ha Faithről kiderülne, hogy mentálisan sérült, vagy ha nem az.

– Alvás – károgja Faith. – A-L-V-Á-S.

– Kiváló!

A második osztállyal megérkeztek a betűzési játékok.

– Tart.

– T-A-R-T.

Leteszem a listát a konyhaasztalra.

– Mindegyiket jól betűzted. Talán lehetnél te a tanár!

– Lehetnék – feleli magabiztosan. – Az őrzőm azt mondja, mindenki tud valakinek tanítani valamit.

Ennyi kell, és lemerevedek. Faith két napja nem említette a képzelt játszótársát, kezdtem reménykedni, hogy a piruláknak köszönhetően.

– Igazán? – Arra gondolok, vajon felhívjam-e dr. Kellert a csipogóján. Hogy a megfigyeléseim alapján abbahagyatja-e vele a tabletta szedését.

– A barátnőd még mindig itt van?

Faith szeme összeszűkül, és ekkor ráébredek, hogy nem véletlenül nem beszélt az őrzőjéről: tudja, hogy miatta került bajba.

– Miért szeretnéd tudni?

Eszembe jut a válasz, amit dr. Keller húzna elő a tarsolyából: Mert segíteni szeretnék neked. Aztán anyám hangját hallom a fülemben: Mert ha fontos neked, akkor én is meg szeretném őt ismerni. Ám a legnagyobb meglepetésemre a számból előbukkanó szavak a sajátjaim.

– Mert szeretlek.

Úgy tűnik, ez Faitht legalább annyira sokkolja, mint engem.

– Ó! Oké…

A kezéért nyúlok.

– Faith, el akarok mondani neked valamit. – A lányom szeme várakozón elkerekedik. – Réges-régen, mielőtt te megszülettél, én nagyon ki voltam borulva valami miatt. És ahelyett, hogy bárkinek is beszéltem volna róla, elkezdtem másképp viselkedni. Hibbantan. Elkövettem valamit, amivel sok embert megijesztettem, és ezért elküldtek valahova, ahol nem akartam lenni.

– Úgy érted, hogy… börtönbe?

– Olyasmi. Nem számít. Csak szeretném, ha tudnád, hogy szomorúnak lenni nem bűn. Én megértem. Nem kell furán viselkedned, hogy észrevegyem, ha zaklatott vagy.

Faith álla megremeg.

– Én nem vagyok zaklatott. És fura sem.

– Hát, nem volt neked mindig őrződ.

A szemében gyülekező könnyek hirtelen patakzani kezdenek.

– Te is azt hiszed, hogy csak kitaláltam, ugye? Mint dr. Keller, meg a gyerekek az iskolában, és Mrs. Grenaldi! Azt gondolod, csak azért csinálom, hogy figyeljenek rám.

Hirtelen mély levegőt vesz. – És most ezért el kell mennem arra a börtönszerű helyre?

– Dehogyis! – nyugtatom szorosan magamhoz ölelve. – Nem mész sehova. És nem azt mondom, Faith, hogy kitaláltad, tényleg nem. Csak elmeséltem, hogy egyszer nagyon bánatos voltam, és az agyam elhitetett velem valamit, ami nem volt igaz.

Faith belefúrja az arcát a vállamba, és megrázza a fejét.

– De ez a lány igazi. Ő igazi!

Lehunyom a szemem, és megmasszírozom a halántékomat, hogy elűzzem a fejfájást. Végül is Rómát sem egy nap alatt építették. Felkelek, és összeszedem az üres tányérokat, a délutáni sütik maradványait. Az egyik lábam már átlépte a konyha küszöbét, amikor Faith megragadja a blúzom alját.

– Akar neked mondani valamit!

– Igen?

– Tud Priscilláról. És megbocsát neked.

A tányér azon nyomban kiesik a kezemből.

Nyolcéves koromban iszonyatosan vágytam egy kisállatra, ezért elkezdtem parányi élőlényeket gyűjteni: békákat, teknősöket, és egyszer egy vörös mókust – titokban csempésztem őket haza. A konyhapulton mászó teknős volt az utolsó csepp. Anyám a szalmonellafertőzést elkerülendő, egyik nap egy kiscicával jött haza, és megígérte, hogy az enyém lehet, ha a többi állatkát nem hurcolom be többet.

Priscillának neveztem el a macskát, a heti kedvenc könyvtári könyvem hercegnője után. A párnámon aludt, farkincájával az arcom köré kunkorodva, akár egy usánka. Nekiadtam a tejet a müzlis tálkámból; babaruhákat meg főkötőket adtam rá, és zoknit húztam a mancsára. Aztán egy nap úgy döntöttem, megfürdetem. Anyám elmagyarázta, hogy a macskák utálják a vizet, és inkább tisztára nyalják magukat, mintsem hogy a közelébe merészkedjenek. Ugyanakkor szerinte Priscilla azt sem élvezte, hogy bepólyálva tolják a babakocsiban, és abban is tévedett. Így egy napos délutánon, amikor a hátsó udvaron játszottam, megtöltöttem egy vödröt vízzel, és magamhoz szólítottam a cicát. Megvártam, amíg anyám látótávolságon kívülre került, aztán belenyomkodtam a vízbe. Harcolt ellenem, karmolt és fickándozott, nekem mégis sikerült a víz alatt tartanom a fejét, tudván, hogy nekem van igazam. Egy csontszínű szappannal sikáltam a szőrét, amit a szüleim fürdőszobájából csentem el. Nagyon vigyáztam, hogy minden fontosabb területet gondosan megtisztítsak, ahogy anyám tanított. Annyira figyeltem, hogy elfelejtettem felengedni a víz felszíne fölé, hogy levegőhöz jusson.

Azt mondtam anyámnak, hogy Priscilla biztos beleesett a vödörbe, és mivel olyan keservesen sírtam, hitt nekem. De még évekig éreztem a kezemben a hevesen rángatózó csontokat a puha, nedves szőr alatt. Néha egy picike súly nyomja a tenyeremet, amire rámarkolok álmomban. Soha nem lett még egy macskám. És egy léleknek sem beszéltem erről.

– Mariah – bámul rám anyám kifejezéstelen arccal. – Miért mondod el nekem ezt most?

Anyám vendégszobája felé sandítok, ahova Faith eltűnt egy konzervdoboznyi gombbal.

– Te tudtál róla?

– Micsodáról?

– Priscilláról. Hogy miattam fulladt meg.

Anyám a plafonra emeli a tekintetét.

– Hát persze, hogy nem. Egészen öt perccel ezelőttig.

– És apu? – A fejemben vadul számításokat végzek. Faith csupán kétéves volt, amikor apám meghalt; mennyire emlékezhet abból az időszakból?

Anyám a karomra teszi a kezét.

– Mariah, jól érzed magad?

– Nem, anya, nem vagyok jól. Szeretnék rájönni, honnan tudhatja a lányom a titkomat, amit soha az életben nem osztottam meg senkivel. Próbálom megfejteni, hogy én kezdek-e összeomlani, Faith kezd-e begolyózni, vagy… – elhallgatok, hirtelen elszégyellve magam amiatt, amit mondani készülök.

– Mi?

Anyámra nézek, majd a folyosó felé, ahonnan Faith hangfoszlányai hallatszanak.

Ez nem valami, amit csak úgy kiejthetek a számon, mint az anyukák, akik a gyerekeik matematikai megoldóképességéről vagy hátúszástechnikájáról hencegnek. Ez ugyanis állandó napirendi téma lesz mostantól. Mindenkinek, akivel erről beszélek majd, le kell vennie a szemellenzőjét.

– Vagy Faith igazat beszél – suttogom.

– Ó, az isten szerelmére! – kiált fel anyám a homlokát ráncolva. – Te tényleg kezdesz összeomlani!

– Miért? Olyan nehéz elfogadni, hogy Faith talán Istennel beszélget?

– Kérdezd meg Mózes anyját!

És ebben a pillanatban belém villan.

– Te nem hiszel neki! Kételkedsz a saját unokád szavában!

Anyám kikukkant az előszobába, hogy megbizonyosodjon arról, Faith nem hall minket.

– Lehalkítanád a hangod? – sziszegi. – Nem azt mondtam, hogy nem hiszek Faithnek. Csak még fenntartom a véleményalkotás jogát.

– Bennem hittél. Még akkor is, amikor meg akartam ölni magam, amikor Colin és a bíró, meg a Greenhaven teljes személyzete azt állította, hogy be kell zárni, te akkor is kiálltál mellettem.

– Az egy dolog. Egyszeri eset volt, és Colinnak mondtam ellent. – A magasba emeli mindkét karját. – Ma is ölnek embereket a vallás nevében, Mariah!

– Tehát ha Abraham Lincolnt vagy Kleopátrát látná, az más lenne? Isten nem egy szitokszó, anya!

– Mégis – mondja anyám. – Akár az is lehetne.

1999. szeptember 23.

Aznap délután a postás meghozta a villanyszámlámat, a telefonszámlámat és a válási papírjaimat. A boríték hivatalosnak tűnik, rajta a Grafton megyei bíróság pecsétje, benne vastag papírköteg. Kibontom a hüvelykujjammal, és sikerül megvágnom magam. Ennyi volt. Hat hét, és a házasságomnak vége. Eszembe jutnak azok a különös válási szokások a világ különböző tájairól – az amerikai őslakosok kiteszik a férfi cipőjét a sátor elé; az arabok háromszor egymás után elismétlik: „elválok tőled” –, és már nem tűnnek hülyeségnek. Próbálom elképzelni Colint és az ügyvédjét a bíró elé járulva egy olyan találkozón, amelyről én nem is tudtam. Eltöprengek, vajon ennek a papírnak is a széfemben van-e a helye, a házassági anyakönyvi kivonatom és az útlevelem mellett; valószerűtlennek tűnik, hogy annyi évet bezsúfoljak egy olyan szűk kis helyre.

Hirtelen úgy érzem, a szívem kiugrik a mellkasomból. Évekig azt tettem, amit Colin várt tőlem. Úgy viselkedtem, mint a nő, akit egyszer a távolból figyeltem: vastag gyapjúkabátokat és Lilly Pulitzer márkájú virágmintás ruhákat hordtam, teadélutánokat rendeztem a munkatársai gyerekeinek, girlanddal díszítettem fel a kandallópárkányt karácsonykor. Díszes bábuvá váltam a kedvéért, akire büszke lehet. Az ő felesége voltam, és most, hogy nem vagyok az többé, fogalmam sincs, minek kellene lennem.

Megpróbálok visszaemlékezni Colinra az egyetemi futballszerelésében; arra, ahogy a kezemet szorongatta az esküvőnkön. Igyekszem, de nem sikerül – a feltoluló emlékképek túl homályosak vagy távoliak ahhoz, hogy felfrissítsék a memóriámat. Talán így működik, ha a szív fájdalmairól van szó. Lehet, hogy átszerkeszted a történelmet: a kedvenc sztorijaidat legendává növeszted, a baleseteket pedig törlöd, mintha soha meg sem történtek volna. Ugyanakkor csak rá kell néznem Faithre, és már tudom, hogy csak áltatom magam. Erőtlenül leejtem a borítékokat a konyhaasztalra. A befejezésekben a legrosszabb, hogy rögtön utánuk következik a rettegett újrakezdés.

– Kérlek, Istenem, segíts! – temetem az arcom a tenyerembe, és szabad folyást engedek a könnyeimnek.

– Anyu! – ordítja Faith, amint beront a konyhába. – Írtak rólam egy könyvet! – Körbetáncol, miközben a sárgarépát aprítom a vacsorához. – Megszerezhetjük? Légyszi!

Lepillantok rá, mert már régóta nem láttam ilyen élénknek. A gyógyszertől először lelassult és kóválygott; a szervezete csak az utóbbi napokban győzte le a tabletta mellékhatásait.

– Nem tudom. Honnan hallottál róla?

– Az őrömtől – feleli, és már érzem is az ismerős szúrást a gyomromban.

Faith odahúzza a kisszékét az írható-törölhető memotáblához, és máris elmélyülten kaparja a betűket: I. I. Swerbeh.

– Ez a fickó írta. Kérlek!

Szemügyre veszem a hegyes kis répadarabkákat, amik úgy sorakoznak egymás mellett a vágódeszkán, akár a marokkópálcikák. A csirkét, ami meztelen és pirul a paprikától, a sütő tetején várva sorára. A városi könyvtár csupán tíz percre van autóval.

– Rendben. Hozd a könyvtárjegyed.

Bűntudat gyötör Faith izgatottságát látva, hiszen ezt az esetet is arra szándékszom felhasználni, hogy bebizonyítsam, csak a képzelete járatja a bolondját vele. Ha nem találunk I.  I. Swerbeh nevű szerzőt, talán elhiszi, hogy az őrzője nem létezik.

És valóban, nincs nyoma sem a könyvtár számítógépes katalógusában, sem az ősrégi dokumentumokban.

– Hát, nem tudom, Faith, ez nem túl biztató.

– Az iskolai könyvtáros néni azt mondja, hogy mivel ilyen pici városban lakunk, néha más iskolai könyvtáraktól is kölcsönzünk könyveket. És ha valami papírfecnit kitöltünk, akkor tudjuk ezt megtenni. Csak szólni kell az itteni könyvtárosnak!

Járj a kedvében, gondolom magamban. Kézenfogva odamegyünk a gyerekkönyveknél állomásozó alkalmazotthoz.

– Egy könyvet keresünk egy bizonyos I. I. Swerbehtől.

– Gyerekkönyvet?

Faith bólint.

– Rólam szól.

A könyvtárosnő elmosolyodik.

– Gondolom, a katalógusokat megnézted. Nem ismerős nekem ez a szerző… – hirtelen elhallgat, a homlokát vakargatja. – Hány éves vagy?

– Nyolc leszek tíz és fél hónap múlva.

A nő leguggol Faith mellé.

– Kitől hallottál erről a könyvről?

Faith felém villantja a tekintetét.

– Valaki mutatta. Leírta nekem.

– Á, értem. – A könyvtárosnő elővesz egy papírlapot az asztalfiókból.

– Régebben első osztályosokat tanítottam. Teljesen szokványos ebben a korban, hogy a gyerekek felcserélik a betűket. – Azzal leírja a szerző nevét fordítva.

– Tessék, így már kicsit több értelme van.

Faith csodálkozva pislog a szóra, majd felolvassa:

– Mi az a HEBREWS?

– Szerintem a könyvet, amit keresel, ott találod – mondja a könyvtárosnő, és leveszi a polcról a Bibliát. Felcsapja A zsidókhoz írt levél 11. fejezeténél, és Faithre kacsint.

– Igen, ez az! – rikoltja Faith, amint megpillantja a keresett szót. – Ez itt rólam szól!

Csak nézem meredten az oldalt, rajta negyven verssor arról, amit a hitnek köszönhetünk.

Faith elkezdi olvasni, megakadva a nehezebb szavaknál.

– „A hit pedig a remény…”

– Reménylett.

– „…reménylett dolgoknak valósága” – folytatja – „…és a nem látott dolgokról való meggyőződés.”

Miközben olvas, lehunyom a szemem, és próbálok észszerű magyarázatot találni erre az egészre. Faith talán látta ezt valahol korábban, nevének jelentését beékelődve egyéb ismeretlen szavak közé. De nálunk otthon nincs Biblia.

Mindig is irigyeltem a megrögzötten vallásos embereket, akik imádkozva néznek szembe a nehézségekkel, és tudják, a végén minden rendbe jön. Bármennyire is tudománytalannak hangzik, igazán jó lenne felelősségünk és fájdalmaink súlyát valaki más szélesebb vállára helyezni.

Ha egy hónapja megkérdezték volna tőlem, hiszek-e Istenben, igennel feleltem volna. Amennyiben azt kérdezték volna, szeretném-e, hogy a gyermekem is hívőként nőjön fel, igent mondtam volna. Csak nem akartam őt erre megtanítani. Én nem tanítottam neki ilyeneket.

– Mondd meg az Istenednek – suttogom –, hogy hiszek benne.

Amennyire emlékszem, mielőtt ez az egész elkezdődött, Faith csupán egyszer kérdezett engem Istenről. Ötéves volt, és épp akkor tanulták a Hűségesküt az iskolában.

– „Isten színe előtt”– idézte, és már nekem is szegezte a kérdést: – Mi az az Isten?

Egy kétségbeesett pillanatig tanácstalanul kutattam egy olyan magyarázatért, melyből kihagyhatom a vallási ellentéteket, és főleg Jézust.

– Nos – kezdtem, azon gondolkodva, milyen szavakat is ismer –, Isten egy férfi, olyan, mint egy hatalmas angyal, a legnagyobb. Jó magasan él az égben, egy helyen, amit mennyországnak hívnak. És az ő feladata, hogy vigyázzon ránk.

Faith egy percig emésztette a hallottakat.

– Akkor olyan, mint egy óriási bébiszitter.

Megnyugodtam.

– Pontosan.

– De azt mondtad, férfi – mutatott rá Faith. – Pedig az én bébiszittereim mind lányok.

Bár mégoly fájdalmas is hallgatni, amikor dr. Keller azt állítja, hogy Faithnek pszichotikus hallucinációi vannak Istenről, a másik forgatókönyvet elképzelni ennél is nehezebb. Ilyen dolgok nem szoktak előfordulni kislányokkal, mondogatom magamban álmatlan éjszakáimon, amíg rá nem ébredek: nincs jogom ítélkezni. Talán ez egy korosztálybeli sajátosság, mint szörnyeket keresni az ágy alatt, vagy belezúgni a Hanson fiúkba.

Másnap reggel Faitht anyámra bízom, és elautózom a dartmouthi egyetem Baker könyvtárába, ahol elbeszélgetek az egyik könyvtárossal a gyerekek istenészleléséről, majd elveszek a könyvespolcok sötét labirintusában, amíg rá nem bukkanok a kötetre, amit ajánlott. Egy újabb dr. Spockra számítok, a gyereknevelésről írt szokásos értekezésre, de ehelyett Alban Butler A szentek élete című műve előtt találom magam. Poénból megragadom az ódon könyvet, remélve, hogy nevetek egy nagyot, mielőtt továbbindulnék felkutatni dr. Spockot. Annyira belemerülök az olvasásba a lourdes-i Bernadette Soubirous-ról, aki 1858-ban többször is beszélt Szűz Máriával, hogy arra eszmélek, már a nap is lement. Olvasok a kis Juliana Falconieriről, aki látta Jézust, és virágkoszorúkat adott neki. És a többi fatimai gyermeklátnokról. Gyerekekről, akik közül néhányan olyan fiatalok, mint Faith, vagy éppen olyan kevéssé vallásosak, és akiket mégis kiválasztottak. Gyorsan lefirkantok pár érdekességet a jegyzetfüzetembe. Tizenharmadik, tizennegyedik és tizenkilencedik századi eseteket, azokról, akik látták a kék lepelbe burkolózó Szűz Máriát. A többiek, akik fehér ruhás alakról számoltak be, és akik a látomást Istennek nevezték – mind férfira utaltak. Faith azonban nem.

– Na? – kérdezem anyámat suttogva, amint hazaérek. – Hogy érezte magát?

– Remekül – vágja rá anyám. – Még nem alszik.

– Úgy értettem, hogy, tudod… Látott-e dolgokat.

– Ó, igen! Istent?

Elfurakszom mellette egyenesen a konyhába, letépek egy banánt a fürtjéről és meghámozom.

– Igen, őt.

Anyám megvonja a vállát.

– Ez csak egy fázis, majd meglátod.

Harapok a gyümölcsből, ami hirtelen megakad a torkomon.

– És ha nem, anya? – kérdezem nagyot nyelve. – Mi lesz, ha nem múlik el?

Anyám gyengéden elmosolyodik.

– Dr. Keller majd talál valami másik orvosságot, ami hatni fog.

– Nem erre gondoltam! És ha kiderül, hogy igaz?

Anyám abbahagyja a konyhapult törölgetését.

– Mariah, mit akarsz mondani?

– Nem először fordulna elő. Korábban más gyerekek is láttak már… dolgokat. És a katolikus papok meg a pápa hitelesítette a látomásukat.

– Faith nem katolikus.

– Persze, tudom. Mi soha nem voltunk vallásosak. De arra gondolok, hogy ez talán nem választás kérdése. – Mély levegőt veszek. – Nem vagyok biztos benne, hogy neked, nekem vagy a pszichiáternek jogunk van ítélkezni a kérdésről.

– Akkor kinek van? – kérdezi anyám a szemét forgatva. – Ó, Mariah! Csak nem akarod elvinni egy paphoz?

– Miért ne? Ők azok, akiknek van tapasztalatuk a jelenésekkel kapcsolatban.

– Bizonyítékot akarnak majd. Könnyeket hullajtó szobrot, vagy egy bénát, aki hirtelen felpattan és járni kezd.

– Ez nem igaz. Néha a gyermek szavának is hisznek.

Anyám elfintorodik.

– Mióta lettél te ekkora gojim-szakértő?

– Ez nem a vallásról szól.

– Igazán? Akkor miről?

– A lányomról – felelem határozottan, és a szemem megtelik könnyel. – Van benne valami más, anya. Valami, ami miatt suttogni fognak a háta mögött, és ujjal mutogatnak majd rá. Ez nem egy anyajegy, amit eldughatunk egy garbó alá, és eltitkolhatjuk a létezését.

– Milyen előnyünk származik abból, ha beszélünk egy pappal?

Fogalmam sincs. Nem tudom, mit remélek – valamiféle ördögűzést? Talán védelmet?

Hirtelen felrémlik előttem egy évekkel ezelőtti emlékkép: látom magam a sarkon álldogálni egy piros lámpánál, és meg vagyok róla győződve, hogy mindenki észreveszi a ruhaujjam alatt lapuló vágásokat. Hogy mindenki számára világos az én alig látható, de visszavonhatatlan másságom. Nem kívánok hasonló sorsot a lányomnak.

– Csak azt szeretném, ha Faith megint normálisan viselkedne – mondom.

Anyám egyenesen a szemembe néz.

– Rendben. Tedd, amit tenned kell. De talán nem a templommal kellene kezdened.

Ősi, dugig tömött Rolodex tárcájában kutatva egyszer csak előhúz egy névjegykártyát. Sárga már és szamárfüles – agyonhasznált vagy rég feledésbe merült relikvia.

– Itt a helyi rabbi telefonszáma. Akár elismered, akár nem, a lányod zsidó.

Marvin Weissman rabbi.

– Nem tudtam, hogy jársz templomba.

– Én ugyan nem – feleli vállat vonva. – Valahogy hozzám került.

Zsebre teszem a kártyát.

– Oké, őt hívom fel először. Nem mintha hinne majd nekem. Azok közül a könyvek közül, amiket ma elolvastam, egyetlenegyben sem írtak zsidóról, akinek látomása lett volna.

Anyám a hüvelykujjának körmét dörgöli épp a pult sarkába.

– És ez mit mond neked?

Bár számtalanszor elmentem a New Canaan-i templom mellett, soha nem merészkedtem be az épületbe. Sötét és dohos. Színes üvegablakok hosszú mozaiksora díszíti a falakat egyenlő térközönként, és a héber iskola faliújságja büszkén hirdeti diákjait. Faith remegve közelebb húzódik hozzám.

– Nem szeretek itt lenni, félelmetes.

Magamban egyetértek, de megszorítom a kezét.

– Nem is az. Nézd, milyen szép színesek az ablakok!

Faith mérlegeli a válaszomat, és megbámulja a díszítéseket, majd újra rám néz.

– Akkor is félelmetes!

A folyosó végéről közeledő léptek zaja hallatszik, majd megjelenik egy férfi és egy nő a bejáratnál, hangosan civakodva.

– Képtelen lennél néha valami kedveset is mondani? – sipítja a nő. – Vagy csak beleadsz apait-anyait, hogy engem hülyének állíts be?

– Úgy nézek ki, mint aki fel akar téged bosszantani? – válaszolja a férfi mennydörögve. – Igen?!

Faitht és engem figyelmen kívül hagyva vadul lerángatják az akasztóról a kabátjukat.

Faith nem bírja levenni a tekintetét a két felnőttről.

– Ne csináld – súgom a fülébe. – Nem illik másokat bámulni.

De ő csak tovább figyeli őket, tágra nyílt szeme szomorúságot tükröz, és mintha transzban lenne. Eszembe jut, vajon emlékszik-e a mi veszekedéseinkre Colinnal, a zárt ajtók mögül kiszivárgó hangok biztosan eljutottak hozzá. A kapun kisétáló párt érezhetően összeköti a harag, mintha egyetlen gyermekük kezét szorongatnák görcsösen.

Ebben a percben belép Weissman rabbi, kockás ingben és farmerban. Nem lehet nálam idősebb.

– Mrs. White, Faith, elnézést, hogy megvárakoztattam önöket! Elhúzódott az előző találkozóm.

A dühös pár. Csak nem valamiféle tanácsadáson vettek részt? Ezek szerint a többi ember ezt teszi, amikor a házassága széthullani látszik?

Továbbra sem szólalok meg, mire a férfi kérdőn néz rám.

– Valami baj van?

– Nem – rázom meg a fejem őszintén. – Csak azt hittem, a rabbiknak mind hosszú, ősz szakálluk van.

Megsimogatja simára borotvált arcát.

– Biztos túl sokszor látta a Hegedűs a háztetőnt. Azt kapja, amit lát. – Belecsempész egy savanyúcukorkát Faith tenyerébe, majd rákacsint. – Mi lenne, ha mindannyian átfáradnánk a szentélybe?

Szentélybe? Igenis.

A templom főterme magasan ívelt gerendákból és barázdás mennyezetből áll, a padsorok olyan szépen sorakoznak egymás mellett, akár egy tökéletes fogsor elemei, az oltár pedig egy téglalap alakú kék bársonnyal van letakarva.

A rabbi előhúz egy kis csomag zsírkrétát az ingzsebéből, és odaadja Faithnek néhány papírlappal együtt.

– Megyek és megmutatok anyukádnak valamit, oké?

Faith bólint, máris belefeledkezve a zsírkréták kihúzigálásába.

A rabbi a helyiség hátuljába vezet, ahonnan tisztán látjuk a lányomat, de nem hall minket senki.

– Szóval, a lánya Istennel beszélget.

Így, hogy kertelés nélkül kimondta, elvörösödöm.

– Azt hiszem, igen.

– És mi okból keresett fel engem?

Hát nem nyilvánvaló?

– Nos, én zsidó voltam… Mármint a zsidó vallásra neveltek.

– Tehát áttért, úgy érti.

– Nem. Csak valahogy elsodródtam tőle, aztán pedig hozzámentem egy episzkopális vallású férfihoz.

– Attól még mindig zsidó – mondja a rabbi. – Lehet agnosztikus zsidó, nem gyakorló zsidó, de akkor is az. Olyan ez, mint egy családhoz tartozni. Elég keményen el kellene szúrnia ahhoz, hogy kizárjuk a közösségből.

– Anyám szerint Faith is zsidó. Gyakorlatilag. Ezért vagyok itt.

– És Faith beszélget Istennel. – Alig érzékelhetően biccentek. – Nem nagy ügy, Mrs. White – mondja a rabbi.

– Nem nagy ügy?!

– Nagyon sok zsidó beszél Istennel. A judaizmus közvetlen kapcsolatot feltételez Isten és ember között. A lényeg nem az, hogy Faith beszél-e Istennel, hanem hogy Isten beszél-e vele.

Megemlítem neki az idézetet a Bibliából, a Teremtés könyvéből, amit Faith úgy énekelt, akár egy gyerekdalt. Mesélek a megfulladt cicámról, a történetről, amit soha senki nem ismert. Amint elhallgatok, Weissman rabbi megkérdi:

– Adott át Isten üzenetet a lányának? Javaslatokat, hogyan lehetne kiűzni a gonoszt a világból?

– Nem, erről nem beszélt neki a nő.

A rabbi láthatóan meghökken.

– Nő?

– Igen, Faith azt mondja.

– Válthatnék vele néhány szót? – kérdezi a rabbi.

Fél órával azután, hogy magára hagyom Faitht a rabbival a szentélyben, a férfi megjelenik az ajtóban.

– Maimonidész – mondja, mintha épp a beszélgetés kellős közepén tartanánk – megpróbálta leírni Isten „arcát”. Nem egy igazi arc, hiszen akkor nem lehetne jobb, mint az ember. Csupán egy jelenlét, egy érzés, hogy Isten figyel. Ahogy Isten a saját képére formált minket, úgy mi is a saját képünkre formáljuk őt – így el tudjuk képzelni. A Vörös-tengeren átkelve egy ifjú harcos alakját öltötte magára. A Sínai-hegyen idős bíróként jelent meg. És hogy miért a Sínai-hegyen volt öregember, és nem a Vörös-tengernél? Mert akkor az embereknek egy fiatal hősre volt szükségük, egy időssel nem sokra mentek volna. – Felém fordul. – Persze ezzel biztos tisztában van.

– Nem, soha nem hallottam még erről.

– Igazán? – kérdezi Weissman rabbi az arcomat fürkészve. – Megkértem a lányát, hogy rajzolja le Istent úgy, ahogy ő látja. – Felém nyújt egy papírlapot, egyik oldalán zsírkrétarajzzal. Felkészülök rá, hogy nem fog meglepetés érni, hiszen láttam már a képzelt barátját korábban. De ez a kép más. Egy fehér ruhába öltözött nő ül egy széken, tíz kisbabát ringatva a karján, csecsemőket, akik feketék, fehérek, pirosak és sárgák. És bár a rajz gyermekien kezdetleges, az anya arca erősen emlékeztet az enyémre.

– Azt mondja, hogy Faith szerint Isten rám hasonlít? – kérdezem nagy sokára.

Weissman rabbi megvonja a vállát.

– Én nem mondok semmit. De az emberek lehet, hogy fognak.

Méretre szabott olasz öltönyében, tökéletesen fésült hajával és elragadó modorával dr. Grady De Vries, a gyermekkori skizofrénia szakértője nem olyan embernek tűnik, mint aki képes három órán keresztül a padlón hasalva játszani Faith-szel és a kopasz Barbie-val. És mégis, azt szemlélem a megfigyelőablak mögül, hogy pont ezt teszi.

Egy kis idő múlva dr. Kellerrel kijönnek a szobából nyíló irodából.

– Mrs. White – mondja dr. Keller. – Dr. De Vries beszélni szeretne önnel.

A férfi leül a velem szemközti székre.

– Melyikkel kezdjem, a jó hírrel vagy a rosszal?

– A jóval.

– Faithnek nem kell többé szednie a Risperdalt. A lánya nem pszichotikus. Több mint húsz éve tanulmányozom a gyerekeknél a pszichózist. Számtalan könyvet és tanulmányt publikáltam a témában, tanúskodtam bírósági ügyeknél – nos, el tudja képzelni. Faith mindent egybevetve egy mentálisan egészséges és kellően elégedett hétéves kislány.

– És a rossz hír?

Dr. De Vries megdörgöli a szemét a hüvelykujjával.

– Faith valóban hall valamit, és beszél valakihez. Túl komoly tudásról beszélünk, ami az ő korában és helyzetében elképzelhetetlen, hogy csak a képzelet szüleménye legyen. De nem szervi, és nem mentális betegségre gondolok. – Dr. Kellerre pillant. – Az ön engedélyével megkérem dr. Kellert, hogy prezentálja az esetet jövő héten egy pszichiátriai konferencián, hátha a kollégáinknak lennének válaszaik.

A megfigyelőablakon át nézem a lányom, aki épp egy libbenő sziromtündért dob fel az ég felé; amint a baba ezer fényben ragyogva repkedni kezd, Faith felkacag, és újra megpróbálja.

– Nem is tudom… Nem szeretnék belőle cirkuszi majmot csinálni.

– Faith nem lesz jelen, Mrs. White. És az esetet anonimként kezeljük.

– És ha ezt megteszik, talán megtalálják a probléma nyitját?

Dr. De Vries és dr. Keller összenéznek.

– Nagyon reméljük, Mrs. White – feleli a férfi. – De lehet, hogy nem olyasmi, amin mi segíteni tudunk.

NÉGY

Hívebb az őszinte kétely,

Hidd el, mint a félszívű hit.{4}

LORD ALFRED TENNYSON

1999. szeptember 27.

Amikor Allen McManust a konferenciákra küldik tudósítani, úgy tekint a feladatra, mint hat óra fizetett alvásra. Időről időre elég sok nagymenő orvos gyűlik össze a Boston Harbor Hotelben ahhoz, hogy a Boston Globe egyik újságírója is tiszteletét tegye az eseményen. Nem számít, hogy Allen McManus leginkább a gyászjelentések írásáért felelős – minden alkalommal ő a szerencsés kiválasztott; a szerkesztője nyilván látja az összefüggést: a legtöbb istenverte konferencia halálra untatja az embert.

Allen az előadóterem végében húzódik meg, már le is írta a programsorozat címét; két sornál nem is érdemel többet ez a műfaj. Készen áll rá, hogy a kalapjával elfedje az arcát és álomba merüljön, ám abban a pillanatban egy feltűnően vonzó nő lép a pódiumra, és ez igencsak felkelti Allen figyelmét; végtére is, még él és virul, dögunalmas hivatása ellenére is. Az efféle konferenciákon általában mogorva vén taták adnak elő, akik vagy az apjára emlékeztetik, vagy az idős papra Southie-ból, aki mindig az ujjperceit ropogtatta, ha elégedetlen volt Allen ministránsi teljesítményével.

A férfi felül és kihúzza magát, aznap először mutatva érdeklődést a külvilág felé.

A nő kecses és vékony csontú, megzabolázott tincseit gondosan a füle mögé tűrte; a papírjait rendezgeti az emelvényen.

– Jó reggelt kívánok, a nevem dr. Mary Keller! – Allen látja, ahogy a nő tekintete habozva végigsiklik az előtte elterülő papírlapokon. – Hölgyeim és uraim, tekintve, hogy ezúttal egy szokatlan témával készültem, nem az előre megírt értekezéseimet fogom megosztani önökkel, helyette inkább két esettanulmányt szeretnék bemutatni.

Az első egy jelenlegi páciensem, egy hétéves kislány, akit az édesanyja hozott hozzám kezelésre. A gyermek kitalált magának egy képzeletbeli barátnőt, akit Istennek nevez. A második eset pedig több mint harminc éve történt. – Dr. Keller elmesél egy történetet egy gyerekről, akit egy nap az egyházi iskolában arra kényszerítettek, hogy vezeklésként hosszú ideig a sarokban térdepeljen; és egy nap ugyanez a gyermek érezte, hogy valami hozzáér; valami meleg és kézzel fogható, ám amikor arrafelé pillantott, nem látott semmit.

– A kérdés, amit ma önök elé tárok – folytatja dr. Keller –, hogy amennyiben az érzéki csalódásnak nincs fizikai oka, és nem tudunk megállapítani ismert mentális betegséget, melyet az elmondott viselkedés jellemez, mégis milyen diagnózis marad számunkra?

Allen érzékeli, hogy az előtte lévő sorokban az orvosok mozgolódni kezdenek. Atya-gatya, gondolja magában, sejtve, mi következik. Ez a nő karrieröngyilkosságra készül!

– Ha a tesi és a mentális betegséget is kilőttük, biztos, hogy a pszichiáter feladatkörébe tartozik a diagnózis felállítása? Lehetséges, hogy az érzéki csalódás valójában igazi érzékelés? – Lassan végigjáratja a tekintetét az egész közönségen. – Azért kérdezem most ezt önöktől, mert tudom, hogy a kettőből legalább az egyik személy az igazat mondja. Tudom, hiszen a kápolnában térdelő gyermek, aki valami megmagyarázhatatlant érzett… Én voltam. És mert harminc évvel később, amikor a rendelőmben egy másik gyermek páciensként számolt be nekem a hasonló élményéről, újra azt éreztem.

Allen McManus erőszakkal elszakítja a tekintetét dr. Kellerről, kilopózik az előadóterem hátsó bejáratán, és már hívja is a szerkesztőjét.

A kapuknál Colin figyeli, ahogy Jessica századszor is ellenőrzi a repülőjegyeiket. Épp olyan, mint bármely más üzleti utazó, személyre szabott kiskosztümjében, laptopjával a hóna alatt – pont mint ő. Senki nem gondolná, hogy ez a nő a tíznapos Las Vegas-i értékesítési konferencia végeztével hozzámegy feleségül egy gyorseskető templomban, és eljátssza az összes pénzét a kaszinóban, az egyhetes nászútjuk alatt.

– Izgatott vagy? – dorombolja a nő felé hajolva. – Mert én igen!

– Ööö, be kell ugranom a vécére! – mosolyog rá Colin, és látszólag elindul a férfimosdó irányába. Fogalma sincs, mit érez a vegasi lagzival kapcsolatban. Egy vadidegen békebíró adja majd össze őket, miközben valami Elvis-imitátor kornyikál nekik, és öt dollárért kész virágcsokrot is kapnak – teljesen más lesz, mint az esküvője Mariah-val. Jessica ötlete volt. Amúgy is odautaztak volna a konferencia miatt.

– Képzeld csak el – nevet a nő a gömbölyödő hasát simogatva –, milyen sztorikat mesélünk majd a kisfiunknak!

Colin elmélázik, vajon máig is tartana-e a házassága Mariah-val, ha a vegasi Holdfény-kápolnában kelnek egybe, nem pedig a virginiai St. Thomasban, királyi esküvőt megszégyenítő felhajtással és pompával. Ha hajlandó a – hogy is hívják azt a táncot? – horára, vagy rátaposni az üvegpohárra, és nem feltételezi, hogy az ő módszere az egyetlen, talán nem lett volna a köztük lévő különbség ilyen szembetűnő. Colin máig magát hibáztatja amiatt, ami a volt feleségével történt. Ha nem kényszeríti, hogy hajoljon meg minden kívánsága előtt, a nő talán nem törik meg így.

A mosdó helyett egyenesen egy szűk telefonfülkébe vágtat, és felhívja a régi otthonát.

– Mariah – szól bele, amint a nő felveszi a telefont.

Volt neje egy lélegzetvételnyi szünet után válaszol:

– Colin!

Bár próbálja nem meghallani, a nő hangjából sugárzik az öröm. Kényelmetlenül érzi magát tőle, mindig is zavarta. Ki a fene akarna egy másik ember megváltója lenni?

Colin a fülke fémfalához nyomja a homlokát, és igyekszik előkotorni az agya mélyéről a szavakat.

– Hogy van Faith háta? – kérdezi inkább.

– Sokkal jobban. Már visel pólót.

– Nagyszerű.

A hirtelen támadt csendben Colinnak egyszerre eszébe jut, Mariah régen milyen kellemetlenül érezte magát, ha megakadt a beszélgetés: azonnal új témáról kezdett csacsogni, csak ne kelljen szótlanul ülniük. Most mégis hallgat, a szája csukva, mintha titkot őrizne. Pont mint ő.

– Jól vagy? – kérdezi végül a nő.

– Aha. Konferenciára indulok Las Vegasba.

– Ó! – mondja Mariah gyengéden, szárazon, és a férfi tudja, mire gondol: Hogy tudtál máris továbblépni? – Gondolom, Faithszel szeretnél beszélni.

– Lehet… Nem baj?

– Te vagy az apja, Colin. Persze, hogy nem baj.

Csoszogás hallatszik a háttérből, és mielőtt Colin felelhetne Mariah-nak, Faith már bele is szól a kagylóba:

– Helló, apu!

– Szia, cukorfalat! – A férfi a karja köré tekeri a telefon végtelen zsinórját. – Szólni akartam, hogy elutazom pár hétre.

– Folyton elutazol.

Colint villámcsapásként éri a felismerés, hogy a lányának igaza van. Munkahelyi útjainak köszönhetően a Faithről alkotott emlékképei – ahogy az ő emlékei is róla – főként búcsúkból és újraegyesülésekből állnak.

– De mindig hiányzol.

– Te is nekem – szipog Faith, és visszaadja a telefont az anyjának.

– Ne haragudj rá – mondja Mariah. – Kissé kiszámíthatatlan mostanában.

– Hát, érthető.

– Persze.

– Még csak gyerek.

– Tudom. Biztos örült neki, hogy felhívtad.

Colin elcsodálkozik, milyen idegennek is hangzanak mindketten: Mariah-ból nem is olyan régen még ömlött a szó, és úgy elárasztotta a férfit a véget nem érő hablaty a tisztítószámlákról, iskolai gyűlésekről és élelmiszer-akciókról, akár a partot a tenger vadul verdeső hullámai; és Colin soha nem is figyelt, nem is hallotta meg a nőt, amíg Mariah el nem csendesedett; és ő csak most jött rá, mennyire torkig volt ezzel a házassággal, nyakig betemette a homok. Eltöpreng rajta, hogyan történhet meg egyik pillanatról a másikra, hogy a jelentéktelen fecsegést hirtelen felváltja a most, amikor is a legkellemesebb bájcsevejtől is összeszorul a szív.

– Szóval… Csak ezért hívtál? – Mariah egy másodpercig habozik, mielőtt feltenné a kérdést. – Vagy velem is beszélni akartál?

Annyi mindent mondana: az esküvőről, Mariah hogylétéről, a különös érzésről, mintha mérföldekre lennének egymástól, a férfit mégis egy magas, vastag fal zárja körül, amely mögül kétségbeesetten kutatja a kijáratot.

– Igen, csak ezért – válaszolja Colin.

1999. szeptember 29.

Ian három embert fizet csak azért, hogy olvassák a nagyobb amerikai és európai városok újságjait. Az asszisztensek minden reggel nyolc órakor jelentkeznek az irodájában két hihetetlenül misztikus sztorival.

Egy reggel, két héttel az antiébredés-kampány kezdete után szoros körben ülnek a Winnebago lakókocsiban, és Ian a legfiatalabb alkalmazottjához, Davidhez fordul.

– Mit találtál?

– Egy kétfejű csirkét meg egy hetvenöt éves asszonyt, aki most szült.

– Menjél már! – gúnyolja ki Yvonne. – Még mindig az a floridai nő tartja ebben a rekordot.

Iant se különösebben mozgatja meg a történet.

– És te, Yvonne, mit tudsz felmutatni?

– Gabonakörök Iowában.

– Abba nem szeretnék belefolyni. A földönkívüliekben hinni más tészta, mint Istenben, ez két teljesen különböző kamu. Wanda?

– Egy montanai kút mélyén bizarr fény világít.

– Radioaktív hulladéknak hangzik. Más?

– Nos, igen. Bostonban történt valami izgalmas egy pszichiátriai konferencián.

Ian elvigyorodik.

– Ez aztán az oximoron!

– Ja, tudom. Úgy tűnik, valamelyik doktor bedobta a közösbe az ötletet, hogy ha egy érzéki csalódást nem tudnak megmagyarázni, lehet, hogy valóság.

– Ő a nekem való agykurkász! Pontosan milyen érzéki csalódást?

– A pszichiáternek van egy páciense, egy kislány, aki szerinte látja Istent.

Ian teste kezd életre kelni.

– Igazán? És ki a gyerek?

– Nem tudom, a pszichiáterek nem hozzák nyilvánosságra a személyes adatokat az ilyen konferenciákon. Csak az „eset”-ről beszélnek. De a doktornő nevét megszereztem. – Wanda előhalászik a farmerzsebéből egy fecnit, és odaadja Iannek.

– Miss Mary Margaret Keller – olvassa hangosan Ian – nem tudott megmagyarázni egy hallucinációt, mi? Pedig gondolom, még vagy ötven hasonszőrűvel is megvizsgáltatta a kölyköt. Neki éppen rám van szüksége!

Kopogás hallatszik az ajtón, mire Weissman rabbi felpillant a könyvéből. Halk nyögéssel konstatálja, hogy már tíz óra van, újabb tanácsadás következik Rothmanékkal. Egy lélegzetvételnyi ideig elképzeli, hogy nincs ott. Semmit sem szeret kevésbé, mint a Rothman házaspár előtt ülni, miközben ők vitriolos gonoszságokat vágnak egymás fejéhez, olyan kegyetlenül, hogy a rabbi néha attól tart, maga is megsérülhet a kereszttűzben. Tisztában van a saját szerepével, amikor a hitközség tagjairól van szó, de ez? Házastársi tanácsadás? Megrázza a fejét. Inkább céllövölde.

Weissman rabbi mosolyt erőltet az arcára, mielőtt kitárja az ajtaját, majd egy pillanatra lefagy az elé táruló látványtól: Eve és Herb Rothman az előtérben csókolóznak, majd szégyenkezve, sűrű bocsánatkérések közepette rebbennek szét.

Weissman rabbi hitetlenkedve figyeli, ahogy a pár szorosan egymás mellé tol két fotelt, mielőtt leülnének. Ez biztosan nem ugyanaz a férfi, aki a múlt héten cselszövő tehénnek nevezte a feleségét, és azzal vádolta, hogy csak a nehezen megkeresett pénzét szipolyozza ki belőle. És kizárt, hogy ez ugyanaz az asszony, aki a legutóbb azzal fenyegetőzött, ha a férje még egyszer bordélyszagúan megy haza, az éjszaka közepén lenyisszantja a férfiasságát.

– Nos – kezdi a rabbi, és kérdőn felhúzza a szemöldökét.

Eve hirtelen megszorítja a férje kezét.

– Tudom – mondja félénken. – Hát nem csodálatos?

– Több mint csodálatos! – lelkesedik Herb. – Nem mintha nem kedvelnénk magát, rabbi, de Evie-vel nem lesz többé szükségünk a segítségére.

Weissman rabbi elmosolyodik.

– Ezt a fajta elutasítást szeretem! Miként alakult így a dolog?

– Nem történt semmi konkrét – ismeri el Eve. – Csak elkezdtem másképpen érezni.

– Én is – mondja Herb.

Amennyiben a rabbi emlékezete nem csal, az utolsó találkozójukon neki kellett szétválasztania a párt, akár két hivatásos díjbirkózót, hogy kárt ne tegyenek egymásban. Rothmanék még pár percig maradnak, majd jókívánságokat rebegve elhagyják az irodát. Weissman rabbi fejcsóválva bámul utánuk. Isten valóban közbeavatkozott. Pedig mérget vett volna rá, hogy Rothmanék házassága menthetetlen. Biztos, hogy nem azért, mert ő mondott valamit – emlékezne az áttörésre. Leírta volna egy papírcetlire, bejegyezte volna a naptárába. De nincs a múlt hétről feljegyzés, semmi. Csupán a találkozó időpontja, és alatta, tizenegy óránál a kis Faith White neve.

Faith felébred az éjszaka közepén, és kis keze ökölbe szorul. Annyira fáj, hogy nyöszörögni kezd, pont úgy, mint amikor Betsy Corcoran fogadásból rávette, hogy a tavalyi tél leghidegebb napján megmarkolja a zászlórudat, és a bőre majdnem odafagyott a jeges fémhez. Hasra fordul, és bedugja a kezét a párnája alá, a még hűvös lepedő fölé. De ez sem segít. Izeg-mozog még egy darabig, azon töprengve, vajon kimenjen-e pisilni, ha már úgyis felébredt, vagy ücsörögjön itt tovább és várjon, amíg a fájdalom el nem múlik. Még nem akar bemenni az anyjához. Egyik éjszaka úgy érezte, a lába görögdinnye méretűre dagadt, és szúrt, de az anyja csak annyit mondott rá, hogy biztos csak egy kis szúnyogcsípés, és visszaküldte aludni, habár Faith nem látott magán csípésnyomot, pedig az egész lábát végignézte.

Megint megfordul, és észreveszi az őrzőjét, aki az ágya szélén üldögél.

– Fáj a kezem! – nyafogja, és felé nyújtja, hogy az őrzője megvizsgálhassa.

A nő közel hajol hozzá, hogy megszemlélje:

– Már nem fog sokáig fájni!

Ettől Faith máris jobban érzi magát. Mint amikor ég a láztól és beteg, az anyja meg ad neki egy kis pirulát, ami elmulasztja a fejfájást. Faith nézi, ahogy az őrzője egyenként felemeli a kezeit és puszit lehel mindkét tenyerébe; olyan forró a szája, hogy Faith először felugrik, és elhúzódik. Lepillantva látja az őrzője ajkának lenyomatát, egy vörös kört a bőrén. Először azt hiszi, rúzs, és megpróbálja ledörzsölni a hüvelykujjával, de nem jön le. Az őrzője gyengéden összeilleszti Faith ujjait, ökölbe zárva. A kislány kuncog, tetszik neki az ötlet: szorosan fogni a puszit.

– Látod, mennyire szeretlek? – kérdezi az őrzője, és Faith mosolyogva alszik el.

1999. szeptember 30.

Ian örülne, ha elmondhatná magáról, hogy az átverést kiszúró hatodik érzéke vezette egyenesen Faith White-hoz, de ez nem igaz. Mint minden mesteri cselszövő, ő is pontosan tudja, hogy több vasat kell tartania a tűzben, ha eredményt akar látni. Így miután dr. Keller kerek perec elutasítja a találkozó lehetőségét, Ian beindítja a B tervet.

Fél órájába telik, hogy találjon egy kellékraktárt a helyi kórházban, és leljen egy tiszta műtősruhát. Tíz percébe, amíg ellátja Yvonne-t a szükséges információkkal, mielőtt a nő álruhában áthalad a kórház üvegajtaján. Tizenöt perccel később már vissza is tér, ragyogó arccal:

– Egyenesen az MRI-s nővérhez mentem, és mondtam neki, hogy dr. Keller nem kapta meg a hétéves páciensének a leleteit. Erre ő: „Faith White-ét?” Felnézett a számítógépből és közölte, hogy már egy hete elküldték a vizsgálat eredményét. – Faith White – ismétli. – Ment, mint a karikacsapás!

De Ian gondolatban rég máshol jár. Mutatóujja már szalad is végig a telefonkönyvben található White-ok hosszú során. Előkapja a mobilját a nadrágzsebéből, és azonnal tárcsázza is az első számot.

– Helló! Faith White édesanyját keresem! Ó, elnézést, téves hívás.

Még kétszer elhadarja ugyanezt a szöveget, sikertelenül, majd az üzenetrögzítő jelentkezik.

– Itt Colin, Mariah és Faith! Kérjük, hagyjon üzenetet.

Ian bekarikázza a címet, és felnéz az alkalmazottaira.

– Bingó!

New Canaan nem az a fajta város, ahol könnyen eligazodik az ember. A főutca kivételével, ami mindkét végén a komolyabb, használhatóbb 4-es útba torkollik, semmi megkülönböztető jellegzetessége nincs. Az iskola, a rendőrség, a fodrász, az irodaépület és a Donut King adják az átutazók tudtára, hogy ők bizony New Canaanon haladnak át. Hacsak ki nem ismered magad a kukoricaföldeken átvágó szűk ösvényeken vagy a felfelé kacskaringózó földutakon, melyek a Bear Mountainre vezetnek, rá sem jössz, hogy elmentél a parasztházak és öreg hegyek mellett, ahol a város lakói élnek.

A Nagy Passió Rendjének tagjai a fánkbolt környékén lődörögnek. Fáradtak és idegesek az országot átszelő, Sedonából indult túrájuktól, és jobban érdekli őket a legközelebbi mosdó, mint hogy megleljék az új Messiást – az eredeti célt, amiért New Canaanba jöttek. Heywood testvér, a vezetőjük végigsétál a főutcán, tekintetével azt a földdarabot fürkészve, amely egy bejegyzett Holstein-farmhoz tartozik. New Canaan, gondolja. Tejjel-mézzel folyó vidék, persze. De az igazat megvallva fogalma sincs róla, hogy jó helyre vezette-e a nyáját. A Messiás ennyi erővel New Englandben, New Yorkban, New Brunswickban is lehet. Előhúz a zsebéből egy rúnakőkészletet, és a lába elé dobja a földre. Épp az egyik faragott követ dörzsöli a hüvelykujjával, amikor fuldokolni kezd a hirtelen támadt por- és kavicsfelhőtől.

A Winnebago lakókocsi olyan hirtelen robban be a semmiből, hogy Heywood testvér hátratántorodik. Lassan feltápászkodik és eltakarja a szemét, megpróbálva leolvasni az autó rendszámát – nem mintha tervezné, hogy feljelenti a sofőrt, néhány éve ugyanis elsajátította a nonintervenciós filozófiát, ám a régi szokásokat nehéz feledni. Tekintete azonban megakad a hátsó ajtóra pingált, fényesen csillogó gömbvillámon. Heywood testvér visszatömködi a köveit a kaftánjába, és a másik zsebéből sebtiben előbányássza a távcsövét. Ian Fletcher, olvassa. Az igazság nyomában. Nos, valószínűleg barlangban kell élnie annak, aki nem ismeri ezt a nevet. A képe most is ott virít egy óriásplakáton Sedona külvárosában, és a műsorát még a világ végén is sugározzák. Heywood bizonyos szempontból hasonlónak látja magát a teleateistához – mindketten lázadnak a rendszer ellen, és hajlandóak nyilvánosság előtt hülyét csinálni magukból a vallás nevében. Kivéve persze, hogy Heywood testvér reményei a végeredménnyel kapcsolatosan meglehetősen különböznek Ian Fletcherétől. Természetesen tudja, miből él a férfi, és hallott már az antievangélikus országjáró turnéjáról is. Csupán egy okot tud elképzelni, amiért Ian Fletcher New Canaanba jöhet – és ez azt jelenti, hogy az ő rendje mégsem érkezett hiába. Miután meggyőződött róla, hogy senki sem figyeli, Heywood testvér belenéz a távcsövébe, és gondolatban lejegyzi az útvonalat a távoli kis fehér parasztházig, ahol a lakókocsi végül leparkol.

Csütörtök reggel Mariah az Ágnes, Isten báránya című videót nézi, így későn indul el élelmiszer-bevásárló körútjára. Mire megáll az általános iskola mellett, hogy elhozza Faitht, a csomagtartója már tele van pakolva zöldségekkel. Kicsengetnek, Mariah pedig behúzódik a szokásos helyére, egy hatalmas juharfa mellé az első osztályosok terménél, de a lánya csak nem jelenik meg. Mariah megvárja, amíg az összes gyerek kiözönlik az épületből, majd bemegy a tanáriba.

Faith az iskolatitkár íróasztala melletti méretes lila kanapén kucorog zokogva, harisnyája kiszakadt a térdénél, a hajfonatából kibomlott tincsek könnyáztatta arcához tapadnak. Öklét pulóverének kinyújtott ujja alá rejti, majd beletörli az orrát az anyagba.

– Anyu, lehetne, hogy ne járjak többé iskolába?

Mariah érzi, hogy összeszorul a szíve.

– De hát szereted az iskolát! – feleli térdre hullva, hogy megnyugtassa a lányát, és elkerülje a titkárnő kíváncsi tekintetét. – Mi történt?

– Kicsúfolnak! Azt mondják, őrült vagyok.

Őrült. Mariah-ban forr a harag, amint átöleli a lányát.

– Miért mondanák rád ezt?

Faith összegörnyed.

– Mert hallották, amikor beszéltem… vele.

Mariah lehunyja a szemét, és magában könyörög – kihez is? –, hogy megoldást találjon, most.

Talpra állítja Faitht, megmarkolja ujjatlan kesztyűbe bújtatott kezecskéit, majd kirángatja maga után az irodából.

– Tudod mit? Holnap talán otthon maradhatsz, és csinálhatnánk valami egész napos programot, csak te meg én.

Faith meghökkenve néz fel az anyjára.

– Komolyan?

Mariah bólint.

– Mi is tartottunk különleges szabadnapokat Nagyival. – Összeszorítja a fogát, amint eszébe jut, hogy hívta az anyja ezeket az alkalmakat: mentálisegészség-napoknak.

Áthajtanak New Canaan kacskaringós útjain, Faith pedig lassan, szóról szóra elmeséli Mariah-nak, mi is történt vele az iskolában. A kocsifelhajtóra érve Mariah lehúzza az ablakot, és éppen felkapja a leveleit, amikor is feltűnik neki, milyen rengeteg autó sorakozik az út mentén. Turisták és madarászok hemzsegnek a közeli mezőn, elég sokszor látni ilyesmit errefelé. Azonban ahogy közelebb érnek, észreveszi a házukat körülvevő tömeget. Kisteherautók és mindenféle járművek parkolnak ott, az isten szerelmére, még egy nagy, kifestett Winnebago lakókocsi is!

– Hűha! – kiált fel Faith elfúló hangon. – Mi történik?

– Nem tudom – feleli Mariah szűkszavúan. Leállítja a motort, kiszáll az autóból, és körülbelül húsz ember gyűrűjének kellős közepén találja magát. A vakuk azonnal villogni kezdenek, és ezernyi kérdés záporozik felé.

– A lánya is az autóban ül? Isten is vele van? Maga is látja Istent?

Amikor Faith is résnyire nyitja a kocsiajtót, a mondatok áradata hirtelen abbamarad. Mariah figyeli, ahogy a lánya előbújik, és zavartan megáll a házhoz vezető kőúton, melynek szélén kaftánba burkolózó férfiak és nők hosszú sora ácsorog, a kislányra biccentve, amikor rájuk néz. Kissé mögöttük, valamivel távolabb egy férfi vékony szivart szív; az arca ismerősnek tűnik Mariah számára. Hirtelen ráeszmél, hogy őt már látta a tévében – Ian Fletcher az, személyesen, Mariah almafájának dőlve.

És akkor Mariah már pontosan tudja, mi folyik itt. Az emberekhez valami úton-módon eljutott Faith híre.

Émelyegve átöleli a lánya vállát, és a veranda felé tereli, majd berángatja magával a házba, és kulcsra zárja az ajtót.

– Miért jöttek ide? – kukucskál ki Faith a kisablakon, de az anyja elhúzza onnan, mielőtt felfedeznék.

Mariah a homlokát masszírozza.

– Menj a szobádba, és csináld meg a házi feladatodat!

– De nincs.

– Akkor találj ki valamit! – förmed rá Mariah. A konyhába megy, és felemeli a telefont, a torkát sírás fojtogatja. Fel kell hívnia a rendőrséget, ám előtte egy másik számot tárcsáz. Amikor az anyja beleszól a második csengés után, Mariah belezokog a kagylóba.

– Kérlek, gyere át! – mondja, és lecsapja a telefont.

A konyhapultnál ül, tenyerét a hűsítő Formica munkalapon pihenteti. Elszámol tízig. A tejre gondol, a barackra és a brokkolira; már biztos rothadásnak indultak a kocsi csomagtartójában.

Ian Fletcher nagyon jó a munkájában. Könyörtelen, motivált és céltudatos. A kislányra, a következő témájára szegezi a tekintetét, és nézi, ahogy kiszáll az autóból. Ám a figyelme hirtelen elkalandozik, és megakad a szeme a Faith White mellett álló nőn: az arcára kiülő félelem, az öntudatlan báj, az ösztönös mozdulat, ahogy védelmezőn átöleli a lányát – mind vonzzák a tekintetét. Apró és törékeny, a haja aranyszőke. Hátrafogta, szabadon hagyva arcát, mely sápadt és festetlen; ráadásul talán a legelragadóbb természetes szépség, amit azóta látott, mióta megmászta a dél-amerikai zuhatagok vidékét. Nem klasszikus, nem tökéletes, de ez valahogy csak még érdekesebbé teszi. Ian megrázza a fejét, hogy kitisztuljon az agya. Modellekkel és filmsztárokkal lóg – nem kellene megszédülnie egy nőtől, akinek az arca olyan, akár egy angyalé. Angyalé? Már a gondolat is vérlázító, nevetséges. A miatt az átkozott lakókocsi miatt van, dönti el magában. A habszivacson töltött éjszakák a szokásos delux hotelmatracok helyett olyan szintre fokozták az álmatlanságát, hogy már képtelen gondolkodni, és bármely két x-kromoszómás lényt vonzónak talál.

Ian Faith White-ra koncentrál, aki az anyja oltalmazó karja alatt sétál. Ám elköveti azt a hibát, hogy felnéz – és pillantása találkozik Mariah White-éval.

Hideg, zöld és dühös.

Kezdődjön a harc!, gondolja magában, és képtelen, de nem is hajlandó elnézni, amíg a nő be nem csapja az ajtót.

– Nevezzenek meg egy dolgot – Isten létezésén kívül –, amiben vakon hiszünk! – provokálja Ian az egybegyűltek kis csoportját; hangja úgy harsan fel, akár a harcba hívó parancs. Ian híre már rengeteg embert idevonzott, nem beszélve a sajtó számos képviselőjéről.

– Nincs olyan! Egy darab sem. Azt sem mondhatják, hogy a nap mindennap felkel. Persze, tudom, hogy másnap is ott lesz az égen, de ez egy tudományosan bizonyítható tény.

Nekidől a fából készült rögtönzött színpad korlátjának, melyet az ilyen médiaeseményeken mindig sebtiben felállítanak a lakókocsi mellé.

– Be tudom bizonyítani, hogy Isten létezik? Nem.

Figyeli az embereket a szeme sarkából, ahogy egymás fülébe suttognak, talán azon tanakodva, mi vonzotta őket a varázslatos Faith White-hoz.

– Tudják, mi az a hit, mi a vallás?

Egyenesen a Nagy Passió Rendjének skarlátszínű köntösébe bújt tagjaira mered, akik a közelben csoportosulva a homlokukat ráncolják.

– Egy szekta. Kitől kapjuk a vallást? A szüleink megpróbálnak agymosást végezni rajtunk négy-öt éves korunkban, amikor a legfogékonyabbak vagyunk a fantasztikus történetekre. Felszólítanak, hogy hinnünk kell Istenben, mi pedig engedelmeskedünk.

Ian a White-ház felé emeli a karját.

– És most egy kislány szava – teszem hozzá, aki épp abban a korban van, amikor még hiszünk a tündérekben, a koboldokban és a húsvéti nyusziban – elég meggyőző az önök számára? – Színpadiasan pásztázza végig a tömeget. – Ismét felteszem a kérdést: miben hiszünk elvakultan?

A mélységes mély csendre Ian elvigyorodik:

– Nos, hadd segítsek! Az utolsó dolog, amiben teljes, megmásíthatatlan meggyőződéssel hittünk… a Mikulás volt. – Felhúzza a szemöldökét. – Nem számított, mennyire tűnt valószerűtlennek, milyen sok bizonyíték szólt ellene, gyerekkorunkban hinni akartunk, ezért hittünk. És bármennyire is otrombának hangzik a hasonlat, ez nem annyira különbözik az Isten létezésébe vetett hittől. Hiszen mindketten bőkezűen adakoznak, attól függően, hogy jól vagy rosszul viselkedtünk-e. Mind a ketten láthatatlanul intézkednek. Mitikus lények segítségére vannak utalva – manókra és angyalokra.  – Ian tekintete megállapodik az egyik szektatagon, aztán egy helyi riporteren, végül pedig egy csecsemőjét dajkáló édesanyán. – Szóval, miért van az, hogy mostanában senki nem hisz a Mikulásban? Talán azért, mert felnőttünk, és ráébredtünk, milyen képtelenség is az egész. A Mikulás tényből jó sztorivá lett, amit majd továbbadhatnak a gyerekeiknek. Pont úgy, ahogy az önök gyerekkorában a szüleik meséltek Istenről. – Egy pillanatig habozik, várva, hogy kiteljesedjen a csönd. – Hát nem látják, hogy Isten is csak egy mítosz?

Millie Epstein vadul becsapja a a kocsiajtót. Mariah gyönyörű régi parasztházát eszementek csürhéje vette körbe, azt már most látja. Legalább húsz ember őgyeleg a hosszú autófelhajtón, a vakmerőbbek pedig már a tornác előtti füvet tapossák. Ezek között van egy maréknyi férfi bizarr vörös hálóingben, néhány kíváncsi szomszéd és két kisteherautó hatalmas, csillogó „televízió” felirattal, no meg a hozzájuk tartozó riporterek. Millie mindannyiukat odébb löki az útból, amíg a tornáchoz nem ér, ahol szembe találja magát a seriffel.

– Thomas! Miféle cirkusz ez itt? – kérdezi felháborodva.

A rendőrfőnök megvonja a vállát.

– Én is csak most értem ide, Mrs. Epstein. Annyit tudok azoktól a riporterektől, ott, ni, hogy van itt egy csapat, akik szerint a maga unokája Jézus, vagy mi. Aztán van egy fickó, aki azt mondja, Faith nemcsak hogy nem Jézus, de Jézus nem is létezik.

– Nem tudnánk eltávolítani őket Mariah gyepéről?

– Jómagam épp arra készültem – ismeri el a férfi. – Persze csak az úttestig tudom őket visszaszorítani, onnantól közterület.

Millie végigméri a csőcseléket.

– Beszélhetnénk Faithszel? – kiáltja el magát egy újságíró. – Hozzák ki!

– Igen!

– Az anyával együtt!

A hangok áradatában Millie tehetetlen, csupán elszörnyedve hallgat, majd keresztbe fonja a mellkasán a karját, és kibámul a tömegre.

– Ez magánterület, maguknak itt semmi keresnivalójuk! És egy gyerekről beszélnek. Egy gyerekről! Tényleg hisznek egy hétéves szavának?

A sokaság elejéről felhangzik egy taps, lassan, szándékosan.

– Gratulálok, asszonyom! – mondja ájtatosan Ian Fletcher. – Egy racionális állítás a hazugságok örvényében, nahát, nahát!

A férfi megjelenik Millie látóterében, közeledve, amíg meg nem látja, hogy ő nem más, mint Ian Fletcher a tévéműsorból, és legyen bármennyire is jóképű és mézesmázos hangú, már tudja, hogy szörnyű hibát követett el, amikor vonzónak titulálta.

Millie dobott a tömegnek egy csontot, hogy azon marakodjanak inkább az unokája helyett. De ez a férfi… ez a férfi azért ülteti el a közönségében a kételyt, hogy a tenyeréből egyenek.

– Azt javaslom, távozzon – mondja Millie ellentmondást nem tűrően. – Az unokámhoz semmi köze.

Ian Fletcher arcára hirtelen kaján mosoly ül ki.

– Igazán? Tehát ön nem hisz a saját unokájának? Gondolom, tudja, hogy egy gyerek, aki azt állítja, hogy beszélget Istennel… csak egy gyerek, aki azt állítja, beszélget Istennel. Nincsenek csengettyűk, sípok, csodák. Csupán egy sereg talpnyaló szektatag, akiknek a hírnevén már rég folt esett. De természetesen ennyi nem elég, hogy őrültségeket higgyünk el, igaz-e?

Mézédes szavai, akár a méreg, odaszegezik Millie-t a tornácra.

– Asszonyom, maga a szívemből szólt!

Millie szeme összeszűkül, szája kinyílik, majd a mellkasához kap és összeesik, egyenesen Ian lába elé a földre.

Mariah kivágja a bejárati ajtót, és leveti magát az anyja mellé.

– Anya! – sikoltja, Millie ernyedt vállát rángatva. – Hívják a mentőket!

Elvétve villan néhány vaku. Mariah, figyelmen kívül hagyva a lesifotósokat, Millie fölé hajol, fülével egészen az anyja ajkához. De nem érzi a leheletét, nem árulkodik róla egyetlen haja szála sem. A szíve a baj, a szíve, tudja jól. Megszorítja az anyja kezét, és biztos benne, ha csak egy pillanatra is elengedi, elveszíti.

Pillanatokkal később a mentőautó berobog az udvarra, olyan közel, amennyire csak tud a kisteherautók és a lakókocsi kavalkádjától. A mentősök felvágtatnak a tornácra; egyikük gyengéden eltereli Mariah-t az útból, a másik azonnal nekilát az újraélesztésnek.

– Ó, istenem! – suttogja Mariah elfúló hangon. – Ó, Istenem, Istenem! Ó, Istenem!

Faith a rejtekhelyén, ahova azóta bújt, mióta kisomfordált a házból, felkapja a fejét. Fohászkodása olyannyira hasonló ahhoz, amit az anyjától hallott, hogy ráébred, ugyanarra gondolnak.

Ian figyeli, ahogy Mariah White könnyben úszó arccal vitatkozik a mentősökkel, akik nem hajlandóak a kislányt beengedni az autóba. A rendőrkapitány közbeavatkozik, megígérve, hogy elviszi Faitht a kórházba, amint megérkezik az erősítés, és sikerül megtisztítaniuk a terepet a kíváncsiskodóktól. Ian zsebre tett kézzel nézi, ahogy a mentő elviharzik.

– Szép munka!

Ian megrezzen a hirtelen hangra, majd megpillantja a producerét, kezében a kocsikulccsal.

– Ezt megcsináltad! Ma este tuti tele lesz veled a tévé.

Mert szívrohamot hoztam egy idős asszonyra.

– Nos, ennél nem is vágyhatnék többre – feleli Ian.

– Akkor mégis mire vársz még?

Ian megmarkolja a kulcscsomót.

– Ja, persze – mondja szórakozottan, és igyekszik James elvárásainak megfelelve körbenézni, a producer BMW-jét kutatva. Nem visz magával operatőrt, tudja, hogy soha nem tehetné be a lábát kamerával a kórházba.

– Ne szpídezz a lakókocsimmal! – ordítja, majd tövig nyomja a gázt.

Az intenzív osztály várótermében a rosszul beállított tévét bámulja, benne gyerekeknek szánt rajzfilmekkel. Mariah White-nak se híre, se hamva. Faith tíz perccel később érkezik meg egy fiatal rendőrsrác kíséretében. Pár sorral odébb foglalnak helyet, de Faith egyre csak hátrafordul a székén, Iant fürkészve. Kifejezetten nyugtalanító.

Iannek nem igazán van lelkiismerete, így a munkája ritkán készteti bűntudatra. Végtére is, leginkább átkozott déli baptistákat szokott kiakasztani – ő is közéjük tartozott egykoron –, akik annyira el vannak foglalva a napi Jézus-adagjukkal, hogy nem árthat nekik, ha időnként magukhoz térítik őket, és ráébrednek önelégültségük fojtogató mivoltára. Egyszer egy asszony elájult egy Central Parkban tartott beszéde közben, bár azért az nem ugyanaz.

Faith White nagymamája – Ian még a nevét sem tudja –, hát, ami vele történt ma, az részben az ő mondandója, az ő tettei miatt volt.

Ez csak egy sztori, nyugtatja magát. Ő csak egy idegen, és ez a te sztorid.

A rendőr csipogója megszólal, ellenőrzi, majd megkéri Faitht, hogy maradjon nyugton. A telefonok felé tartva megáll a betegfelvételi pultnál, és halkan vált pár szót az egyik nővérrel; bizonyára megkéri a nőt, hogy figyeljen a kislányra néhány percig.

Amikor Faith újra megfordul és rámered, Ian lehunyja a szemét. Majd hirtelen egy vékonyka hang üti meg a fülét.

– Uram?

Faith hirtelen ott terem, mellette ül.

– Helló! – feleli Ian egy pillanatnyi szünet után.

– A nagymamám halott?

– Fogalmam sincs – válaszolja a férfi. – Nem reagál, és… – Kíváncsian lesandít a gyerekre. Faith a szék karfájához tapad, szomorúan merengve. Ian nem egy Isten által megérintett valakit lát. Csupán egy ijedt kislányt.

– Szóval – kezdi Ian, igyekezve kiverni a fejéből a negatív gondolatokat – fogadni mernék, hogy rajongsz a Spice Girlsért. Én találkoztam is velük!

Faith továbbra is üres tekintettel méregeti.

– Maga az oka, hogy a nagymamám összeesett?

Ian érzi, ahogy összeszorul a gyomra.

– Azt hiszem, igen, Faith. És nagyon sajnálom.

A kislány elfordul.

– Nem szeretem.

– Pedig amúgy nem vagyok rossz fej.

Ian várja, hogy a kislány odébb megy, vagy a rendőr visszajön érte, de még mielőtt bármelyik bekövetkezhetne, Mariah White sétál ki az intenzív osztályról, vörös szemmel pásztázva a várót; amikor megállapodik a pillantása Faithen, a kislány felugrik a székéről, és az anyja karjába veti magát. Mariah jéghideg tekintete Ianre siklik.

– A rendőr…ő… – Ian dadogva keresi a szavakat, és a folyosó vége felé mutat.

– Tartsa távol magát a lányomtól! – jelenti ki nyersen, azzal Faitht átkarolva eltűnik az intenzív osztály lengőajtaja mögött.

Ian nézi, ahogy elsietnek, majd megkörnyékezi az osztályos nővért.

– Feltételezem, Mrs. White édesanyja nem élte túl.

A nővér fel sem pillant az előtte tornyosuló papírhalomból.

– A feltételezése helyes.

A tragédiáról tudni kell, hogy mindig hirtelen csap le, egy hurrikán erejével és haragjával. Mariah szorosan fogja Faith kezét, ahogy az anyja halottas ágyánál állnak.

A kis hálófülkében már nem tartózkodik kórházi személyzet, az egyik kedves nővér pedig eltávolította Millie testéből a csöveket és tűket, hogy a család nyugodtan vehessen végső búcsút az asszonytól. Mariah döntött úgy, hogy Faithnek is itt a helye. Nem szívesen tette, de tudta, hogy egyedül így hiszi el majd Faith, ha azt mondja neki, a nagymamája örökre elment.

– Tudod, mit jelent – kérdezi Mariah rekedt hangon –, hogy Nagyi meghalt?

Mielőtt Faith válaszolhatna, Mariah sírva fakad. Leül az egyik közeli székre, és a tenyerébe temeti az arcát. Először fel sem figyel a hordágy másik oldaláról származó, sípoló hangra. Mire felpillant, Faithnek már sikerült felállítania a másik összecsukható széket. Épp rajta áll, arcát Millie mellkasához nyomva, karjával esetlenül átfonva nagymamája testét. Mariah érzi, ahogy a tarkóján égnek merednek a pihék, hirtelen a nyakához is kap. Ám egy pillanatra sem veszi le a tekintetét Faithről – akkor sem, amikor a kislány felkönyököl, majd a két kezével megérinti Millie arcát, és szájon csókolja; akkor sem, amikor Millie karja lassan és mereven fellendül, és belekapaszkodik az unokájába: az életéért.

ÖT

„Kis gyermekek,

kikben csak úgy pezseg

az élet, a halál felől

ugyan mit sejtsenek?”{5}

WILLIAM WORDSWORTH

1999. szeptember 30.

Miután anyám visszatér az életbe, órákig nem bírom abbahagyni a remegést. Az intenzív osztályon ülök ugyanazzal az orvossal, aki aláírta a halotti bizonyítványát, és aki egy sereg vizsgálat után egészségesnek nyilvánítja.

Betuszkolom a kezem a combom alá, és úgy teszek, mintha teljesen normális lenne, hogy az asszony, akit elhunytnak hittünk, most épp a kórházi folyosón flangál.

Az orvos bent akarja tartani éjszakára, megfigyelésen.

– Ki van zárva! – ellenkezik. – Futkosok, ugrálok, és egy cseppet sem izzadok! Bárcsak mindig ilyen makkegészséges lennék!

– Anya, nem rossz ötlet pedig. Leállt a szíved.

– Halott volt – hangsúlyozza az orvos. – Az orvosin volt pár srác, akik meséltek a hullaházban felülő holtakról, miután lezárták a zsákjukat. Mindig is szerettem volna jómagam is valami hasonlót átélni.

Amikor anyámmal találkozik a tekintetünk, a doki megköszörüli a torkát.

– Mindenképp szükség lesz egy kardiogramra, egy CT-re, és még néhány egyéb vizsgálatra, és ellenőriznünk kell a szívgyógyszereit.

Anyám felhorkan.

– Meg akarnak győződni róla, hogy nem vagyok élőhalott, úgy érti.

– Biztosra akarunk menni, nehogy visszaessen – javítja ki a doktor. – Szólok egy nővérnek, hogy tolja el az ambulanciára.

– Köszönöm szépen, de eltalálok a saját lábamon is – ugrik le anyám szaporán az asztalról.

Az orvos kilép a fülkéből, még mindig a fejét csóválva. Utána sietek, és megérintem a köpenye ujját.

– Tényleg teljesen jól van? Vagy ez valami bibi az idegrendszerében, tudja, és egy óra múlva már kómában lesz?

Az orvos elgondolkodva néz rám.

– Nem tudom megmondani – ismeri el. – Láttam a műtőben leállt szívű betegeket köpködve magukhoz térni. Embereket, akik több hónapos kóma után felébredtek, és úgy beszéltek, mintha mi sem történt volna. Annyit tudok, Mrs. White, hogy az édesanyja klinikailag halott volt. A mentősök ezt írták a jelentésükben – a fenébe is, én is azt írtam a sajátomban. Hogy ez ideiglenes felépülés-e, fogalmam sincs. Soha nem láttam még ilyet.

– Értem – válaszolom, pedig dehogy értem.

– A szívén nincs nyoma az átélt traumának. Természetesen további vizsgálatok is szükségesek, de jelenleg úgy gondolom, erősebb a szíve, mint egy tinédzseré.

Gyöngéden megpaskolja a karomat.

– Képtelen lennék megmagyarázni, Mrs. White, így nem is fogom megkísérelni.

– Leszállnál végre rólam? – tolja el magától anyám a segítő jobbomat. – Jól vagyok.

Kiviharzik az intenzív osztályról, lehagyva Faitht és engem.

Az osztályos nővér keresztet vet. A mentős, aki a mentőautót vezette, és épp az egyik nővérkével cseveg, kiejti a műanyag kávéspoharat a kezéből.

– Elnézést – állít meg anyám egy rezidenst. – Merre találom a liftet?

A nő eligazítja, majd anyám méltatlankodva hátrafordul.

– Nos? Meddig akarsz még itt szobrozni?

Elvágtat a folyosó végébe, el egyenesen Ian Fletcher mellett, aki olyan döbbenten bámul ránk, hogy órák óta először végre elnevetem magam.

Amíg anyámat megszúrják és vért vesznek tőle, Faith és én az ambulancia várótermében ücsörgünk. Faith sápadtnak és kimerültnek tűnik, ujjnyi lila foltok vannak a szeme alatt. Akkor jövök rá, hogy fennhangon fohászkodtam, amikor Faith kis arca felemelkedik.

– Megtettem, amit kértél – suttogja.

Nagyot nyelek.

– Neked nem volt szereped abban, hogy nagyi jobban lett. Értesz engem?

– Te kérted őt – mormolja Faith. – Hallottalak.

– Kicsodát kértem?

– Istent. Azt mondtad, „ó, Istenem, Istenem, ó, Istenem!”

Faith beletörli az orrát a pólójába a vállánál. – És ő hallott téged. Ő mondta, mit tegyek, hogy jobban érezd magad.

Lehajtom a fejem, és a lányom sportcipőjére meredek. Az egyik cipőfűzője nincs bekötve, úgy hever kioldódva a linóleumon, mint bármely más gyereké. De az én gyermekem Istennel beszélget. Az én gyermekem ezek szerint épp csodát tett.

Leküzdöm a késztetést, hogy könnyekben törjek ki. Ez az egész olyan, akár egy elnyújtott rémálom, és mielőtt feleszmélnék, Colin majd megráz és azt mondja, forduljak a másik oldalamra és aludjak vissza. A gyerekeknek az iskolában a helyük, meg a hintán, a gyerekek lehorzsolják a térdükön a bőrt. Ami történik, filmvászonra, regénybe való. Nem a mindennapi életbe.

A hüvelykujjamal észrevétlenül kitapintok egy tyúkszemet Faith tenyerén.

– Mi ez?

Faith mindkét kezét az ölébe rejti.

– A mászókától van.

– Nem a… – hogy is mondjam? – Nem azért, mert megérintetted a nagyit? Nem… sérültél meg?

Faith megrázza a fejét.

– Olyan érzés volt, mintha egy hullámvasúttal tartanék lefelé a hegyről.

Összezavarodva néz rám. – Anyu, hát nem azt akartad, hogy a nagyi jól legyen?

A karomba veszem és azt kívánom, bárcsak újra a hasamban hordhatnám, hogy megvédjem attól – és ebben most már biztos vagyok –, ami rá vár.

– Ó, Faith! Hát persze, hogy azt akartam! Akarom. Csak kicsit megrémít a gondolat, hogy te vagy az, akinek ezt köszönhetem.

Simogatom a haját, a vállát.

– Kicsit engem is – suttogja Faith.

Egy nő meghal, majd feltámad

1999. október 1., New Canaan, New Hamphshire

Tegnap délután 15 óra 34 perckor Mildred Epstein elhalálozott; majd 16 óra 45 perckor felült a kórházi ágyán, és azt kérdezte, mit keres ő ott.

Epstein (56) a lányát látogatta meg New Canaan-i otthonában, amikor a tanúk elmondása szerint a mellkasához kapva összeesett. A mentősök a helyszínen több mint húsz percen keresztül próbálták újraéleszteni, sikertelenül. A Connecticut Valley Orvosi Központban az asszonyt dr. Peter Weaver nyilvánította halottnak. „Soha nem láttam még ilyet”, nyilatkozta Weaver a riportereknek múlt éjszaka. „Több tanú és képzett egészségügyi dolgozó egyöntetű állítása ellenére a vizsgálatok igazolták, hogy Mrs. Epstein szívén nincs nyoma a traumának, annak meg pláne, hogy több mint egy órára megszűnt dobogni.”

A források szerint Epstein szíve azután állt le, miután vitába keveredett Ian Fletcher teleateistával, aki arról híresült el, hogy tagadja Isten létezését. Fletcher épp anyagot forgatott Epstein unokájáról, illetve arról az ellentmondásos híresztelésről, miszerint a gyermek Istennel társalog. Sem Mrs. Epsteint, sem Mr. Fletchert nem sikerült elérnünk, hogy nyilatkozzanak az ügyben.

– Tudod, hogy ez nem ér – mondja Ian, elterpeszkedve a székén. – Amikor azt mondtam, friss tenger gyümölcseit kívánok, nem rakott tonhalról beszéltem.

– Vagy ez, vagy a Donut King – vigyorog James. – Fánkocska vagy a tenger csirkéje!

Iant kirázza a hideg.

– Tudod, mit nem adnék most egy szép darab Angus marhaszeletért?

– Akár egy egész tehenet is elcsenhetnél az útmenti tejüzemből. Olyan rohadt sok van belőlük, tuti senki nem számolta meg őket. – James megtörölgeti a szája szélét a szalvétával. – Legalább elmondhatod, hogy egy étteremben ülsz.

– Ez olyan, mint a lakókocsis utazást a szafarihoz hasonlítani.

– Nem, ez olyan, mint antiébredés-túrára indulni. Vagy mit is mondtál nekem néhány hete? – a producer közelebb hajol. – Ugyan már, Ian, most kezdesz csak igazán belelendülni! Az NBC esti híradója leadta a nagymamás sztorit, aztán óránként lement a késő esti sávban az ismétlés is. – James a magasba emeli a kávéscsészéjét. – Jó érzésem van ezzel a történettel kapcsolatban. A gyerek valóságos nézőmágnes – az emberek nem gondolják, hogy kitalálna ilyen hazugságot. Ezért annál nagyobbat robban majd a bomba, amikor lerántod a leplet az igazságról!

Ian enyhén elmosolyodik.

– Megéri miatta egy szaros lakókocsiban rostokolni, sőt, ez a minimum!

– Próbáld más szemszögből nézni a dolgot: ha ez a sztori visszajuttat téged az élmezőnybe, soha az életben nem kell többé ilyen járművek közelébe menned. – James felmarkolja a számlát, felröhög, majd előhúzza a hitelkártyáját. – Én amúgy gyerekként bírtam a kempingezést. Te soha nem próbáltad?

Ian nem reagál a kérdésre. James gyerekkora minden bizonnyal más volt, mint amilyenre ő emlékszik.

– Ja, persze, el is felejtettem, hogy te soha nem voltál gyerek!

– Hát, nem is – mosolyog Ian. – Kifejlett férfiként ugrottam elő a producerem szemöldökéből.

– De most komolyan, Ian! Mióta ismerjük egymást, hét éve? És az összes információ, amit a rádió előtti életedről tudok, hogy azon a nyomi bostoni egyetemen doktoráltál.

– Az a nyomi bostoni egyetem volt annyira bölcs, hogy a magadfajtákat meghagyja a Yale-nek! – Ian kezdi kényelmetlenül érezni magát, ezért ásítást színlel. – Kikészültem, James. Jobb, ha visszavonulok a tanyámra.

James szemöldöke a magasba szökken.

– Te? Álmos? A fenéket!

Ian izmai egy pillanatra megfeszülnek. Honnan tudhat James az álmatlanságáról?

Hogy is tudhatná, hogy hosszú évek óta nem aludt egy igazán jót? Vajon látta, ahogy éjszakánként elhagyja a lakókocsit, és sétálni indul az erdőbe, a síkságra vagy a prérire, attól függően, épp hogy hívják a poklot, ahol megragadt?

– Csak úgy érzed, hogy sarokba szorítottalak – következtet James –, ezért igyekszel témát váltani. – Ian azonnal megnyugszik, tudja, hogy biztonságban van a titka. – Komolyan beszélek, Ian. Mint barát kérdezlek. Milyenek voltak a szüleid? A felnőtté válásod?

Hirtelen, gondolja Ian, de nem mondja ki hangosan. Hátratolja a székét az asztaltól.

– Azonnali ellenállhatatlan vágyat érzek egy fánkocskára – válaszolja, vigyorral leplezve, mi is jár valójában a fejében. – Van kedved csatlakozni?

1999. október 3.

Szerencsére a rendőrségnek sikerült elkergetnie Ian Fletchert meg azokat a fura szektatagokat, és a csaknem ötven bámészkodót az udvarunkról. De sajnos nem elég messzire – az úttest köztulajdon –, mindössze pár méterre a házunktól; látni őket az ablakból. És persze ők is látnak minket.

Nem engedem Faithnek, hogy kint játsszon, bár fáradhatatlanul nyivákol. Azonnal kántálni kezdik a nevemet, amint egy másodpercre kiteszem a lábam a küszöbön; vajon vele mit tennének? Még az éjfélt is megvárom, hogy kisurranjak a szeméttel, megpróbálva kiválogatni a szelektív hulladékot anélkül, hogy riporterek vetnék rám magukat. Elosonok a hinta mellett és a tölgyfák lombjai alatt.

– Mit nem adnék, ha olvashatnék most a gondolataiban!

Ugrok egyet ijedtemben. A fellobbanó gyufaláng fényében megpillantom Ian Fletchert. Szivarra gyújt, majd a foga közé szorítja, és a füstöt jó mélyen letüdőzi.

– Letartóztathatnám – mondom. – Birtokháborításért.

– Tudom. De szerintem nem fog.

– Téved – azonnal a ház felé veszem az irányt, hogy hívjam a rendőrséget.

– Ne – suttogja. – Láttam, hogy készül kijönni ide, és csak az édesanyja felől szerettem volna érdeklődni. – Az út szélén állomásozó autórengetegre mutat. – Közönség nélkül.

– Mi van vele?

– Jól érzi magát?

Anélkül, hogy egy pillanatra is levenném a tekintetem a férfiról, bólintok.

– De ez nem a maga érdeme.

Csupán a képzeletem játéka, vagy Ian Fletcher tényleg elpirult?

– Hát igen, sajnálom. Nem kellett volna… – habozik, majd megrázza a fejét.

–Nem kellett volna mit?

A szeme tüzesen ég, és nem ereszt.

– Csak nem kellett volna. Ennyi.

– Bocsánatkérés magától Ian Fletchertől személyesen? Ezt fel kellett volna vennem.

Ám a következő pillanatban már ott sem volt, az egyetlen nyom, ami jelzi, hogy itt járt, szivarának vöröslő parazsa a lábamnál.

1999. október 4.

Másnap bemegyek a kórházba, ahol dr. Weaver újabb vizsgálatoknak akarja alávetni anyám szívét. Legnagyobb megdöbbenésemre az ambulancia várótermében találom őt Ian Fletcher társaságában.

– Mariah! – köszönt, mintha csak teára gyűltünk volna össze mindannyian. – Ő itt Mr. Fletcher.

Úgy szorítom Faith kezét, hogy megnyikkan.

– Már ismerjük egymást. Megbocsátana nekünk egy pillanatra? – Félrehúzom anyámat, Faitht magam után rángatva.

– Nem szeretnéd nekem elmesélni, mit keres itt ez az ember?

– Nyugodj meg, Mariah! Esküszöm, jó úton haladsz egy szívroham felé te magad is! Én hívtam meg Mr. Fletchert – szünetet tart, rámosolyog a férfira és biccent egyet –, hogy megkaphassa végre a sztoriját, és utána végleg eltűnjön az életünkből. Hadd készítsen filmet, amiről csak akar! Nincs takargatnivalóm.

Nyugtatóan megnyomkodom az orrnyergemet.

– Miből gondolod, hogy nem bélyegez meg zombiként, esetleg vámpírként, majd tapad ránk továbbra is?

– Mert tudom.

– Hát ez nagyszerű! Ez mindent megmagyaráz.

Még szorosabban kapaszkodom a lányomba.

– Faith sem akarja, hogy itt legyen.

– Ő csak a te rezgéseidre reagál, drágám.

– Nincs semmiféle rezgésem! Nem létezik ilyesmi.

– Mint ahogy Isten sem létezik, igaz? – mosolyog anyám ártatlan arccal.

– Rendben – mondom. – Ez a te privát show-műsorod. Ha azt akarod, hogy Ian Fletcher itt legyen, az a te dolgod. De nem szólhat sem hozzám, sem Faithhez, és be nem teszem a lábam a vizsgálóba, amíg ezt nem tisztázod vele.

Ian Fletcher az operatőreivel és a producerével beveti magát a szoba egyik sarkába. Megígéri, hogy az oknyomozást anyámra korlátozza, majd amikor kérdőre vonom, önelégülten előhúzza a tőle kapott aláírt engedélyt, valamint a kórház írásos hozzájárulását a forgatáshoz. Utasításokat osztogat, hogy hova tolják a hordágyakat, és milyen legyen a világítás, és összeráncolja a szemöldökét, amikor kitessékelem Faitht a kamera látószögéből.

Én a kórházi adminisztrátor mögött állva figyelem a forgatást; mindketten házőrzőt játszunk. Amint Fletcher int az operatőrnek, hogy az orvos válla fölött közelítsen a kórlapra, közbelépek.

– Ez bizalmas információ!

– Mint a teljes procedúra, Mrs. White. Az anyukája odabiggyesztette az aláírását a szerződésre, mely szerint a kézikamerával azt veszünk fel, amire csak vágyunk.

– Nem érdekelnek a vágyai!

Ian Fletcher rám néz, és vigyorra húzódik az ajka.

– Öreg hiba – válaszolja.

Odébb megyek, azon töprengve, vajon hova lett a férfi, aki múlt éjszaka még olyan figyelmesnek tűnt. Lehet, hogy ez a tévés személyisége, az pedig a magánemberé?

Karba tett kézzel szemlélem, ahogy Ian Fletcher operatőre ráközelít anyám kardiogram- és stresszvizsgálatának eredményére.

– Mrs. Epstein – szólal meg végre dr. Weaver. – A maga szervezete egy tizennyolc évesé. Talán még engem is túl fog élni. – Ian felé fordul, szemmel láthatóan megrészegülve a tizenöt perces hírnevétől. – Tudja, Mr. Fletcher, én a tudomány embere vagyok. De nincs racionális válasz, ami megmagyarázhatná, hogy szívátültetés nélkül mi okozhatta a drámai változást Mrs. Epstein vérnyomástesztjeiben és terheléses vizsgálataiban az egy hónappal ezelőtti eredményeihez képest. Nem beszélve ráadásul a csodával határos… feltámadásáról.

Kisebb elégtételt érzek, részben, mert anyám egészsége rendeződött, másrészt pedig, mert jó érzés legyőzni Ian Fletchert. Győzedelmes arccal rápillantok, pont akkor, amikor súg valamit az operatőre fülébe, aki megfordul, és a kamerát úgy irányítja, hogy már ne anyámra fókuszáljon – hanem a mögötte ücsörgő Faithre. A lányom az egyik sarokban kuporog, és egy receptet színezget.

– Ne… – suttogom, majd támadásba lendülök. – Nem ő az interjúalany! – üvöltöm, Faith és az operatőr közé vetve magam, olyan közelről kitakarva a kamerát, hogy a férfi hátratántorodik.

– Adja ide nekem a kazettát! Azonnal adja nekem ide a kazettát! – Próbálom kikapni a készüléket a kezéből, de a feje fölé tartja.

– Jézusom, Mr. Fletcher! – kér segítséget a főnökétől. – Szedje le rólam ezt a nőszemélyt!

Ian Fletcher feltett kézzel tesz felém egy lépést.

– Mrs. White, nyugodjon meg! – igyekszik csitítani.

Rátámadok.

– Ne mondja meg, mit tegyek és mit ne! – A szemem sarkából látom, hogy az operatőr még mindig veszi a jelenetet.

– Kapcsoltassa ki vele azt a szart!

Ian finoman bólint, mire a férfi leengedi a kamerát. A feszültség elszivárog a testemből, úgy érzem magam, mint akit agyonvertek. Ellépek Faithtől, egész testemben remegve, és amikor felnézek, látom, hogy az anyám, Ian Fletcher, a kórházi adminisztrátor és az orvos mind engem bámulnak, döbbenten.

– Nem – sikerül kinyögnöm, majd megköszörülöm a torkom. – Azt mondtam: nem.

Miután Ian Fletcher elment, a nővér elviszi Faitht, hogy keressenek neki egy matricát, én pedig egyedül maradok anyámmal, amíg ő öltözködik.

– Az én hibám – mondja. – Azt hittem, ha idehívom Fletchert, hamarabb megszabadulunk tőle.

– Nincs olyan szerencsénk – mormolom az orrom alatt.

Csendben várjuk, hogy Faith visszaérjen, miközben mindketten a saját bűntudatunkkal vagyunk elfoglalva.

– Mariah, tudod, mit mondanak a halálról?

Ránézek.

– Mit?

– A fényről, meg a többiről. Az alagútról. – A körmét piszkálja a hüvelykujján, és képtelen rám nézni. – Egyáltalán nem olyan.

– Igazán?

– Nem láttam fényességet. Angyalokat sem. Az anyámat láttam.

Felém fordul, a szeme könnytől fénylik.

– Ó, Mariah, tudod, milyen régen volt? Huszonhét éve láttam utoljára. Igazi ajándék volt számomra, tudod, látni mindazt, amit már el is feledtem – a lerágott körmeit, a lenőtt haját, ahogy előbukkant a hajfesték alól… még a ráncokat is az arcán. Rám mosolygott, és azt mondta, még nem jött el az én időm.

Anyám váratlanul átfonja az ujjaival az enyémeket. Minél idősebbek lettünk, annál kevesebbet értünk egymáshoz. Gyerekként sokszor kucorodtam az ölébe; kamaszként elhúzódtam tőle, amikor megpróbálta kiegyenesíteni a galléromat vagy megigazítani a hajamat; felnőttként még a gyors búcsúölelést is túl érzelgősnek találtam, tele dolgokkal, amiket még nem akartunk kimondani.

– Mindig is morfondíroztam azon, hogy Istent miért Atyaként emlegetik – suttogja. – Az apák folyton az elvárásaikkal jönnek. Az anyák szeretnek feltétel nélkül, nem gondolod?

Faith négy matricával a pólóján tér vissza. Úgy döntünk, anyámmal marad a kórház előterében, amíg elhozom az autót a messzi parkolóból.

Épp a kapun készülök kilépni, amikor meghallom a lépteket.

– Mindig bocsánatot kell kérnem magától – esik be mellém Ian Fletcher.

– Mert mindig elítélendő dolgokat művel – felelem. – Akarom azt a kazettát.

– Tudja, hogy nem adhatom oda. De a szavamat adom, hogy nem fogom felhasználni a Faithről készült részeket.

– A szavát – horkantok fel. – Mint amikor először a szavát adta, hogy őt egyáltalán nem fogja filmre venni.

– Nézze, nem lett volna szabad lefilmeznünk a maga engedélye nélkül, ezt már mondtam.

Elindulok.

– Hé, várjon! – megragadja a karomat, hogy megállítson. – Nincs még egy perce? – Hirtelen enged el, mintha megégettem volna, és zavartan zsebre dugja a kezét. – Mondani akarok magának valamit. Nem hiszem el, amit a lányáról állít – az állítólagos feltámadást is beleértve –, és be fogom bizonyítani, hogy igazam van. De tisztelem azért, amit odabent tett. – Megköszörüli a torkát. – Maga nagyszerű anya.

Leesik az állam. Ekkor ébredek rá, hogy mostanában annyira el vagyok foglalva azzal, hogy a legváratlanabb helyzetekben megvédelmezzem Faitht, hogy nem volt időm eltöprengeni azon, vajon helyesen cselekszem-e. Ez az ember, ez a rémes alak, aki hívatlanul belegázolt az életünkbe, akinek fogalma sincs, ki vagyok én, olyannak képzelt, amilyen mindig is lenni akartam – egy gyermekét foggal-körömmel védő anyatigrisnek, született édesanyának. Nem tudom, sírjak-e vagy nevessek. Természetesen jobban tudom, mint a legtöbb ember, hogy bizonyos szituációk kiforgathatnak önmagadból. Eszembe jutnak azok az átlagos nők, akik kéttonnás autókat mozdítanak el, hogy fogságba esett kisbabákon segítsenek, vagy azok, akik gondolkodás nélkül a gyermeküknek szánt golyó elé ugranak. Talán most már én is egy vagyok közülük. De önként és dalolva visszatérnék a régi bizonytalan énemhez, ha az azt jelentené, hogy Faith újra a régi lenne.

– Mr. Fletcher? – megvárom, amíg újra rám néz, köszönömöt várva, majd teljes erőből pofon vágom.

HAT

„Aki nincs velem, ellenem van.”

LUKÁCS EVANGÉLIUMA, 11. fejezet, 23. vers

1999. október 6.

Ian nagymamája tősgyökeres nyugati szépség volt, aki úgy hordta a vallását, mint más a golyóálló mellényt.

– Hála istennek, hogy keresztény asszonynak születtem! – mondogatta a nyilvánosan előadott litániája közepette, miután rájött, hogy a férje elhagyta a Jolly Donut egyik pincérnőjéért, vagy amikor megtudta, hogy a birtokát eladták, hogy helyet csináljanak egy új J. C. Penney áruháznak. És amikor Isten nem hallgatta meg a könyörgéseit, kicsempészte a konyakosüveget a földszinti vécé tartályából, és segített magán.

A déli baptista rögeszme, amiben Ian nevelkedett, elég távol állt a jenki szkepticizmustól. Lent délen a közösségek a templomok köré épültek. Néhány helyen a mai napig a vallás uralja az embereket, és az egyén értékét az alapján ítélték meg, hogy melyik templomot látogatta. Az igazat megvallva Ian mindig is inkább a jenkik között érezte otthon magát, akik számára a vallás inkább csak utógondolat, mint az élet értelme. Északon maradt hely a kételynek… legalábbis Ian ezt gondolta, amíg nem látta az emberek reakcióját Millie Epstein halálára, majd hirtelen feltámadására.

Egy belső forrásnak hála sikerült megnéznie Millie Epstein leleteit. Három különböző orvos is aláírta az asszony halotti bizonyítványát. Ugyanakkor Ian a saját szemével látta néhány napja, hogy a nő él és virul.

A nézettsége egyre növekszik, ami kábé annyi ideig tart majd, mint egy jégkocka júliusban, ha nem sikerül olajat öntenie a tűzre. Olajat, ami nem Millie Epstein irányából közelíti meg a sztorit. Ian a tenyerébe temeti az arcát, és a következő lépésen töri a fejét. Az egyik dolog, amit megtanult, hogy mindenki rejteget egy csontvázat a szekrényében, valamit, amiről nem akarja, hogy bárki is tudomást szerezzen valaha. Ő ne tudná…

Allen McManus épp kicsomagol egy Twinkie sütit, amikor a magántelefonja csörögni kezd.

– Igen? – morogja a kagylóba. Mondta a feleségének, hogy ne hívja a munkahelyén. Az isten szerelmére, ez az egyetlen hely, ahol egy kis nyugta lehet.

– Tudsz Lázárról?

A hang mély, elváltoztatott. Természetesen nem a feleségéé.

– Ki a franc beszél?!

– Tudsz Lázárról? – ismétli meg a hang a kérdést. – Kinek származhat még haszna belőle?

– Nézd, haver, nem tudom, mit… – Hallja az éles kattanást és a telefonvonal búgását.

– Lázár. Mi a fasz?!

Biztos valami halloweeni tréfa, végül is már nincs messze az idő, és hála Allen rovatának, mindenki tudja, hogy gyászjelentéseket ír. Persze, ha a vicces kedvű telefonáló a halottak feltámasztásával jön, a hívást rögtön kapcsolják neki. Már épp kiverte a fejéből az iménti eseményt, amikor beérkezik egy fax a gyászjelentési osztály vonalán.

Sóhajtva odamegy a géphez – biztos valami híresség, akinek a halálát felkapták a hírügynökségek –, és pislog kettőt egy nő szemcsés fotóját látva a New Canaan Chronicle egyik hirdetése alatt – bárhol is legyen az a hely.

Egy nő meghal, majd feltámad. Lázár.

Allen visszahuppan a székére. Azt kívánja, bárcsak emlékezne rá, pontosan mit is ír a Biblia Lázárról. De persze abban sem biztos, egyáltalán olvasta-e valaha az ő történetét. Áthajol az asztalán, és odaszól az egyik kolléganőjének:

– Barb, nincs nálad véletlenül egy Biblia?

– Dehogy nincs, közvetlenül a hibajavítóm mellett! Miért? Megjelent neked Isten?

– Felejtsd el! – feleli mogorván a férfi. New Canaan Chronicle. Egy semmi kis újság, még soha nem hallott róla. Mégis, itt ez a sztori a nőről, aki visszatért az életbe, pont abban a hangyapiszoknyi városban. És onnan származik az a pszichiáternő is. Allen újra átfutja a cikket; a negyedik bekezdésben elbújva ott leselkedik a lényeg: Epstein unokája… Istennel társalog.

Nahát, basszus. Hány gyerekre illik még dr. Keller leírása abban a porfészekben? Allen elmélázik legújabb felfedezésén – egy kislány, aki látja Istent, sőt, beszélget vele, és hirtelen csodákat tesz. Ez egy tuti címlapsztori a New Hampshire-rovatban.

Kinek származhat még haszna belőle?

Ezt kérdezte a telefonáló. Hát, a feltámadás minden bizonnyal Millie Epstein érdeke volt leginkább… már ha valóban arról beszélünk. Allen ismét a cikkre pillant. Az a fickó, Ian Fletcher is rátapadt az ügyre, ez biztos azt jelenti, hogy gyanakszik valamire.

De akkor mégis kinek lehet jó egy kamucsoda? A gyereknek, például. De az ilyen korú gyermekeknek mindig van segítőjük, aki tolja az üzletet. Ebben az esetben akkor az anya lehet a hunyó.

1999. október 7.

Valamivel hajnali 5 óra után Mariah hallja, ahogy nyílik a bejárati ajtó. Kiugrik az ágyból és levágtázik a lépcsőn. Felkap egy esernyőt az előszobai tartóból, megforgatja a levegőben, akár egy harci botot, és kutatja az árnyékot, a behatoló nyomát.

– Gyere elő! – ordítja, és a szíve egyre hevesebben ver. – Fotókat akarsz? Exkluzív anyagot? Mutasd magad, te szemét állat!

De senki sem moccan, egy pisszenést sem lehet hallani. Káromkodva ledobja az ernyőt, majd az oldallámpa fényében megpillantja Faitht: mezítláb és hálóingben egy játék babakocsit tol a fűben.

Mariah felméri az elé táruló színhelyet az út mentén. Az arizonai szekta tagjai szerencsére a kőfal másik oldalán szuszognak édesdeden; a riporterek, akik egész nap Faith felbukkanására vártak, most feltűnően nincsenek jelen. Valójában az egyetlen ember, aki ebben a percben is a kislányt nézi, Ian Fletcher, éberen és komoran, Winnebago lakókocsijának ajtajában ácsorogva.

– Szia, anyu! – integet Faith. – Akarsz velem játszani?

Mariah elfojtja az előtörni készülő dorgálást, és inkább nyel egyet.

– A lábad… Nem fázol?

– Nem, szép az idő idekint – Faith a babakocsi fölé hajol. – Ugye, picim? – gügyögi a babájának, majd jól bebugyolálja a takaróval.

Ám a baba nem játék. Valódi. Apró öklei ide-oda csapkodnak a reggeli ködben, és göndör hajacskája alatt egy széles, kör alakú sebhely látható a fején. Faith kiveszi a kocsiból, és magához öleli, arcuk összeér.

– Milyen jó kisfiú vagy!

Mariah-nak csak ekkor szúr szemet a vékony asszony, aki az autófeljáró szélén álló kőrisfa mögött bujkál. Arca köré sálat tekert, és a szemét le sem veszi az újszülöttről, bár nem tesz lépéseket, hogy visszakapja őt Faithtől.

Faith visszateszi a csecsemőt a játék babakocsiba, és áttolja a játék etetőszékhez, amit kivonszolt az előkertbe, majd úgy tesz, mintha játék gyümölccsel etetné.

A baba mosolyog és a szék lábait rugdossa. Olyan hangosan kacag, hogy egy fotós felébred és ijesztő sebességgel kattintgatni kezdi a masináját.

Mariah, kizökkenve kábulatából, lelép a verandáról, és a lánya felé siet.

– Édesem, azt hiszem, most már be kell mennünk!

Faith hunyorog, a felkelő nap sugarai egyenesen a szemébe világítanak.

– Ó, de kár, egyre jobban szórakozunk!

Mariah megsimítja a haját.

– Tudom. Talán később kijöhetünk még egy kicsit.

Amint kimondta e szavakat, a tekintete átsiklik a kevéske bámészkodón, és megállapodik Ian Fletcher kifejezéstelen arcán. Egész idő alatt meg sem mozdult, nem tett semmi borzalmasat, csupán megfigyelt. Mariah hirtelen visszafordul Faithhez.

– Szerintem most már vissza kellene adnod őt az anyukájának.

Faith óvatosan felemeli a babát, és ajkát a homlokán lévő sebhez nyomja. Odasétál a kőrisfához, és a könnyező asszony kezébe teszi a csecsemőt. A nő láthatóan mondani szeretne valamit Faithnek, de képtelen megszólalni. Faith gyöngéden megérinti a kezét, ott, ahol ujjai a baba fejét ölelik.

– Hozd majd őt vissza játszani, jó?

A nő bólint, és megtörli a szemét. Faith az anyja tenyerébe csúsztatja a kezét, és Mariah-t elfogja a mindent elsöprő érzés, hogy egy olyan valakit fog szorosan, akit nem is ismer. Hogy lehet az, hogy Faith benne növekedett, belőle tört a világra, ő adott neki otthont hét éven át, és mindeközben neki fogalma sem volt arról, mi fog vele történni?

Épp a verandára érne a lányával, amikor látja, hogy Ian Fletcher pofátlanul átsétál a kocsifelhajtón. Visszahozta a babakocsit és az etetőszéket, meg a kis kosarat a műanyag gyümölcsökkel és zöldségekkel. Mariah átveszi tőle a játékokat.

– Bocsásson meg nekünk – mondja mereven.

A férfi tesz egy lépést hátra, és Faitht méregeti.

– Bárcsak tehetném!

Faith White váratlan megjelenése után Ian visszatér a lakókocsijába. Most még biztosabb az elméletében, hogy látta, a kislány úgy játszik, mint bármely hétéves gyermek. Nincs kétsége afelől, hogy az anya itt a főkolompos. Abban a pillanatban, ahogy ő megjelent, a gyerek abbahagyta a mókát, és kezdetét vette a „gyógyítás”. Valamilyen megmagyarázhatatlan okból a műsor kitalálója, a sztori agytrösztje Mariah White. Látott már épp elég sarlatánt korábban, férfiakat és nőket, akik tökélyre fejlesztettek egy-egy átverést. Általában a pénzért csinálják, vagy a hírnévért. És ezt nem tudja Ian hova tenni. Mert Mariah szemében van valami, ami miatt inkább áldozatként gondol rá, mintsem svindlerként. Mintha a nő azt kívánná, hogy ez az egész cirkusz el sem kezdődött volna.

A pokolba is, egyszerűen csak kitűnő színésznő, ennyi az egész! A szépség tökéletes álca lehet, képes elterelni az emberek figyelmét. A vonásai tisztasága, még így, álmából felébresztve is – azok a gyönyörű lábak, ahogy bevették az udvart, amikor átvágott a füvön a lányáért… mind csak álca. Nagyobb színjáték, mint a kislány csodái. Faith White éppúgy nem látja Istent és nem támaszt fel halottakat, mint Ian.

1999. október 8.

– Hadd mutassam be önnek Daniel Solomon rabbit – fordul Mariah-hoz Weissman rabbi.

A batikolt inges férfi vigyorogva nyújtja kézfogásra a kezét.

– Szeretném azt hinni, hogy nem véletlenül viselem a bölcs király nevét.

Mariah arcára nem sikerült mosolyt csalnia. A nő hátranyúl és megsimogatja Faitht, aki anyja csípőjének takarása mögül kukucskál ki az idegenekre.

– A boulderi Beit Am Hadash hitközség szellemi vezetője vagyok – mondja a rabbi.

Mariah az ingére sandít, meg a hosszú, copfba font hajára.

Na persze, gondolja. Ha te rabbi vagy, én Anglia királynője.

– A Beit Am Hadash azt jelenti, „új emberek háza” – magyarázza Solomon rabbi. – Közösségem a zsidó megújulási mozgalom tagja. Merítünk a Kabbalából, éppúgy, mint a buddhista, a szúfi és az őshonos amerikai hagyományokból. – A férfi felpillant Weissman rabbira. – Szeretnénk többet tudni Faithről.

– Nézze – mondja Mariah –, nem hiszem, hogy lenne mondanivalóm az önök számára. – Nem is akarta őket beengedni a házába, de rabbikat hagyni a tornácon rostokolni embertelennek tűnt. Mariah elküldi Faitht játszani a gyerekszobába, hogy ne legyen fültanúja a beszélgetésüknek.

– Amikor utoljára láttuk egymást, Weissman rabbi, az volt a benyomásom, hogy Faith nem gyakorolt önre különösebb hatást. Azt gondolta, színészkedik, és én vagyok a darab rendezője.

– Igen, tudom – feleli Weissman rabbi. – És még mindig nem győzött meg teljesen. De mégis kötelességemnek éreztem, hogy értesítsem Solomon rabbit. Képzelje el, Mrs. White, miután önök elhagyták a zsinagógát, felettébb különös dolog történt: egy házastársi problémákkal küszködő pár egyszer csak kibékült!

– Mi ebben a különös? – kérdezi Mariah, és érzi azt az ismerős szúrást a szívében, mint amikor hagyja, hogy a gondolatai Colin felé vándoroljanak.

– Higgye el nekem – mondja Weissman rabbi. – Kibékíthetetlenek voltak, egészen addig a napig, amíg maga meg nem látogatott a lányával. – Tenyerét lefekteti az asztalra. – Nem jól magyarázok. Csak miután olvastam azt a cikket az édesanyjáról, akkor fogant meg az agyamban a gondolat, hogy van, akik szerint kapcsolat lehet Faith és a pár kibékülése között. Eszembe jutott, amit Solomon rabbi mondott nekem pár éve a rabbinikus tanácson. Feltettük a kérdést, hogy vajon mit mondana Isten manapság a prófétájának. Én azt mondtam, hogy lennie kell egy üzenetnek – tudja, hogy eljön a béke Izraelbe, vagy hogy így lehet legyőzni a palesztinokat –, olyasminek, amit a lánya nem hall az Istennel való beszélgetéseikor. Azonban Solomon rabbi úgy érezte, hogy az isteni üzenet nem a gonosz kiirtásáról szól majd, hanem inkább arról, ahogy az emberek egymással bánnak. Válásról, gyerekmolesztálásról, alkoholizmusról. Szerinte Ő ezeket akarná megoldani.

Mariah kifejezéstelen tekintettel bámul rá. Solomon rabbi megköszörüli a torkát.

– Mrs. White, beszélhetnék Faithszel?

Mariah végigméri a férfit.

– Néhány percet – egyezik bele Mariah kelletlenül. – De csak ha nem zaklatja fel.

Együtt mennek be a gyerekszobába. Solomon rabbi letérdel Faithhez, pont szemmagasságba kerül vele.

– Engem Danielnek hívnak. Elmesélhetek neked egy történetet?

Faith Mariah ölébe kucorodik, és szégyenlősen bólint.

– Az emberek, akik a templomomat látogatják, hisznek benne, hogy mindenekelőtt létezett Isten. És Isten, nos… annyira tele volt, hogy a világ teremtésekor össze kellett töpörítenie a dolgokat, hogy minden elférjen.

– Nem Isten teremtette a világot – mondja Faith. – Volt egy nagy robbanás, tanultuk a suliban.

Solomon rabbi elmosolyodik.

– Igen, azt én is tanultam. És mégis szeretném azt hinni, hogy Isten okozta azt a nagy robbanást, hogy ő figyelte azt a messzi távolból. Gondolod, hogy így történhetett?

– Talán.

– Nos, mint mondtam, Isten keményen dolgozott, hogy helyet teremtsen a világnak, tartályokat töltött tele energiával és fénnyel, és elhelyezte őket az új térbe. De a Teremtés közben a tartályok nem tudtak megbirkózni annyi energiával, és széttörtek. És Isten szikrái így szétszóródtak az univerzumban. A törött tartály darabkái is leestek, és ezekből lettek a rossz dolgok a világban – mi úgy hívjuk, klipot. A barátaim és én úgy hisszük, a mi feladatunk ezeket feltakarítani és eltüntetni, összeszedni a szétszóródott apró fényrészecskéket, és visszajuttatni Istennek. Szóval, talán, amikor mondasz egy áldást és megeszel egy kóser csirkét sabbatkor, a szent szikrák az ételben felszabadulnak. Ha pedig valakinek előadsz egy micvát – azaz segítesz neki –, még több szikra szabadul fel.

– Mi nem csak kósert eszünk, nem tartjuk a zsidó hagyományokat – szólal meg Mariah.

A rabbi az ingét babrálja és fanyarul elvigyorodik.

– Én sem, Mrs. White. De a Kabbala – a zsidó miszticizmus – arra is képes magyarázatot adni, hogy lehet egy kislány, aki soha nem járt templomba és nem mondott el egy imát, közelebb Istenhez, mint bárki más. Senki sem tudja felemelni egyedül azt a tömérdek szikrát. Sőt, valójában a képesség, hogy szikrákat találjunk, olyan mélyen van eltemetve bennünk, hogy nem hiszünk többé Isten létezésében. Mindaddig, amíg valaki más meg nem jelenik, olyan fényesen, hogy nem tudjuk magunkban nem meglátni a fényt az ő hatására, és együtt még erősebben ragyogunk. – A rabbi megérinti Faith homlokát. – Isten talán azok miatt az emberek miatt beszél éppen Faithszel, akiket el szeretne érni.

– Tehát elhiszi? – kérdezi Mariah sóhajtva. Szinte fél hangosan kimondani a szavakat. – Még nem is beszélt vele, mégis elhiszi, hogy igazat mond?

– Én egy kicsit nyitottabb vagyok Weissman rabbinál. A pár, akik hozzá jártak… nos, az akár véletlen egybeesés is lehet. De lehet, hogy mégsem, és Faith tudja a válaszokat. Ha Isten 1999-ben meg akarna jelenni, nem hiszem, hogy emelvényeken prédikálna. Szerintem pont olyan visszafogott férfiként viselkedne, mint ahogy a lánya leírja.

Faith megrángatja a rabbi ingujját.

– Ő nem férfi, hanem nő. Isten egy lány.

– Egy lány… – mondja utána Solomon rabbi elgondolkodva.

Mariah keresztbe fonja a karját.

– Igen, Faith szerint Isten nőnemű. Ezt is meg tudja magyarázni a zsidó miszticizmus?

– Valójában a Kabbala azon a tételen alapul, hogy Isten egyszerre férfi és nő. A feminin része, a Shekhinah, Isten jelenléte. Ez tört össze, amikor a tartályok darabokra hullottak szét. Teljesen érthető, hogy Faith egy nőt lát. Isten jelenléte az, ami miatt képes gyógyítani és embereket gyűjteni maga köré. Amit lát, az talán nem más, mint a saját tükörképe.

Mariah látja, ahogy Faith unottan megvakarja a térdét, aztán felteszi a kérdést, amit eddig visszatartott:

– Boulder nagyon messze van, Solomon rabbi. Miért jött ide?

– Szeretném magammal vinni Faitht Coloradóba, hogy többet is megtudhassak a vízióiról.

– Teljesen kizárt. A lányom nem látványosság.

A rabbi az ablakok felé sandít, melyekből kilátás nyílik a ház előtt sündörgő tömegre.

– Valóban nem az?

– Nem én hívtam őket ide! – Mariah keze ökölbe szorul, és Faithre pillant. – Nem én akartam ezt az egészet.

– Milyen egészet, Mrs. White? Istent? – A férfi megrázza a fejét. – A Shekhinah nem megy oda, ahol nincs rá szükség. Isten jelenléte ott van, ahol nyitottan fogadják. És talán ezért is olyan nehéz ezt magának elfogadnia. – A szeme, akár a borostyán, mélyen őrzi a múltat. – Mi történt magával, Mariah, ami miatt így küzd a zsidósága ellen?

Mariah emlékszik az egyetlen alkalomra, amikor kislányként elment a katolikus templomba egy barátnőjével; arra, mennyire meglepődött azon, hogy Jézus Krisztus állítólag mindenkit egyformán szeret, még azokat is, akik hibákat követnek el. A zsidó Istenhez azonban méltóvá kell válni. Eltöpreng, immár sokadszor, vajon miért nevezi magát nyitottnak egy olyan vallás, melynek gyakorlásához számtalan követelménynek kell megfelelni.

Mariah-t hirtelen pánik fogja el a gondolattól, hogy két rabbi tartózkodik az otthonában.

– Én nem vagyok zsidó. Én semmi sem vagyok. – Faith felé fordul. – Mi nem vagyunk semmik. Szerintem ideje indulniuk.

Solomon rabbi a kezét nyújtja felé.

– Átgondolja majd, amiket mondtam?

Mariah vállat von.

– Nem tudom. Amikor a lányomra nézek, nem Isten jelenlétét látom, rabbi. Nem gondolom azt, hogy tele van isteni fénnyel. Én csak egy embert látok, akit egyre jobban felzaklat, ami körülötte folyik.

Solomon rabbi felegyenesedik.

– Vicces. Épp ezt mondta sok zsidó is kétezer éve Jézusról.

1999. október 10.

Mielőtt Joseph MacReady atya felöltené a díszruháját, lecseréli agyontaposott westerncsizmáját a fekete, puha talpú papi cipőre. Telt házra számít. A vasárnap kora reggeli mise New Canaanban mindig tömegeket vonz; a város katolikus lakosai inkább veszítenek pár órát az értékes alvásidőből hétvégén, ha utána egész nap a kertjükben pihenhetnek vagy a szomszédos városokban golfozhatnak. Ma, gondolja, ma lesz a nagy nap. Megtámaszkodik egy felsértett asztalban, és felemeli a tekintetét a keresztre feszítést ábrázoló posztóra. Visszagondol arra az évekkel ezelőtti percre, amikor járta az országot, és ráébredt, hogy elvihette volna a Harley-ját a Csendes-óceánig is, akkor sem jutott volna sehová. És bár évtizedek óta tart istentiszteleteket, a mai napig imádkozik minden alkalom előtt egy jelért, ami igazolja, hogy helyes döntést hozott, egy jelért, hogy Isten vele van. Egy pillanatig fürkészi a keresztet, reménykedve. De, mint az utóbbi huszonnyolc évben, most sem történik semmi.

MacReady atya lehunyja a szemét egy másodpercre, megpróbálja magához szólítani a Szentlelket, mielőtt besétál a templomba a hívekhez. Nyolc ember ül odabent.

Láthatóan meghökkenve fellép az emelvényre, és elkezdi a prédikációt, miközben a fejében örvénylenek a gondolatok. Egyetlenegy ok sem jut az eszébe, amiért a nyája nyolcvan emberből nyolc főre csökkenhetett egy rövidke hét alatt. Átszáguld a szentbeszéden és az áldozáson, lesokkolva a ministránsfiút, aki általában a mise tizedik percében már idegesen izeg-mozog. A végső „ámen” után sietve leveti az ornátust, és a templom kapujában igyekszik elbúcsúzni kevés hű követőjétől. De mire odaér, az emberek fele már a parkolóban van.

– Marjorie! – szólít meg egy idős hölgyet, akinek a férje tavaly hunyt el. – Hova mennek ma reggel mindannyian ily sietősen?

– Ó, atyám! – mondja az asszony arcán a mosoly gödröcskéivel. – A fehér házhoz.

Nos, az atya ettől csak még jobban összezavarodik.

– Washingtonba?

– Nem, dehogy! Ahhoz a kislányhoz, Faith White-hoz. Aki látja Istent. Én, mondjuk, nem gondoltam, hogy ő pótolhat egy elmulasztott misét…

– Mi van ezzel a kislánnyal?

– Nem olvasta, atyám, az e heti Chronicle-t? Az emberek azt rebesgetik, hogy Isten szól hozzá. Még csodákat is tett, úgy tudom. Visszahozott egy asszonyt a halálból.

– Tudja mit? – mondja Joseph atya elgondolkodva. – Azt hiszem, én is megyek.

Mariah ráhelyezi a cseresznyefa ágát az esztergapadra, és nézi, ahogy a fa darabjai szalagként repülnek szerteszét, amint hozzáér a szépséges hengerhez a vésőjével. Ez lesz az aktuális babaházában az Anna királynő korabeli asztalka negyedik lába. Szeme végigpásztázza az eddig elkészült munkát: a finoman kidolgozott három lábat és a mellettük fekvő miniatűr asztallapot.

A mai nap nem az igazi a bútorkészítéshez. Sőt, egyáltalán nem kellene dolgoznia, legalábbis a saját maga szabta naptár szerint. Ám ebben az időszakban semmi nem úgy alakul, ahogy a menetrend diktálná. A tegnap azzal ment el, hogy elhozta az anyját a kórházból, miután mindenféle szívspecialisták egy héten keresztül vizsgálgatták. Mariah azt szerette volna, ha az anyja náluk marad, de Millie hallani sem akart a dologról.

– Öt percre lakunk egymástól – közölte Mariah-val. – Mégis mi történhet?

Mariah végül beadta a derekát, tudván, bármikor át tudja csábítani az anyját egész napokra is, csupán azzal az egyszerű indokkal, hogy Faithnek szüksége van társaságra.

Segített az anyjának kipakolni, és csak egyetlen közös kínos pillanatot éltek át: amikor hirtelen mindketten megtorpantak a koporsóasztal mellett. Mariah kihurcolta a bútordarabot a garázsba, el a szemük elől, remélve, hogy minél hamarabb a feledés homályába vész, és az anyja egy szóval sem tiltakozott ellene.

Mariah a mát arra szánja, hogy megpróbálja bepótolni az elveszett időt. Előhúz egy vonalzót a köténye zsebéből, és megvizsgálja az esztergapadra helyezett asztallábat. Két millimétert tévedett; újra kell kezdenie. Sóhajtva kidobja a fadarabot, majd meghallja a csengőt. Váratlan hang – mostanában senki nem merészkedett túl a kocsifelhajtónál elhelyezett rendőrségi kordonon. Talán csomagot hozott a postás, vagy olajat az olajszállító kamion.

Amint kinyitja a bejárati ajtót, szembe találja magát egy pappal. Összeszorítja a fogát.

– Hogy jutott át a rendőrökön?

– Isteni tréfa – feleli Joseph atya nyugodtan. – Amikor Isten bezár egy ajtót, kinyit egy ablakot, vagy legalábbis egy hívő katolikus tisztet helyez az autófeljáróhoz.

– Atyám – feleli Mariah erőtlenül. – Értékelem, hogy idefáradt. Még azt is értem, miért tette. De…

– Igazán? Mert én nem vagyok benne biztos, hogy én tudom – feleli az atya nevetve. – A St. Elizabeth-templom kongott az ürességtől ma reggel. Úgy tűnik, a lánya komoly konkurenciát jelent.

– Nem szándékosan. Úgy érzem, nem állunk készen egy újabb vallási támadásra – feleli Mariah. – Itt járt két rabbi pénteken, ők a zsidó miszticizmusról beszéltek…

– Tudja, mit mondanak a miszticizmusról: se füle, se farka.

Mariah szája végre felfelé kunkorodik.

– Mi nem is vagyunk katolikusok.

– Hallottam. Episzkopális és zsidó, igaz?

Mariah nekidől az ajtófélfának.

– Igaz. Szóval miért érdekelnénk önt, atyám?

Joseph atya megvonja a vállát.

– Tudja, amikor Vietnamban voltam káplán, találkoztam a dalai lámával. Voltunk ott egy jó páran, és rengeteg ideig tanakodtunk arról, mivel kínáljuk majd meg, hogyan szólítsuk. Valaki azt javasolta, hívjuk Őszentségének, ahogy a pápát, és persze mindenki foggal-körömmel harcolt a saját igazáért. De képzelje el, Mrs. White, hogy a dalai lámát olyan energia vette körül… amit mi még soha nem tapasztaltunk korábban. Tehát ő, ugye, nem katolikus, de nem zárnám ki a lehetőséget, hogy mély spirituális felvilágosodás birtokosa.

Mariah ajka őszinte mosolyra húzódik.

– Óvatosan, atyám! Ezzel valószínűleg magára vonhatja az egyházi átkot.

A pap elmosolyodik.

– Őszentségének sokkal több kihívással kell megbirkóznia, mintsem hogy az én szabálysértéseimet mind figyelemmel kísérje.

Van benne valami annyira világi, gondolja Mariah, hogy más körülmények között beinvitálná ezt az ismeretlent, és megkínálná egy csésze kávéval.

– Atyám…

– Joseph. Joseph MacReady. – Elvigyorodik. – Szolgálatára!

Mariah hangosan felkacag.

– Kedvelem magát.

– Én is kedvelem magát, Mrs. White.

– Azonban most úgy gondolom, indulnia kellene.

Mariah megrázza a pap kezét, és konstatálja magában, hogy a férfi egyszer sem jelezte, hogy beszélni szeretne Faithszel.

– Ha szükségem lesz önre, keresni fogom a templomban. De még senki sem bizonyította be, hogy valóban csodák történtek.

– Tudom, ez csupán szóbeszéd. De persze Máté, Márk, Lukács és János is csak elmesélték, amit tapasztaltak.

Mariah keresztbe fonja maga előtt a karját.

– Maga tényleg elhiszi, hogy Isten egy gyereken keresztül kommunikálna? Egy gyakorlatilag zsidó gyereken keresztül?

– Amennyire én tudom, Mrs. White, már megtette máskor is.

1999. október 11.

– Vidd egy fél centivel jobbra azt a levelet! – adja ki a parancsot a producer, fejét oldalra billentve, miközben a beállítást fürkészi a monitoron. A villanyszerelő és a világosító olyan erős fényt állított be, hogy Teresa Civernos hunyorog, és ösztönösen eltakarja a kis Rafael szemét. A kisfiú odébb löki az anyja kezét, aki a mai napon immár századszor tör ki üdvrivalgásban gyermeke erejét és koordinációs készségét méltatva. Szorosan átöleli és megpuszilja puha, sértetlen kis bőrét a szemöldöke fölött.

– Készen állunk, Miss Civernos! – A hang édes, mint a méz, és Petra Saganoffhoz, a Hollywood Tonight! sztárriporteréhez tartozik.

A háttérben a producer felpillant.

– Közelelebb tudnád hozni a babát egy kicsivel? Oké, tökéletes! – Hüvelykujjával is jelzi, hogy minden rendben.

Petra Saganoff megvárja, hogy a sminkes befejezze az utolsó simításokat is az arcán.

– Ugye emlékszik, mit fogok most kérdezni?

Teresa bólint, és idegesen a másik kamerát fürkészi, amelyik rá és a csecsemőjére fókuszál. Emlékezteti magát, hogy ez a saját ötlete volt, nem az övék. Eredetileg a kilencnapos imádságát akarta közzétenni a Globe-ban, de rájött, hogy így sokkal több emberhez juthat el. Az unokatestvére, Luis Los Angelesben dolgozik a Warner Brothers stúdió telkén, ahol a Hollywood Tonight! című műsort is forgatják. Azzal a lánnyal jár, aki Petra Saganoffot öltözteti. Teresa mondta neki, hogy kérdezze meg. És huszonnégy órával azután, hogy Rafaelt kiengedték a Mass General kórházból egy az egészségét igazoló zarójelentéssel, Petra Saganoff már ott ült Teresa icipici lakásában Southie-ban, és előre felvett egy részt a későbbi adáshoz.

– Három! – kiáltja az operatőr. – Kettő, egy, és… – A férfi Petrára mutat.

– A kisbabája nem tűnt mindig ilyen egészségesnek, ugye jól tudom?

Teresa érzi, hogy elvörösödik. Petra figyelmeztette, hogy nem pirulhat el. Nem szabad elfelejtenie.

– Igen. Csupán néhány nappal ezelőttig Rafaelt a Massachusetts General Hospital gyermekosztályán kezelték AIDS-szel – válaszolja Teresa. – A születésekor kapott vérátömlesztéskor fertőződött meg. Múlt héten még sápadt volt és kedvetlen; szájpenésszel, tüdőgyulladással és oesophagitisszel küzdött. A CD4-sejtszáma mindössze tizenöt volt. – Még szorosabban magához öleli a kisfiút. – Az orvosa azt mondta, maximum egy hónapja van hátra.

– Mi történt, Mrs. Civernos?

– Hallottam valamiről. Valakiről, úgy értem. Van egy kislány New Hampshire-ben, aki az emberek szerint Istennel beszélget. A szomszédom szokott szent helyekre járni, és megkérdezte, nem szeretnék-e vele tartani. Azt gondoltam, nincs veszítenivalóm.

– Teresa lesimítja a baba hajtincseit. – Rafaelnek láza volt, amikor odaértünk, és épp vele sétáltam hajnalban, amikor ez a lány – Faithnek hívják – kijött a házból. Hozott magával egy játék babakocsit, és megkérdezte, játszhat-e a fiammal. Sétált vele, megnevettette, és úgy tett, mintha megetetné, körülbelül egy órán át. – Teresa felnéz, a szeme megtelik könnyel. – Megérintette. Megpuszilta itt, ahol volt egy nyílt sebe. Aztán visszautaztunk Bostonba. Másnap bementünk a kórházba. Az orvosok nem ismerték fel. Egy éjszaka alatt begyógyultak a sebei. A fertőzései elmúltak, a T-sejtszáma 22 000 volt. – Teresa Petrára mosolyog. – Azt mondják, ami történt, orvosi mértékkel mérve megmagyarázhatatlan. Meg azt, hogy Rafael többé már nem AIDS-beteg.

– Azt akarja mondani, Mrs. Civernos, hogy a fia kigyógyult az AIDS-ből?

– Én úgy gondolom – feleli Teresa. – Isten megérintette ezt a kislányt, Faitht. Ez egy csoda. Szavakkal képtelen lennék kifejezni, mennyire szeretném megköszönni neki. – Orrát Rafael pufók arcocskájához nyomja.

A producer jelez az operatőrnek, aki leállítja a kamerát. Petra kihúz egy cigarettát az ezüstszínű tárcájából, és tanácskozásba kezd a főnökével, háttal Teresának.

– Ja – neveti el magát a férfi valamin, amit Petra mondott. – Vonzod a gyogyósokat.

Teresának megüti a fülét az utolsó mondat.

– Ez nem vicc. Tényleg megtörtént.

– Persze – vigyorog Petra. – Én meg a Szűz Mária vagyok.

– Ez az igazság! A saját nagymamáját is feltámasztotta.

Teresa dühösen felugrik, és megragadja pici bőrtáskáját. Kiforgatja, amíg meg nem találja a New Hampshire-térképet, amin a szomszédjával gondosan bejelölték a New Canaanba tartó útvonalat, majd odadobja a híres műsorvezetőnő lába elé.

– Kérdezze meg tőle magától! – vakkantja, majd sarkon fordul, és bezárkózik a fürdőszobába Rafaellel, amíg meg nem hallja, hogy Petra Saganoff és kísérete távozott.

1999. október 12.

A repülőgép fedélzetén Ian felveszi a fülhallgatóját, hogy megnézze a járaton elérhető hírcsatorna műsorát. Elégedett sóhajjal fordul a képernyő felé, mely az első osztály közepén van elhelyezve. Ám a CNN helyett Petra Saganoff-fal, valami szórakoztató marhaság üdvöskéjével találja szembe magát.

– Az isten szerelmére! – morogja, vadul integetve a légi utaskísérőnek. – Nem lehet mást nézni?

A nő megrázza a fejét.

– Sajnálom, uram. Olyan kazettánk van, amilyet kapunk.

Ian fintorogva kapja le a fejéről a fülhallgatót és gyömöszöli be az előtte található ülészsebbe. Előrehajol az aktatáskájáért, hogy akkor legalább átfutja a legújabb nézettségi mutatóit, és kideríti, hol szeretik az országban a legtöbben. Ahogy újra felegyenesedik az ülésén, megakad a tekintete a nőn, akit Petra Saganoff kérdezget. Halványan ismerősnek tűnik. Átnyálazza a papírokat a kezében, amikor… a kisbaba! Ian a kis képernyőt fürkészi, és a gyermekre fókuszál a nő karjában, aki rugdalózva fickándozik. Az eldobott fülhallgatóért nyúl. …begyógyultak a sebei. A fertőzései elmúltak… Ian ekkor döbben rá, hol látta őt korábban. A New Canaan-i parasztház előkertjében, ahol azt figyelte, ahogy a fiát Faith White tologatja egy babakocsiban. Ian állában megmoccan egy izom. Most már nemcsak hogy feltámasztott egy halottat, de még AIDS-es betegeket is gyógyít?

Isten megérintette ezt a kislányt, mondja a nő.

– Ó, a jó büdös francba! – mormolja az orra alatt Ian. Fel kellene ugrania a következő visszafelé tartó járatra. Kampányba kellene fognia, megdupláznia az erőfeszítéseit. Meg kellene mutatnia a világnak, hogy Faith White nevetséges csodasorozata, ahogy meggyógyítja a gyógyíthatatlan betegeket, merő hazugság!

De persze tisztában van vele, hogy nem fogja ezt tenni – meglátogatja Michaelt, mielőtt visszatérne New Canaanba. Kényszeríti magát, hogy újra az ölében fekvő papírfecnikre összpontosítson, de közben két kezet lát, két szüntelenül kártyát vető kezet: piros, fekete, piros, fekete… A képernyőn pedig a csecsemő, aki két napja még élettelen rongybabaként hevert a babakocsiban, most az anyja karjában kacag és viháncol.

A kérdés csupán egy pillanatra vetődik fel az agyában, mielőtt elhessegeti a gondolatot. Mégis, Ian hallja a fülében csengeni a szavakat, olyan vidáman és zengőn, mint egy kórus által énekelt, kitartott hangot: Mi van, ha most kivételesen tévedek?

1999. október 13.

Faith a hétévesekre jellemző eltökéltséggel pakolja bele anyja nagy, könyvtárba járáshoz használt vászontáskájába a dolgait, amik a szökéshez kellenek. Ezek között van a tedimacija, egy váltóbugyi és egy doboz Ritz keksz, amit a spájzból csent el. Plusz a Wonder Woman Szuperbarát tagsági igazolványa, és egy világító műanyag gyűrű, amit az egyik parkban talált egy homokozóban, és mindig is úgy gondolta, hogy talán egy kis varázserővel bír. Vár addig, amíg meg nem hallja, hogy az anyja zuhanyozni kezd a nagyfürdőben, majd kioson a szobájából. Felhúz egy sötétzöld polárdzsekit, egy rozsdaszínű legginget és egy lila garbót. Meg egy pár piros gyapjúkesztyűt, hogy eltakarja a kezét.

Faith lábujjhegyen lesettenkedik a lépcsőn. Nem szökik meg, ez nem az, csak addig nem fogja felhívni az anyját, amíg nem talál egy telefont. Tudja a számukat fejből. Ha bárki lehallgatná a hívást, majd álcázza a hangját, ahogy Bigyó felügyelő szokta, és majd azt mondja az anyjának, hogy találkozzanak a moziban, ahol együtt nézték a Tarzant… Ugyan ki számítana erre a fordulatra? És aztán elutaznak, csak ők ketten, meg talán a Nagyi, és otthagyják azokat a buta embereket, hadd üljenek továbbra is a pázsiton.

Hangtalan cicaléptekkel slisszan ki a lengőajtón. De most mégis hova a fenébe menjen?

Most először Ian álmatlansága valódi áldásnak bizonyul. A Winnebago ablakán kifelé bámulva megpillant egy villanásnyi fényt, ami azonnal eltűnik a White-ház mögötti erdőben. Óvatosan kinyitja a lakókocsi ajtaját, és előmászik. Ahogy egyre közelebb ér az erdőhöz, növeli a sebességét, és futásnak ered, minden egyes érzékével a hópiheként hulló apró léptek ritmusára összpontosítva.

És megint – ott a halvány fénycsóva, ami először felkeltette a figyelmét, és Ian rájön, hogy a fény valahonnan visszaverődik. Egy háromszögről. A holdat látja a kislány pulcsijáról vagy kabátjáról, vagy valami védőfelszereléséről tükröződni.

– Hé! – kiált oda neki gyöngéden, mire Faith megtorpan. Felé fordul, felméri, kit lát, majd újra szaladni kezd. Ian egyetlen gyors szökkenéssel utoléri, leszereli, és a földre veti magát, hogy Faith az ő puhább testén landoljon, a kislány pedig majdnem kinyomja belőle a szuszt. Erősen szorítja a gyereket, aki a sípcsontját rugdossa.

– Fejezd be! – rázza meg Faitht. – Fájdalmat okozol.

– Maga is fájdalmat okoz nekem! – visítja Faith.

A férfi enyhít a szorításon.

– Ha elengedlek, megígéred, hogy nem szöksz el?

Amikor a kislány ünnepélyesen megrázza a fejét, Ian leengedi a karját.

Faith abban a másodpercben feltápászkodik, és eliszol, be az erdőbe.

– A picsába! – Ian utánaveti magát, és megragadja a gyapjúpulóvere ujját, horogra akasztva Faitht, akár egy vadul fickándozó halat. – Hazudtál.

– Nem – feleli Faith, és kezdi feladni a harcot. – Soha nem tettem ilyet.

Ian ekkor fogja fel, hogy két különböző dologról beszélnek.

– Nincs egy kicsit késő a kinti játékhoz?

– Megszököm. Már nem szeretek itt lakni.

Ian érzi, ahogy összeszorul a szíve. A cél, emlékezteti magát, szentesíti az eszközt.

– Gondolom, anyukád beleegyezett a dologba.

Faith leszegi a fejét.

– Szólni fogok neki. Ígérem. – Körbekémlel a fák között. – Nem tudja, hol találok egy telefont?

– A zsebemben. Miért?

Faith úgy néz Ianre, mint aki épp valami hatalmas butaságot ejtett ki a száján.

– Hogy felhívjam anyut, amikor odaérek.

Ian benyúl a zsebébe a vékony kis doboz alakú mobiljáért. Legalább most az egyszer cserealku van a kezében.

– Ha fel akarod hívni anyukádat, amikor odaérsz, akkor magaddal kell vinned a telefonomat. És én egy tapodtat sem megyek nélküle. – Szünetet tart, hogy a kislány biztosan megértse, mire akar kilyukadni. – Ráadásul nem kellene éjszaka egyedül kóborolnod a sötétben.

Faith a lábfejét bámulja.

– Nem mehetek idegenekkel sehova.

Ian felnevet.

– Hát nem lógok itt elég régóta, hogy ne nevezz idegennek?

A kislány ezen elmorfondírozik.

– Anyu szerint maga veszélyes.

– Na látod! Tehát nem mondta, hogy idegen vagyok.

Faith orra elé tartja a mobilt, majd visszaejti a zsebébe.

– Megegyeztünk?

– Azt hiszem – mormolja Faith. Eindul, Ian pedig mellészegődik. Eszébe jut, mennyi minden hiányzik ebben a percben – a hangmérnökök és az operatőrök leginkább –, de a spontán, nem rögzített interjú is jobb, mint a semmi. Ha sikerülne rájönnie a sztori nyitjára, majd holnap megosztja a nyilvánossággal is.

Menetelnek így már egy pár perce, amikor is Faith kimerülten lerogy egy rothadásnak indult fatönkre. Ez igazán meglepi Iant; azt gondolta, a gyerekeknek ennél sokkal jobb az erőnlétük. Próbálja megvizsgálni a kislány arcát a faágakon átszivárgó holdfénynél, de csak annyit lát, hogy sápadt és kísérteties.

– Jól vagy?

– Aha – feleli cérnavékony hangon Faith. – Csak fáradt vagyok.

– Már rég ágyban lenne a helyed. Amúgy hogy cselezted ki anyukádat?

– Épp zuhanyozott.

Ian ettől kellemesen meglepődik.

– Egyszer én is elszöktem otthonról, ötéves koromban. Elbújtam a grillsütő vászontakarója alá, három órával később találtak meg.

– Ez nem számít igazi megszökésnek.

A kislány hangja olyan kimerült és bölcs, hogy Iant megint elfogja a bűntudat.

– Nem élvezed…hogy ilyen sok embernek fontos vagy?

Faith úgy néz rá, akár egy őrültre.

– Maga élvezné?

Hát, igazság szerint igen… erről szól az egész nézettségnövelés. De kétségkívül nem mindenki osztozik az ő céljaiban. Pláne nem egy gyerek, egy tehetetlen báb valaki más fondorlatos tervében. Elmélázik azon, vajon a szövetségesévé tehetné-e Faith White-ot.

– Figyelj, tudnál nekem segíteni valamiben? – Ian előkotor egy csomag kártyát a zsebéből. A pasziánsznak köszönhetően időnként könnyebb átvészelni a véget nem érő éjszakákat. – Egy trükkön dolgozom, és nem vagyok benne biztos, hogy jól csinálom. – Megkeveri a lapokat, majd megkéri a kislányt, hogy húzzon egyet.

Faith kiválaszt egyet a kártyák közül, közben lejjeb csúszik a kesztyűje az ujjairól.

– Most pedig, emlékszel, melyik kártya volt nálad? Csúsztasd vissza a többi közé!

Faith kuncogva megteszi, amire Ian kéri. Ian magában mormol egy gyors köszönömöt Beauregard nagybácsijának, aki megmutatta neki az egyetlen trükköt, amit valaha is hajlandó volt elsajátítani. Látványosan megkeveri a lapokat, egyik kezéből átugratva őket a másikba, majd megkéri Faitht, hogy kocogtassa meg a pakli tetejét.

– És itt van a káró hetes! – jelenti be. –A te kártyád.

Faith megfordítja a lapot, és elakad a lélegzete.

– Ezt hogy csinálta?!

– Elárulom neked a varázslatom titkát – feleli Ian –, ha te elárulod nekem a tiédet.

Faith arca egyből elkomorul.

– Én nem tudok egy varázslatot sem.

– Ó, én nem lennék ebben olyan biztos! – Ian leereszkedik Faith mellé, kezével átfonva a térdét. – Kezdetnek például elmesélhetnéd, hogy gyógyítottad meg a nagymamádat.

Érzi, ahogy mellette Faith hirtelen dühbe gurul.

– Amúgy sem akarom megtanulni a hülye kártyatrükkjét!

– Tudod, találkoztam már olyanokkal, akik úgy gondolták, hogy képesek gyógyítani. Néhányuk egyszerű hipnotizőr volt. Meggyőzték a beteg embereket arról, hogy már jobban érzik magukat, miközben a szervezetük valójában nem gyógyult meg. Mások pedig tényleg tudtak segíteni a gyengélkedőknek, valami elektromossággal, amit a bőrük vezetett.

– Elektromosság?

– Töltet. Mint amikor néha megráz a tévé, ha hozzáérsz. Bzzz.

Faith felegyenesedik, és kinyújtja a karját Ian felé.

– Érj hozzám! – provokálja.

Ian lassan, anélkül, hogy levenné a tekintetét Faith arcáról, felé hajol.

– Le kell venned a kesztyűdet.

Faith egyből eldugja a kezét a háta mögé.

– Nem tudom.

Ian megvonja a vállát. Én megmondtam.

– Tényleg nem lehet! – könyörög Faith.

Nagyon sok idő telt el Ian hétéves kora óta. Igyekszik visszaemlékezni, mi működött a játszótéri viszonyrendszerben.

– Hazudós!

– Nem vagyok az! – ellenkezik Faith kétségbeesetten. – Kérjen valami mást!

– Oké. – Ian nem játszik tisztán – az isten szerelmére, épp lekörözött egy hétévest! – , de hát soha nem is a fair eszközeiről volt híres.

Elérte Faithnél, amit akart: a kislány égő tekintettel, epedve várja az esélyt, hogy bizonyíthasson – tuti elkövet valami bakit, és akkor Ian majd leleplezi a fortélyt.

– Kérjen mást! – esedezik újra Faith.

Ian számba veszi, mi mindent szeretne megtudni: ki van benne a buliban, kinek származik belőle előnye, és hogy tudták átverni az orvosi gárdát. Ám amikor megszólal, egy olyan kérdés bukik ki belőle, amin maga is meglepődik.

– Hogy néz ki Isten?

Faith ajka válaszra nyílik.

– Isten… – kezdi, majd összeesik.

Gyors reflexeinek köszönhetően Ian még azelőtt érte nyúl és elkapja, mielőtt Faith beüthetné a fejét a fatönkbe, egy kőbe vagy gyökérbe.

– Faith! – szólongatja a gyereket, és gyengéden megrázza. – Ébredj fel! – Lefekteti a kislányt a földre, ellenőrzi a pulzusát, és elkotorja a leveleket az arcáról. Aztán beletörli a kezét az esőkabátjába, és akkor veszi észre, hogy csurom vér. Ian szíve a torkában dobog, amikor végigtapogatja a mellkasát és az oldalát. De ő sértetlen, és a felületes vizsgálat alapján Faith testén sem talál külsérelmi nyomokat. A férfi tekintete ekkor a piros kesztyűre siklik, ami szinte fénylik a zöld moha és a szétszóródott levelek sötétjében. Gyengéden lehámozza a gyapjúdarabot a kislány egyik kezéről.

– A kurva életbe! – akad el a lélegzete, azzal felkapja Faitht, és amilyen gyorsan csak a lába bírja, rohan Mariah White-hoz.

Mariah épp a fejére csavarja a törülközőt, amikor megszólal a kapucsengő; megköti a fürdőköpenyét a derekánál, és levágtat a lépcsőn.

Este fél tizenegy van, az isten szerelmére! A gyermeke édesdeden alszik. Kinek van képe zargatni őket ilyen kései órán?

Már nyúlna a kilincsért, amikor az a valaki az ajtó túloldalán még hevesebb dörömbölésbe kezd. Mariah összeszorított foggal tárja ki az ajtót, és szembe találja magát Ian Fletcherrel. Ám torkán akad a szitokszó, amikor a férfi karjában megpillantja az élettelenül heverő Faitht.

– Ó! – csuklik el Mariah hangja, és hátralép, hogy beengedje Iant a házba.

– Az erdőben találtam rá. – Ian figyeli, ahogy Mariah megérinti Faith homlokát és arcát. – Vérzik. Azonnal kórházba kell vinnünk!

Mariah a szája elé kapja a kezét, hogy elfojtsa a sírást. Feltűri Faith ruhaujját, arra számítva, hogy vágást talál a csuklóján, ám ekkor a férfi lerántja a gyermek kesztyűit.

– Gyerünk már! Mire vár?!

– Semmire… – Mariah felrohan az emeletre, és visszaveszi a ruháit, amiket zuhany előtt a szennyeskosárba dobott, majd lekapja a kocsikulcsát és a táskáját a bejárati ajtó melletti fogasról.

A pázsit messzi végében kíváncsian zizeg a tömeg, az újságírók egyre inkább elernyedő figyelme is feléled, amikor meglátták, hogy pont Ian Fletcher viszi a lányt a házba.

A videokamerák zúgnak, a vakuk tűzijátékként pattognak, de ezeket is túlharsogják a látogatók tömegének visszhangzó segélykiáltásai az eszméletlen Faithhez.

Mariah kinyitja a kocsi hátsó ajtaját Iannek, aki egy szó nélkül bemászik Faithtel, ölében ringatva a kislányt. Mariah beveti magát a vezetőülésbe, vadul remegő kézzel megragadja a kormányt, és igyekszik úgy hátratolatni, hogy ne üssön el a bámészkodók közül senkit, miközben többen megkísérlik megérinteni az autót, ahogy elhajt mellettük.

Mariah tekintete találkozik Ianével a visszapillantó tükörben.

– Hogy történt ez?

– Fogalmam sincs. – Ian hátrasimítja Faith haját a homlokából; egy gesztus, ami nem kerüli el Mariah figyelmét.

Mariah leszáguld a hegy hosszú, kacskaringós kanyarjain. Lehet, hogy Faith egy hirtelen ötlettől vezérelve meg akarta ölni magát? Nem teszi fel Ian Fletchernek a kérdéseket, amik nem hagyják nyugodni: Miért volt ott Faithszel? Miért nem hozzá jött a saját lánya?

Megérkeznek a Connecticut Valley Orvosi Központ sürgősségi bejáratához. Mariah ott hagyja az autót a járdaszegélynél, és Ian elé vágva beviharzik az épületbe, egyenesen az osztályos nővérhez. Mariah felkészült rá, hogy harcolnia kell majd azért, hogy Faitht elsőbbséggel lássák el, de amint a nővér vet egy pillantást az eszméletét vesztett gyermekre és Ian vérrel átitatott kabátjára, már telefonál is hordágyért és az orvosért. Mariah alig tud velük lépést tartani, Faitht olyan sebesen tolják el.

Nem kéri Iant, hogy kövesse, de nem lepődik meg, amikor látja, hogy a férfi is vele tart. Azt is alig érzékeli, mennyire remeg a teste, amikor az utolsó kesztyűcafatot is levágják Faith ujjairól, és Ian kinyújtja felé a karját, hogy támogassa.

– Életfunkciók?

– Vérnyomás 100/60, pulzus egyenletes.

– Vegyünk tőle egy kis vért, kérnék vércsoport-meghatározást, teljes vérképet, toxikológiát, elektrolit-szintet! – Az orvos felpillant Faith mozdulatlan testéről. – Hogy hívják?

Mariah igyekszik megszólalni, de nem jön ki hang a torkán.

– Faith – segíti ki Ian.

– Oké, Faith – mondja a doktor, az arca pár centiméterre van a kislányétól. – Ébredj fel szépen, drágám! – Felnéz a nővérre. – Hozzon nyomókötést! – utasítja, majd tekintete Mariah-ra siklik. – Beszedett valami tablettát? Megivott valamit a mosogató alól?

– Nem – suttogja Mariah még mindig sokkhatás alatt. – Semmi ilyesmi nem történt.

Ian megköszörüli a torkát.

– Már vérzett, amikor rátaláltam. Rajta volt a kesztyű, úgyhogy nem vettem észre rögtön. Aztán elájult. – Vet egy pillantást az órájára. – Olyan harminc perccel ezelőtt.

Az egyik rezidens megvizsgálja Faith lábát.

– Keringésnek és Brudzinski-jelnek nincs nyoma.

– Ezek nem szúrásnak tűnnek nekem – jegyzi meg az egyik nővér, mire az ügyeletes orvos odamegy, és megnyomkodja Faith felkarját.

– A vérzés nem csillapodik. Kézsebész véleményére van szükség. – Ian felé fordul. – Ön az apa?

Ian megrázza a fejét.

– Barát.

Mariah számára ezek az emberek mind hatalmas keselyűknek látszanak, akik rávetik magukat Faith aprócska testére, és megküzdenek egymással az érintetlen darabkákért.

Az egyik nővér felemeli Faith jobb kezét, keményen megnyomva a felkarján az karartériát, és Mariah egy másodperc töredékéig egy tűszúrásnyi fényt lát a seben keresztül – egy parányi, tiszta kis alagutat, mely egyenesen a tenyéren át vezet.

Ekkor azonban Faith hirtelen rúg egyet, egyenesen állon találva az egyik rezidenst.

– Ne! – sikítja, és próbálja kirántani a karját az őt lefogó nővérek kezéből. – Ne! Fáj!

Mariah tesz egy lépést előre, de Ian kezét érzi a vállán.

– Tudják, mit csinálnak – mormolja a férfi, ahogy az orvos csitító szavainak hatására Faith megnyugszik.

– Hogy sértetted meg a kezedet, Faith? – kérdezi.

– Én nem… Én nem sértettem meg… Aúúú! Csak elkeztek vérezni, a sebtapasz se segített, és… Elég! Anyu, segíts!

Mariah, lerázva magáról Ian kezét, a hordágy felé vetődik, még elérve Faith combját, mielőtt kirángatnák a műtőből.

– Vigyék ki innen azonnal! – ordítja az orvos, alig hallhatóan Faith sikoltozásától. De minél messzebb ráncigálják Mariah-t a lányától, annál hangosabb lesz a jajveszékelés, és hosszú percekbe telik, mire Ian karjában Mariah ráébred, hogy ő maga zokog keservesen.

Egyfajta szent béke honol éjszakánként a kórházakban, mintha a sok nyögés, sóhajtás és tompa pittyegés közepette az emberek, akik még ilyen késői órákban is a folyosókon kószálnak vagy az ágyak szélén ülnek, egyesülnének egy közös cél érdekében.

Találkozol egy asszonnyal a liftben, és azonnal tudod, mi nyomja a szívét. Beállhatsz egy férfi mögé a kávéautomatánál, és rögtön érzed, hogy majd kiugrik a bőréből örömében, hiszen apa lett. Azon kapod magad, hogy idegeneket kérdezel a történetükről; közel érzed magad olyanokhoz, akik mellett egy átlagos napon elmennél az utcán.

Mariah és Ian Faith lábánál állnak, akár két őrszem, a gyermekgyógyászati osztály kórtermében. A kislány mélyen alszik, bekötözött keze a lepedő fehérjébe olvad.

– Fültisztító pálcika… – mormolja Ian.

– Tessék?

– A két karja olyan, mint a fültisztító pálcikák. A miatt a pufók kötés miatt.

Mariah elmosolyodik, és ez olyan szokatlan érzés ez után a pár óra után, mintha összegyűrődne az arca.

Faith a másik oldalára fordul és egyenletesen szuszog tovább, Ian pedig az ajtó felé mutat, felszökkenő szemödökével jelezve a kérdést. Mariah utánamegy, és elsétálnak a folyosón a nővérek pultja és a halkan zümmögő lift mellett.

– Még meg sem köszöntem magának, hogy visszahozta. – Karba teszi a kezét, és hirtelen nyugalom szállja meg. – És hogy nem kapta elő a kameráját és fotózta le Faitht, amikor ez az egész történt.

Ian a szemébe néz.

– Honnan tudja, hogy nem tettem?

Mariah szája, torka kiszáradt. Látja maga előtt Iant az ajtóban, a kezében Faithszel.

– Csak tudom – feleli.

Az újszülöttosztályra érve megtorpannak; a csecsemők pólyába tekerve sorakoznak szépen egymás után, akár az élelmiszerek a polcon. Az egyik baba kiszabadítja a kezét, és pici ujjaival a levegőbe nyújtózik. Mariah nem tudja nem azt figyelni, hogy a tenyere parányi, rózsaszín, és egész.

– Maga hisz?

Ian az újszülötteket nézi, de a kérdést neki szánta. Erre nem szabadna válaszolnia; ez nem az a téma, amit Ian Fletcherrel meg lehet vitatni, hiszen a mai lovagias viselkedése ellenére holnap újra ő lesz az ellenség. Ám az elmúlt órákban valamiféle kötelék alakult ki köztük, olyasmi, ami miatt Mariah képzeletében pókok jelennek meg, akik a legvékonyabb selyemfonalat is hihetetlen távolságokba juttatják, és ami miatt úgy érzi, mégiscsak tartozik Iannek egy válasszal.

– Igen. Nem tudom, Faith mit lát, nem tudom, miért látja, amit lát – de elhiszem, hogy igazat mond.

A férfi alig észrevehetően megrázza a fejét.

– Úgy értettem, hogy hisz-e Istenben.

– Nem tudom. Bárcsak azt felelhetném, hogy ó, persze! Szeretném, ha ilyen egyszerű lenne ez az egész.

– Szóval megvannak a maga kétségei.

Mariah felpillant rá.

– Akárcsak magának.

– Valóban. De a különbség, hogy ha tehetné, maga hinni akarna. Én nem.

Ian az egyik tenyerét az üveghez nyomja, tekintetét továbbra sem veszi le a babákról.

– „…az Isten képmására teremtette őt, férfinak és nőnek teremtette őket.”{6} Azt látjuk mikroszkóp alatt, ahogy a petesejt megtermékenyül. Foghatunk egy pici kamerát és nézhetjük, ahogy a sejtek osztódnak, ahogy a szív képződik. Láthatjuk a saját szemünkkel. Hol van mindebben Isten?

Mariah látja maga előtt Solomon rabbit a hippipólójában, ahogy igyekezett valami érthető középutat bemutatni Faithnek a Biblia és az ősrobbanás elmélete között.

– Talán a tényben, hogy ez egyáltalán megtörténhet.

Ian felé fordul.

– De én tudományos tényekről beszélek.

Mariah eltöpreng a körülményeken, amiknek köszönhetően a Greenhavenbe került.

– Előfordul, hogy a saját szemeddel látod történni a dolgokat, mégis elhamarkodottan jutsz téves következtetésre.

Tekintetük egy másodpercre összekapcsolódik. Mariah pislog elsőként.

– Magának már haza kellene mennie. Aludjon egy keveset.

A férfi a tarkóját masszírozza, és halványan elmosolyodik.

– Most vagy soha – feleli, de továbbra sem mozdul.

Mariah azon kapja magát, hogy úgy veszi szemügyre Ian Fletchert, ahogy bármelyik másik nő tenné: selymes fekete haját, amely olyan egyenes a homlokán, akár a cövek; az üvegre tapadó kinyújtott ujjait; a fényt halványkék szemében.

– Mi volt maga? – bukik ki belőle önkéntelenül a kérdés.

A férfi elneveti magát.

– Úgy érti, mielőtt seggfejként reinkarnálódtam?

– Nem – pirul el Mariah. – Mielőtt ateista lett. Gondolom, valaminek született. Episzkopális vagy metodista, vagy katolikus?

– Baptista. Déli baptista.

– Megvan hozzá a hangja – feleli Mariah, mielőtt visszafoghatná magát.

– Csak a gyomor hiányzik. – Ian nekinyomja a vállát az újszülöttosztály üvegfalának, és keresztbe fonja a karját. – Nem vettem be azt az egész Krisztus-szöveget.

– Talán a judaizmussal vagy az iszlámmal kellett volna próbálkoznia.

– Nem, itt nem a Messiás-cuccal van a probléma. A gondolat, hogy bármely szülő – beleértve Istent – szándékosan hagyná a gyermekét szenvedni. – A férfi a csecsemőket bámulja, ahogy kényelmesen szenderegnek egymás mellett. – Nem vagyok képes imádni valakit, aki mindezt engedi.

Mariah annyira meglepődik, hogy képtelen megszólalni. Ha ebből a szemszögből nézi, hogy tudna nem egyetérteni vele? Még mindig a válaszon morfondírozik, amikor Ian rámosolyog, és elfeledteti minden gondolatát.

– Elmondom magának, mi az az egy dolog, amiben hiszek – mondja a férfi gyöngéden. – Hiszem, hogy Faith rendbe jön. – Mariah felé hajol, puszit lehel az arcára, és elindul a folyosón kifelé.

HÉT

„Egész Pokol ki mért nem tört veled?”

JOHN MILTON: Elveszett paradicsom

1999. október 15.

Két nappal később Faith még mindig a kórházban van. Amennyire én tudom, jól érzi magát, leszámítva a nyílt sebeket a tenyerén. De elmondása szerint azok sem fájnak már. Dr. Blumberg, a kézsebész szakértők egész garmadát sorakoztatta fel, hogy felállítsák a diagnózist. Nem hajlandó egyenes választ adni nekünk, és addig el sem engedi Faitht, amíg rá nem jön a dolog nyitjára.

Próbáltam elérni Colint, de a hangpostájából csak annyi derült ki, hogy a városon kívül tartózkodik, konkrét helyet nem tudtam meg. Óránként hívtam, mindhiába.

Anyám szerint Colin helyett inkább Faith miatt kellene aggódnom. Minden napját velünk tölti itt bent, és nem érti, én miért rohannék haza. A kórházban legalább sem a riporterek, sem a vallási fanatikusok nem tudnak közelférkőzni Faithhez. Én persze hazaugrok néha lezuhanyozni és átöltözni. Az emberek száma nem változott – a szekta és a lakókocsi is a helyén –, habár Ian Fletchernek azóta színét sem láttam. Ez nem lep meg. Ami viszont igen, hogy volt már egy élő adása, mióta Faith kórházba került, amiben egy szóval sem említette a lányom sérüléseit.

– Anyu – nyafogja Faith. – Már harmadszor szólok!

– Bocsánat, édesem, nem hallottam – mosolygok rá.

– Persze, túlságosan lefoglalt az álmodozás – morogja anyám.

Nem veszek tudomást róla.

– Mire van szükséged, Faith?

– Egy olyan pálcikás jégkrémre. A pirosra.

– Máris.

Nem zargatom a nővéreket, inkább szerzek egyet a folyosó végén álló hűtőből. Amikor kinyitom az ajtót, megpillantom Ian Fletchert a másik oldalon, amint éppen azzal a rendőrrel vitatkozik, akit bölcsen idehelyeztek, hogy ne engedje át a kórházi biztonsági őrök mellett elslisszanó hívatlan riportereket.

– Komolyan mondom – erősködik Ian Fletcher. – Kérdezze meg, biztos be fog engedni.

– Mit kérdezzen meg?

Rám mosolyog, és felmutatja a kezében tartott virágot.

– Szerettem volna látni a kis beteget.

– A lányom jelenleg nem ér rá.

Végszóra Faith hangja felcsattan a nyitott szobaajtón keresztül.

– Ki az, anyu? – Sebesen az ágya végébe kúszik, kikukucskál, és amikor meglátja Ian Fletchert, fülig pirul.

– Azt hiszem, meg kellene köszönnöm, hogy hazavitt aznap este.

Fletcher befurakszik a szobába, és Faith felé nyújtja a csokor rózsát.

– Nem szükséges. A fehér lovon érkező hercegeknek az a dolguk, hogy megtalálják a bajba került hölgyeket.

Faith kuncog, anyám pedig átveszi a virágot.

– Hát nem csodálatosak? – álmélkodik. – Faith, mibe tegyük őket?

Bocsánatkérően megvonom a vállam a rendőrtiszt felé, majd én is visszamegyek a kórterembe, és bezárom belülről az ajtót.

– Soha nem találkoztam még olyan nővel, aki ne imádta volna a virágokat – mondja Ian.

– Anyukámnak hapciznia kell tőlük – feleli Faith.

– Akkor ezt jobb, ha megjegyzem. – A férfi felém fordul. – Szóval, hogy érzi magát Faith?

– Sokkal jobban.

Mélyen a szemembe néz.

– Igen – feleli. – Csodásan néz ki.

Anyám szakít félbe minket, amikor átfurakszik köztünk a rózsákkal megtömött vizeskancsóval. Elrendezi a szálakat az éjjeliszekrényen, Ian pedig leereszkedik az ágy szélére.

– Elárulták már neked, mikor mehetsz haza?

– Még nem – válaszolom Faith helyett.

– Én most akarok menni – jelenti ki Faith. – Itt büdös van.

– Mint minden kórházban – helyesel Ian. – Állandó vécéillatosító-szag.

– Maga volt valaha kórházban?

Ian arca elkomorul.

– Nem magam miatt. – Felpillant rám. – Válthatnék magával pár szót? – Megint a folyosó felé mutat. Némán intek anyámnak, majd követem Iant. Most ugrik a majom a vízbe, mondom magamban. Mindjárt bejelenti, hogy a példamutató viselkedése és a sárga rózsák ellenére már készen áll a teljes stáb, hogy felvegyék, amint Faith távozik a kórházból.

– Miről akart beszélni?

Alig egy méterre állunk egymástól, vállunkkal az ellentétes ajtófélfának dőlve. Ian megköszörüli a torkát.

– Valójában…

– Mrs. White! – Dr. Blumberg hangjától hirtelen visszazökkenek a valóságba. – Örülök, hogy itt találom. Beszélni szeretnék önnel Faithről. Csatlakozna hozzám a folyosó végén?

Habár erre várok nagyon régóta, most mégis remegni kezdek. Valahogy érzem, hogy nem pozitív hír; amikor le akarnak ülni veled az orvosok, mindig rossz hírt közölnek.

Ha Faith jól lenne, egyenesen a kórtermébe mennénk. Most azt fogja mondani nekem, hogy Faith rákos, már csak három hete van hátra, és ez valamiképpen az én hibám. Ha jobb anya lettem volna, észrevehettem volna hamarabb – a csomót a füle mögött, a lassan gyógyuló vágást a térdén.

– Mariah – kérdezi Ian halkan. – Szabad? – A folyosó felé fordul, aminek már majdnem a végén jár az orvos, majd újra felém. Millió kérdést tesz fel a leggyengyébb pillanatomban, ugyanakkor a segítő jobbját kínálja felém, hogy a lábam ne adja fel a szolgálatot. Nem lenne szabad hallania a diagnózist – ugyanakkor ott volt Faithszel, amikor az egész kezdődött; mindent látott. Szükségem van a támogatásra, a józan ész ellenében döntök.

– Rendben – suttogom kábultan, és együtt elindulunk.

Mellettem Ian babrál valamivel, de én nem nézek oda. Ha diktafon vagy jegyzetfüzet van nála, nem akarom látni. Kényszerítem magam, hogy egyenesen előre nézzek, de amikor dr. Blumberg kölcsönkéri Ian tollát, kíváncsian odalesek. Az orvos előhúz egy műanyag zacskót.

– Látja ezt a süteményt?

Egy cseresznyés-túrós pite. Dr. Blumberg fogja Ian tollát, és átdöfi vele a sütit, keresztül a csomagoláson, a tölteléken, majd ki a borítás másik oldalán.

– Ez elég jól illusztrálja a szóban forgó traumát. A szúrt sebet. – Visszaadja Iannek az összekent, ragacsos tollat, és a pite üres közepére mutat.

– Látják, milyen egyenetlen lett a sütemény? Ahogy összekeveredett a túró rétege a gyümölccsel? Egy szúrt seb a kézen szétroncsolja a szöveteket. A bőr letépődik vagy belenyomódik a sebbe. Vérrögök és szétszakadt szövetdarabok töltik ki a sebhelyet. A legtöbb esetben vérömlenyt és törött csontokat is találunk. – Dr. Blumberg egyenesen a szemembe néz. – A lánya sérülése egyáltalán nem így nézett ki.

– Talán nem szúrt seb volt… – próbálkozom.

– Dehogyisnem. Tisztán átszúrták. A klinikai kifejezés itt a „tiszta”. A röntgen – ott van az irodámban – kimutatta ezeket a tökéletes kör alakú kis sebeket, tökéletes kör alakú kis lyukakkal a szövetben és a csontokban… De valódi traumának nincs nyoma.

Teljesen elvesztem a fonalat.

– Ez akkor jó hír?

– Ez egy megmagyarázhatatlan dolog, Mrs. White. Az utóbbi két napban végig a kollégáimmal konzutáltam Faith diagnózisáról. Mindannyian egyetértünk: Nincs rá mód, hogy egy tárgy behatoljon a tenyérbe, és távozzon a másik oldalán anélkül, hogy tényleges sérülést okozna, vagy legalább elszakítana néhány szövetet.

– Dehát vérzett! És el is ájult miatta.

– Tisztában vagyok vele, Mrs. White – feleli az orvos. – De nagyon lassú volt a vérzés. Egy mély sebbel ellenétben ő nem vesztett elég vért ahhoz, hogy elveszítse az eszméletét. A lánya sebei olyanok, akár a szúrásnyomok… csak nem úgy néznek ki.

– Nem értem.

– Hallott már valaha emberekről, akiket súlyos fejsérülés ért, és hirtelen folyékonyan beszéltek japánul vagy franciául? – kérdezte az orvos. – Beütik a fejüket a telefonpóznába, és érteni kezdenek egy nyelvet, amit nem beszéltek korábban. Ez nem olyasmi, amit mindennap lát az ember, de előfordul. Orvosilag elég nehéz megmagyarázni. – Vesz egy mély levegőt. – Hosszas mérlegelés után több pályatársam és én feltettük a kérdést, vajon Faith valóban felsértette-e a kezét valamivel – vagy magától kezdett el vérezni.

Fletcher elfüttyenti magát mellettem.

– A doktor úr szerint stigmáknak vagyunk itt tanúi!

– Ebben a fázisban én ezt nem jelentem ki végleges diagnózisként – ellenkezik erőteljesen az orvos; amikor is én felteszem a kérdést:

– Stigmák?

Dr. Blumberg habozik, szemmel láthatóan zavarban.

– Mint tudják, a stigmák a feltételezések szerint Jézus Krisztus keresztre feszítéskor keletkezett sebeinek a másolatai, Mrs. White; orvosi szempontból megmagyarázhatatlan történések, amikor emberek keze, lába vérzik, a testet ért tényleges trauma nélkül. Néha vallási eksztázis kíséri. Van, hogy a sebek eltűnnek, majd újra megjelennek, ám léteznek krónikus esetek is. Szinte kivétel nélkül fájdalommal járnak. Számos történelmi bizonyíték maradt fenn a múltból, amikor az orvosok ezt a diagnózist írták a beteg kórlapjára.

– Azt akarja nekem mondani, hogy a lányom… Nem! – Faith nincs vallási eksztázisban, bármi is legyen az. És miért lennének stigmái, amikor azt sem tudja, mi az a keresztre feszítés?

Vállam megroggyan a hír súlya alatt.

– És ezek a történelmi bizonyítékok… mikorról származnak?

– Több száz évvel ezelőttről – feleli dr. Blumberg.

– De most 1999-et írunk. Ilyen dolgok manapság már nem történnek. Ezekről a jelenségekről most már röntgennel és vizsgálatokkal tudományosan tudják igazolni, hogy hazugságok. – Ian Fletcher felé fordulok. – Igaz?

De a férfinak most az egyszer egy szava sincs.

– Látni akarom a kezeit! – jelentem ki. – Dr. Blumberg beleegyezése jeléül feláll, és elindul Faith kórterme felé.

– Édesem – szólítom meg Faitht tettetett vidámsággal, amint belépek a forgóajtón az orvos mögött –, a doktor úr szeretne megvizsgálni.

– És utána hazamehetek?

– Meglátjuk.

Dr. Blumberg mellett állok, miközben ő megszabadítja Faitht a vastag kötésektől. Naponta cserélik, de az intenzív osztályon történt jelenet óta az orvosi személyzet különösen ügyel rá, hogy a lányom ne vethessen még egy pillantást a sebeire.

Finoman leemeli a gézt egy csipesszel, majd felkapcsolja a magas asztali lámpát az ágy mellett, és úgy fordul, hogy kitakarja Faith elől a kilátást. Lehámozza az utolsó kötéseket is Faith jobb kezéről. Csupán néhány milliméter széles a lyuk, de ott van. A szélén a bőr lila és véraláfutásos; alvadt vérfoltok ölelik körbe. Faith behajlítja az ujjait, és akkor, ott bent, megpillantok egy tűvékony kis csontot. Mégis, a seb nem kezd el újra vérezni. Dr. Blumberg a heg széleit nyomkodja. Faith egyre-másra összerezzen, mígnem egyszer véletlenül addig ficánkol, hogy rálátása nyílik a saját kezére; az arcához emeli és átkukucskál a parányi résen a másik oldalra, míg mi mindannyian visszatartjuk a lélegzetünket.

És akkor torkaszakadtából sikítani kezd.

Dr. Blumberg azonnal hívja a nővért, miközben Ian Fletcher és anyám Faitht igyekeznek csillapítani.

– Faith, drágám! – nyugtatom. – Minden rendben, a doktor bácsi meggyógyít!

– Anyu, elszakadt a kezem! – sipítja. Ekkor érkezik meg futva egy nővér, kezében egy tálcával, azon pedig egy injekciós tűvel. Dr. Blumberg erélyesen megragadja Faith kezét, és beledöfi a tűt vékony kis felkarjába. A lányom egy másodpercnyi küzdelem után elernyed.

– Elnézésüket kérem! – mormolja az orvos. – Úgy gondolom, bent kell tartanunk. Kezelésként javaslom a pszichológus kollégával való konzultációt.

– Maga szerint őrült? – kérdezem, hangom hisztérikus magaslatokba tör. – Maga is látta a kezét! Ezeket a dolgokat nem ő találja ki!

– Nem azt mondtam, hogy őrült. De az agy egy nagyon erős szerv. Épp olyan könnyen megbetegíti az embert, mint egy vírus. És őszintén, nem tudom, mi a helyes protokoll egy ilyen helyzetben. Nem tudhatom, hogy attól, ami az agyban játszódik, vérezni kezdhet-e a test.

A szemem megtelik könnyel.

– Még csak hétéves. Miért tenné ezt magával?

Leülök Faith kórházi ágyának szélére, és a haját simogatom, arcára kiül az édes álom nyugalma. Szétnyílik a szája, ajkai között nyálbuborék növekszik. Hallom, ahogy mögöttem az orvos anyámmal beszél. Aztán nyílik az ajtó, majd becsukódik. Egymás után kétszer.

A kislányok hercegnőkről álmodnak. Meg arról, hogy kapnak egy pónit. Ékszerekről és báli ruhákról. Nem arról, hogy minden ok nélkül vérezni kezdenek, hogy olyanok legyenek, mint Jézus Krisztus.

Ian Fletcher halk szavait érzem a halántékomnál.

– Egyszer interjút készítettem egy apácával – mondja. – Hatvanhét éves volt, karmelita. Tizenegy évesen vonult zárdába. A zárdafőnöknő szerint Mary Amelia nővért stigmákkal áldotta meg az ég.

Lassan megfordulok, hogy a szemébe nézzek.

– Mindenki azt hitte, hogy ez igazi csoda. Míg meg nem találtam a varrótűt, amit a ruhája alá rejtett. Kiderült, hogy meglehetősen vékony határvonal választja el a vallási eksztázist a vallási őrülettől.

Te azt gondolod, hogy ő tette ezt magával.

Nem szükséges kimondanom a szavakat, tudja, mire gondolok.

– A kezei – a nővéré – egyáltalán nem hasonlítottak Faith kezeire.

– Mit akar ezzel mondani?

Megvonja a vállát.

– Hogy ez más. Ennyi az egész.

Mindent egybevetve Allen McManus úgy találja, hogy igencsak olcsó üzletet kötött. Egy pepperonis pizza és egy karton sör az ifjú Henrynek, aki részmunkás a Globe-nál, és cserébe rátapad a számítógépre, és kiderít minden féltve őrzött információt a White családról.

– Mi tart ennyi ideig? – kérdezi Allen, és finoman odébbhajít egy izzadságtól bűzlő atlétatrikót, hogy le tudjon ülni Henry ágyának szélére.

– A modemem csak 28.8-as – feleli Henry. – Nyugizzál!

De Allen képtelen rá. Minél többet tud meg, annál jobban a plafonon van. Mostanában eszébe jutnak idézetek a Jelenések könyvéből, rémséges történetek, amiket Thalomena nővér mesélt a bűnösökről, akik a pokolra jutottak. Évek óta nem járt istentiszteleten és nem gyónt, és Allen örök sebet őriz a vallással kapcsolatban az egyházi iskolában tanító kegyetlen apácák miatt. Ám a katolicizmus gyökerei nagyon mélyre nyúlnak, és emiatt a kislány miatt most újra átgondolta a választásait.

Mi van, ha ennyi éven át tévedett? Hány üdvözlégyet és miatyánkot kell elrebegnie a bűnbocsánathoz annak, aki hátat fordított Istennek?

A számítógép képernyőjén hirtelen egy hosszú sornyi adat jelenik meg.

– Hitelkártya-tranzakciók. Ez az asszonykáé.

Allen közelebb hajol. Élelmiszervásárlás, gyermekruhaboltok, néhány termék az L. L. Bean-katalógusból. Semmi érdekes.

– Atyám, ezek még a számlákat is kifizették minden hónapban!

– Mármint a nő. Nézzük a férjet! – Henry ujjai szélsebesen repülnek rá a billentyűzetre, és már szedi is le az American Express üzleti kártyáról az összes infót. Halkan elfüttyenti magát.

– Úgy tűnik, Mr. White eljárt kicsit szórakozni az üzleti útjain. Ide nézz – Lily Táncpalotája!

Allen felmordul.

– Félredugott, na és? Nagy dolog. – A hűtlenségből nem következik automatikusan, hogy a lányodból ál-Messiást kreálsz. Azt akkor teszed, ha jobb színben akarod feltüntetni magad, ha figyelemre vágysz. Vagy csak szimplán elmebeteg vagy.

– Ohó, bingó! – kiált fel Henry. – A jogi kifejezésre a kereső kidobott egy nevet. A New Hampshire állambeli nyilvántartási osztálytól. A bíróságnak minden végzést és egyéb szart el kell tárolnia – bármit, amivel valaha bíró elé járultak. Úgy tűnik, Mr. White megpróbálta bezáratni az asszonyt. Várjunk, nem, tévedtem: sikerült is neki!

– Hadd lássam! – Allen leül a számítógép elé, és átfutja az oldalt. – Atya-gatya! Bezáratta egy elmegyógyintézetbe. – Rápillant az eredeti rendeletre, mely a nőt a Greenhavenbe juttatta, majd a többszöri meghallgatások papírjaira, amiket Millie Epstein kezdeményezett, hogy kiengedjék a lányát.

Henry levetődik az ágyra, és közben a pepperonidarabkákat igyekszik kipiszkálni a fogai közül.

– Kibaszott sok őrült él a világban, haver!

De Allen nem is hallja, mit mond. Elmegyógyintézet. Most már érthető. Hétévesek nem kezdenek el csak úgy beszélgetni Istennel; valaki ráveszi őket. És aki már átlépett egyszer egy határt, az könnyen megteszi újra, logikázza.

Allen felpattan a székéről, és kihalászik egy Rolling Rock sört a papírzacskóból magának, egy másikat pedig odahajít Henrynek.

– Fasza – mondja Henry. – Mit ünneplünk?

Allen lassan elmosolyodik.

– Az ateizmust.

A kórházi dolgozók körében Faithnek hamar híre ment. Ápolónők jöttek hozzá, látszólag azért, hogy megmérjék a pulzusát, aztán az ágya szélén kötöttek ki, hosszas beszélgetésbe elegyedve, az egyikük még egy Szent Júdás-medált is adott Faithnek, hogy tartsa bekötözött markában egy percig.

Faith nem igazán tudja, mihez kezdjen ezzel. Amikor ébren van, udvariasan megválaszolja az iskolájára és a kedvenc Disney-rajzfilmjeire vonatkozó kérdéseket; amikor alszik, akkor ezek az idegenek megérintik a haját vagy az arcát, mintha egy icipici érintés megőrizhetné őket az örökkévalóságnak.

Anyám egész nap elemében van.

– Ez nem jelent semmit – magyarázza minden arra járónak. – Stigmák, egy nagy fityiszt! A zsidók 5700 éve várják a Messiást; nem most fogunk elkezdeni hinni Jézus Krisztusban!

Egy ponton, amikor Faith elalszik, egyszer csak magához húz.

– Téged nem zavar? Ez az egész dolog Faithszel?

– Dehogynem! – suttogom felbőszülten. – Szerinted én örülök, hogy ezen kell keresztülmennie?

– Mármint ez a katolikus dolog. Katolikus, az isten szerelmére! Ezek az emberek mind úgy járnak-kelnek itt, mintha Faith valami szent lenne!

– Az, hogy vérzik a keze, még nem teszi katolikussá.

Anyám elégedetten bólint.

– Remélem is!

Egyetlen jó dolog történik aznap délután: anyám a kávézóban gumicukrot keres Faithnek, amikor MacReady atya besétál az ajtón.

– Charlotte! – szólítja meg az ápolónőt, aki épp Faith haját fésüli – és teszi zsebre a kihúzott hajszálakat, amikor azt hiszi, nem látom.

– Hogy érzi magát? És a gyerekek?

– Jól vagyunk, atyám – feleli az ápolónő. – Gondolom, hallotta, mi újság.

– Az egyik kórházi önkéntes a plébániahivatalban dolgozik. – A pap megvárja, amíg a nő távozik, majd helyet foglal a frissen felszabadult széken.

– Szia! Én MacReady atya vagyok.

– Miért van az a fehér izé a nyaka köré tekerve? – kérdezi Faith.

– Ez egy különleges ing, ami azt mutatja, hogy a templomban dolgozik – magyarázom.

– Én azt hittem, hogy ő valakinek az apukája – mondja Faith a szemöldökét ráncolva.

A pap elvigyorodik.

– Valójában ez a legnehezebben érthető az egészben. – Óvatosan felemeli Faith bekötözött kezét. – Hallom, beszélsz Istennel. Jómagam is örömmel szoktam.

– És magának is felsértette a kezét?

Döbbenten nézek Faithre. Mind ez idáig nem tudtam, hogy az ő Istene elmondta neki előre, mi fog történni. Nem jutott eszembe megkérdezni.

– Nem, Faith. Isten nem sértette fel a kezemet – feleli a pap.

Vajon bűntudatot vélek hallani a hangjában?

Ebben a pillanatban sétál be anyám egy tálca citromos gumicukorral.

– Ma nem volt piros, Faith, drágaságom, sajnos, de – Ó! – észreveszi az atyát, és majd felnyársalja a tekintetével. – Már kezdődik is – mondja keserűen.

– Maga biztos Mrs. Epstein – üdvözli őt MacReady atya. – Örülök, hogy megismerhetem!

Anyám ajkbiggyesztve felel.

– Bárcsak én is ugyanezt mondhatnám!

– Anya!

– Nos, ez az igazság. Én már mindennap a mának élek, tudod, és nem vagyok hajlandó bájcsevegni valakivel, aki megpróbálja áttéríteni az unokámat!

– Higgye el, nem áll szándékomban…

– Hát persze, hogy nem! Azt hiszi, már a nehezebbik felén túl van, a vérző kezek, meg minden. Stigmák, a lópikulát!

A plafonra emelem a tekintetem, és megérintem a pap könyökét.

– Anya, talán foglalkozhatnál Faithszel, amíg eszi a gumicukrot.

– Rendben – egyezik bele anyám. – Te meg közben szabadulj meg ettől az embertől.

Amint MacReady atyával kiérünk a folyosóra, sűrű bocsánatkérésbe kezdek.

– Nagyon sajnálom. Anyám nem tudja igazán kezelni ezt az egészet.

– És maga?

– Én még mindig szokom a gondolatot, miszerint Faith Istennel kommunikál. Jobban mondva… nem is értem.

MacReady atya elmosolyodik.

– A stigma – ha valóban az – ajándék.

– Micsoda egy ajándék! Állandó fájdalmat okoz, és cirkuszi látványosságot csinál az emberből. – Tudom, hogy nem véletlenül nevezik stigmának.

– Emberek milliói mondanák, hogy a lányát áldás érte.

– De ő maga nem így gondolja – zavarba jövök, amint meghallom, hogy remeg a hangom. – Tudta, hogy sötét színű kesztyűt vett fel, amikor ez először előfordult? Túlságosan szégyellte előttem, hogy vérzik.

MacReady atya érdeklődését sikerült felkeltenem.

– Nem sokat tudok a stigmatizáltakról, de annyit azért igen, hogy nem mutatják meg a sebeiket a világnak. Elrejtik azokat.

Egy percnyi néma csönd után megtorpanok. Elsétáltunk a gyermekosztály legvégébe, egészen az újszülöttrészlegig, ahol a múltkor Ian Fletcherrel álltam.

– Tartozom egy vallomással.

– Én valahogy mindig ezt hozom ki az emberekből.

– Egyszer belopóztam gyónni.

– Gyónás a gyónásról – kacag fel MacReady atya.

– Még csak tízéves voltam. Meg akartam tapasztalni, milyen. De féltem, hogy megszólal majd valami riasztó, tudja, valami érzékelő készülék, ami kimutatja, hogy nem vagyok katolikus.

– Á, a protestánsoknak vannak frankó technikai kütyüi.

Mosolyogva a falnak támaszkodik.

– Valójában én mindig csodáltam a zsidókat a gyónás hiánya miatt. Ezt átadhatja a mamájának is, egyébként.

– Lehet, hogy megteszem.

– Látja, egy katolikus bűnös meggyón, elmond egy pár imát, és a szégyene a múlt ködébe vész. Nekem úgy tűnik, a zsidók viszont magukkal cipelik a bűntudatot, akár a tevék, örökké. Maga szerint melyik a hatásosabb intő példa? – MacReady atya megfordul, kissé kijózanodva. – Nem tudom, Isten beszél-e Faithhez, Mrs. White. De szeretnék hinni benne. Nem érdekel, mit mondanak más papok; soha nem gondoltam, hogy nagy lélekkel csak egy vallásos ember lehet megáldva. Mindannyiunkban ott lakozik legbelül; képes embereket vonzani. És a maga lányának nagyon nagy lelke van… Oké, szóval ez nem az ítélet napja. Nincs tátongó tisztítótűz a városháza előtti gyepen. Nincs élet könyve, benne névlistákkal. És ő egy zsidó gyermek sebekkel, amik talán stigmák; és ő véletlenül egy női Istent lát. Azt kell mondjam, bár a feletteseim bizonyára nem értenének egyet, hogy ezt nem találom annyira sokkolónak.

Talán ez Isten számára a nyerő lottószelvény – hogy sok különböző személyt összegyűjt, hogy őt imádják. Hogy egyáltalán higgyenek benne.

– De Faith soha nem egyezett ebbe bele – mondom. – Ő senkinek sem a megváltója, ő nem mártír. Ő csak egy ijedt kicsi lány.

MacReady atya hosszan néz rám.

– De ő Isten gyermeke is, Mariah.

Keresztbe fonom a karomat, hogy ne látsszon, mennyire remeg.

– Tudja, ez az a pont, ahol téved.

MacReady atya becsukja az ajtót, mely a plébániából a saját lakosztályába vezet.

Lassan besétál a konyhába, leül az összevissza karcolt asztalhoz, és figyeli, ahogy a nap sugarai megvilágítják az apró porszemcséket. Aztán meggondolja magát, feláll és kivesz egy üveg Sam Adamset a hűtőből. Nem szokta túlzásba vinni, de úgy érzi, hogy a szokásos, vacsorához megivott söre jobban esne most, a délután közepén.

A gond csak annyi, hogy MacReady atya tényleg, komolyan kedveli Mariah White-ot.

De igazán, őszintén szereti az egyházát is.

– Ezt nem velük teszem – mormolja az orra alatt. – Hanem mindenki másért. – Azzal egy húzással legurítja a sörét.

Az évtizedek alatt, amióta papként szolgál, kétszer találkozott látomásokkal. Az első Vietnamban történt: egy katona azt mesélte, hogy Szűz Mária meglátogatta a dzsungelben. A második eset sokkal megrázóbb volt: egy 16 éves gettóbeli lány azt állította, hogy a Szentlélek megtermékenyítette őt. Akkor MacReady atya értesítette a hatóságokat, és mindenki visszafojtott lélegzettel várt, amíg a lány a világra nem hozott egy tökéletesen átlagos babát, akinek a DNS-e megegyezett a közelmúltban felvett kórusvezetőével.

Soha nem látott még stigmákat.

Nagyot sóhajtva leemel egy kopott kötetet a telefon alatti polcról, és kikeresi a manchesteri kancellária számát.

A vizionárius anyja mentálisan instabil

Boston Globe, 1999. október 17.

New Canaan, NH

„Ha látod, eljönnek majd.” – Ez lehetne annak a hétéves New Canaan-i kislánynak a szlogenje, akinek állítólag megjelenik Isten. A hívők és a kíváncsiak mind odagyűltek a kis New Hampshire-i városkába, hogy egy pillantást vethessenek a gyermekre, aki csodákra képes.

Ám ezeknek a mennyei látomásoknak talán sokkal földhözragadtabb a valódi oka, mint azt a bámészkodók képzelnék. Bizonyos források szerint a kislány édesanyját évekkel ezelőtt pszichés problémák miatt kórházban kezelték. A pszichiátriai magánintézet, a Greenhaven egy korábbi pszichiátere, aki kérésére anonim maradt, megerősítette az állítást, miszerint Mariah White 1991-ben a burlingtoni intézet betege volt négy hónapon át. A pszichiáter nem volt hajlandó konkrétumokat elárulni Mrs. White betegségéről.

Dr. Josiah Hebert, a Harvard Egyetem pszichiátriai tanszékének vezetője szerint a leggyakoribb felnőttkori pszichotikus képzetek a valláshoz köthetők.

„Még ha Mrs. White hallucinációiban meg is jelent Isten, ez nem jelenti feltétlenül azt, hogy a lánya is hasonló dolgokat élne át”, mondta Hebert. „Azonban egy egészséges szülő–gyermek kapcsolatban a szülői jóváhagyás létszükség, és a viselkedés, mellyel ezt a gyermek elérheti, hihetetlenül sokféle lehet. Lehetséges, hogy nem is egy látóval van dolgunk, csupán egy kislánnyal, aki kétségbeesetten próbálja meg felhívni magára az édesanyja figyelmét.”

Amikor a gyermek által véghez vitt csodákról kérdeztük, dr. Hebert elutasítóan reagált, szerinte az említett jelenségek túlmennek a logika és a tudomány határán. A kislány látomásait körülrajongó tömeget dr. Hebert óvatosságra inti:

„Nem hiszem, hogy komolyan vehetnénk egy gyermek állításait anélkül, hogy megvizsgálnánk az őt formáló hatásokat. Melyek jelen esetben talán közelebb állnak az abnormálishoz, mint a paranormálishoz.”

Amikor a legkevésbé számítok rá, Daniel Solomon rabbi áttör védelmem sáncain.

Nemrég értünk haza, dr. Blumberg délután kiengedte Faitht. Épphogy ágyba dugom a lányom és elmosogatok, amikor kopogtatnak a bejárati ajtón. Annyira megdöbbenek azon, hogy Solomon rabbinak sikerült elslisszannia az összes kint ácsorgó mellett, hogy önkéntelenül hátralépek és beengedem, mielőtt észbe kaphatnék.

A szeme tágra nyitva, láthatóan zaklatott, hosszú lófarka kibomlott, színes inge a dereka köré van tekeredve. Zavarában a nyakában lógó borostyánláncot babrálja.

– Elnézését kérem – mondja. – Gondolom, nem a legjobbkor zavarok…

– Ugyan, ugyan – motyogom a ruháira mutatva. – Ez a legkevesebb, amit önért tehetek, ez után a vesszőfutás után.

Lepillant sáros ingére és farmerjára, mintha meglepné, hogy ilyen állapotban vannak.

– Nem véletlenül hívnak minket a kiválasztott népnek – viccelődik, és a lépcső felé pillant.

Az arcom azonnal vigyázzba áll.

– Alszik.

– Valójában magához jöttem. Jár magának a Boston Globe?

– Az újság? – kérdezem balgán. Azon töprengek, vajon volt-e képe nyilatkozni Faithről. Szinte dühösen kapom ki a kezéből a lapot, amit felém nyújt. A negyedik oldalon a cím majd kiszúrja a szememet: A vizionárius anyja mentálisan instabil.

Az a helyzet a múltbéli titkokkal, hogy a jövőd minden egyes percét a fal építésével töltöd, mellyel elrejtheted a szörnyeteget. Meggyőzöd magad arról, hogy elég szívósra és vastagra sikeredett, és egy nap, amint felébredsz, és ez a borzalmas emlék nem sejlik fel előtted azonnal, megengeded magadnak a szabadságot, és elhiszed, hogy az egész végérvényesen, örökre ködbe veszett. Amitől csak még fájdalmasabb lesz, amikor megtörténik az, ami most, és ráébredsz, hogy a betonfal valójában átlátszó, és törékenyebb, mint valaha.

Lerogyok a lépcső legalsó fokára.

– Miért hozta el nekem?

– Tudtam, hogy előbb-utóbb szembesülni fog vele. Úgy gondoltam, ha személyesen tőlem kapja, akkor az egy micvá. Rossz híreket kapni jó baráttól könnyebb.

Baráttól?

– Tényleg kórházban ápoltak – ismerem be. – A férjem beutaltatott, miután megpróbáltam megölni magam. Nem, nem voltam pszichotikus, mint azt az a… idióta Hebert állítja. És soha nem hallucináltam Istenről. És még véletlenül sem adtam tovább Faithnek!

– Soha nem gondoltam másként, Mrs. White.

– Miért volt olyan biztos benne? – kérdezem keserűen.

Solomon rabbi megvonja a vállát.

– Létezik egy elmélet, mely szerint minden generációban születik harminchat igaz ember. A lámed-váv cádikim – a „lámed” harmincat jelent, a „váv” hatot. Ezek általában csendes, gyöngéd emberek, időnként tanulatlanok – akár a maga kislánya. Nem nyomulnak erőszakkal előre. A legtöbben nem tudnak róluk. De léteznek, Mrs. White. Miattuk forog a Föld.

– Maga ezt tényként kezeli. És biztos benne, hogy Faith egy közülük.

– Tudom, hogy a világ nagyon hosszú idő óta létezik. És igen, szeretném hinni, hogy Faith közülük való. – Felettünk megkondul az előszobai óra. – Maga nem?

Monsignore Theodore O’Shaughnessy legkorábban másnap este tudja visszahívni MacReady atyát, annyira lefoglalják kis egyházmegyéjének adminisztratív rémálmai, rengeteg a feladata – az egyházi iskolák és katolikus kórházak jogi panaszait vizsgálta, versenyképes biztosítási csomagokat keresett, és különösen hosszú időráfordítást igényelt egy csúnya tárgyalás: az ügy szereplői egy manchesteri pap és egy csoport kiskamasz, akik 1987 nyarán találkoztak egy táborban.

Végre elhelyezkedik kedvenc barna, repedezett bőrkanapéján, felemeli a cetlit MacReady atya üzenetével, majd tárcsázza a telefonszámot.

– Joseph! – mondja a kagylóba joviálisan, amint a pap beleszól a vonal másik végén. – Itt Monsignore O’Shaughnessy! Jó régen beszéltünk utoljára, nem igaz?

Igazság szerint réges-rég nem beszéltek. A monsignore fel tud idézni egy arcot, de nem tudja biztosan, hogy a New Canaan-i MacReady atyához tartozik-e, vagy a New London-i MacDougal atyához. – Beszélni akartál velem egy ifjúsági misszióról?

– Nem – feleli MacReady atya. – Egy gyermek látomásáról.

– Ó! Attól tartok, Betty kissé túlkoros a titkárnői állásra. Már alig hall, de nincs szívem elküldeni. Szóval, egy vízió? Egy jelenés? – Az ifjúsági misszió – mint például házakat építeni a Habitat for Humanityvel – más tészta. Talán megtérülne valamennyire a költség, amit a nemierőszak-tárgyalással kapcsolatos negatív sajtó miatt veszítettek. De ez… csak még rosszabb színben tünteti fel őket. – Miféle látomás?

– Egy itteni gyermek, egy hétéves kislány, úgy tűnik, látja Istent – MacReady atya egy pillanatig habozik, majd hozzáteszi: – Gyakorlatilag zsidó vallású.

– Akkor nem a mi gondunk! – feleli a monsignore határtalanul megkönnyebbülve.

– Lehet, hogy stigmái vannak.

Monsignore O’Shaughnessy arra gondol, hogy mindent egybevetve ez egy igencsak kemény hét volt számára.

– Tudod, mit tehetek érted? Fel fogom hívni Andrews püspök urat. Ez már kívül esik a hatáskörömön.

– De…

– Csak semmi de! – feleli a monsignore nagylelkűen. – Én köszönöm.

Megszakítja a hívást, mielőtt még MacReady atya elmondhatná, hogy Faith White számára Isten egy nő. Amikor Joseph ziláltan lélegezve visszateszi a telefonkagylót a helyére, megállapítja magában, hogy talán nem is baj, hogy ez az információ nem hangzott el.

1999. október 17.

Hogy mit szeret Colin White Las Vegasban? Soha nem zár be. Mint értékesítő, járt már Washingtonban, St. Paulban, San Diegóban – éjfélre mindenhol máshol kiürülnek az utcák. Las Vegas olyan, akár egy artéria: beszippant és elcsábít.

És hogy mit nem szeret Colin White Las Vegasban? Nem tud itt aludni egy jót. Fogalma sincs, hogy ez a neon kaszinótáblák miatt van-e, melyek közvetlenül az ablakuk előtt világítanak, mesterséges nappali fényt idézve. Vagy azért, mert képtelen megszokni, ahogy újdonsült felesége dobálja magát az ágyon egész éjjel. Netán azért, mert Faithre gondol, hogy cserbenhagyta, és arra, milyen rossz apa is ő.

Hagyja, hogy Jessica tovább aludja az igazak álmát, és átmegy a hálóból nyíló nappaliba; a szeme lassan hozzászokik a sötéthez. A kanapé karfáján az ingyengyümölcs-kosárból kivett, félig megrágott alma egyensúlyozik. Colin beveti magát a párnák közé, és miközben az almacsutkán nyammog, a távirányítót a tévé felé irányítja.

Reklám megy, egy New Hampshire-i vakációt hirdetve. Colin meredten nézi az őszi színekbe burkolózó hegyet, a lejtős sísáncokat. Hirtelen halványan belenyilall a honvágy, leteszi a csutkát és előrehajol, kezével a térdére támaszkodva.

Ha nem tudná száz százalékig, hogy kiakasztaná Jessicát, biztos lerövidítené a nászútjukat. Annyi mindent kell még lezárnia a régi életében, mielőtt továbbléphetne az újban. Szeretne bocsánatot kérni Mariah-tól, már csak a miatt az egyszerű tény miatt is, hogy ők ketten nem voltak egymáshoz valók. Szeretné Faitht a karjában tartani, érezni hajának édes illatát, amikor altatáskor fölé hajol, hogy betakarja. Szeretné kimondani azt a szót, hogy „család”, anélkül, hogy görcsbe rándulna a gyomra.

A tévében légi felvételről mutatják a Mount Washington Hotelt. Colin megragadja a telefonkagylót, és majdnem beüti a teljes régi telefonszámát, mire rájön, hogy New Hampshire-ben még csak hajnali fél öt van. Visszateszi a telefont a helyére. Faith most biztosan alszik.

A Hollywood Tonight! című műsor ismerős főcímzenéje betölti a parányi szobát. Fura, hogy az ilyen vackokat az éjszaka közepén adják. Colin elnyújtózik a kanapén, és lehunyja a szemét, csak résnyire nyitva ki, amikor meghallja Petra Saganoffot. Lehet, hogy fáradt, de nem halott. A nő füstös hangja beteríti őt, akár egy meleg takaró, majd egy világoskék banner tölti ki a képernyőt: A legapróbb szent?

– Amint látják – mondja Saganoff –, helyszínelünk, annak a sztorinak a nyomába eredve, amely múlt héten kezdődött Rafael Civernossal, az AIDS-es kisbabával, aki csodával határos módon meggyógyult, miután egy kislánnyal játszott a mögöttem látható udvaron.

Colin hunyorogva igyekszik rájönni, mi olyan ismerős neki a nőn – valami megfoghatatlan érzés járja át.

– A Hollywood Tonight! kiderítette, hogy a hétéves csodatevő maga is kórházba került egy titokzatos, megmagyarázhatatlan betegséggel. – Az adás felvételről stockfotókra vált, melyek színes üvegablakokat ábrázolnak. – Évszázadokon át a keresztény szentek vallási eksztázisa stigmákban manifesztálódott – orvosilag elképzelhetetlen sebekben a kezükön, az oldalukon és a lábukon, melyek Jézus keresztre feszítéskor keletkezett sérüléseit tükrözik.

A műsorvezetőnő narrációja kezdi álomba ringatni Colint.

– A New Hampshire-i gyermekre nézve ez csupán egy újabb bizonyíték, hogy Isten valamilyen formában megérintette az életét.

Ismét Petra Saganoffot látjuk, aki egy kőfal előtt áll, melyet takarókba és hálózsákokba bújt emberek sora szegélyez, kezükben virág, rózsafüzér és fényképezőgép.

– Amint látod, Jim, a kislány állítását óráról órára egyre többen elhiszik. Mostanra több mint kétszáz ember gyűlt itt össze, akik mind hallottak a látomásokról és csodákról, és valamiféleképpen szeretnének vele kapcsolatba kerülni.

A képernyő elsötétül, és megjelenik a Hollywood Tonight! felirat.

– Tudunk valamit a gyermek egészségi állapotáról?

– Hazajött a kórházból, Jim. Az még a jövő zenéje, hogy e csöpp gyógyító képes lesz-e saját magát is meggyógyítani. Itt Petra Saganoff, és a Hollywood Tonight!

Colin hirtelen felül, ráeszmélve, miért olyan ismerős neki ez az egész: Petra Saganoff az ő kocsifelhajtójának északi szélén áll.

1999. október 18.

– Tudod mit? – szakítja félbe Ian Davidet, akinek tátva marad a szája. – Nagy ívben szarom le! De azt biztosan tudom, hogy a te feladatod értesíteni engem, mi folyik a Boston Globe hasábjain, és úgy tűnik, ez az ínyenc csemege elkerülte a figyelmedet!

A hangereje minden szóval egyre nő, míg a menekülő ifjú David oda nem tapad a lakókocsi keskeny ajtajához. Ian kitépi a tegnapi lapot asszisztense remegő kezéből, és mire összeráncolt szemöldökkel újra David felé fordul, a fiúnak már hűlt helye.

Ian lehuppan a kényelmetlen kanapéra, és újra átfutja a rövidke cikket, hátha kihagyott valamit. Emiatt most örömtáncot kellene lejtenie – indirekt csellel ásta alá Faith szavahihetőségét, anélkül, hogy ismét neki osztanák a botrányhős szerepét.

Allen McManus jobb munkát végzett, mint várta: nemcsak a bírói végzéshez sikerült hozzájutnia, amellyel Mariah-t bezáratták, hanem még egy pszichiáterrel is megerősíttette, hogy a nő valóban az intézet betege volt. Ha másképp történt volna, Ian már fogná is a mobilját, hogy meginvitálja McManust egy rögtönzött sajtóértekezletre; finoman utalna a riporternek egyéb módszerekre, melyekkel kikezdhetné az egész White család becsületét. Ehelyett Iannek nincs más dolga, mint azon agyalni, hogy egyáltalán miért is intézett névtelen hívást McManus irodájába.

Lehunyja a szemét, és a lakókocsi oldalának üti a fejét, igyekezve előkotorni agyából az emléket, hogy mikor indította útjára ezt a labdát. Ja, igen! Amikor Millie Epstein visszatért a holtak közül. Nos, Ian szinte meg is bocsát magának ezért a tettéért, hiszen nála a pont. És ha egészen őszinte akar lenni, el kell ismernie, hogy legalább ezerszer folyamodott már efféle trükkökhöz. Tapasztalata szerint minél inkább sikerül felkeltenie a kételyt az emberekben, annál jobban növekszik követőinek száma. A baj nem az, hogy nyomra vezette a firkászt, hanem hogy Mariah White nyomára. A francba is, kedveli azt a nőt! Tisztában van vele, hogy nem lenne szabad, mert befolyásolja az értékítéletét – de akkor is ez a helyzet, nincs mit tenni. A fizikai vonzalmon könnyen túltenné magát, de ez több annál. Időnként azon kapja magát, hogy azt kívánja, bárcsak a nő ne lenne érintett az ügyben, nehogy ő legyen az a végén, akinek fájdalmat kell okoznia. És ez az ismeretlen érzés halálra rémíti.

Kopogtatnak, félbeszakítva a gondolatait. Ian feltépi az ajtót, arra számítva, hogy egy bűnbánó Davidet talál majd előtte, aki az állásáért jött kuncsorogni, ám valaki olyan ácsorog ott, akit még életében nem látott: egy középkorú férfi dudorodó sörhassal és vékonyodó szőke hajjal. Baseballdzsekit visel, melyet a cipzárnál koszfoltok tarkítanak.

– Hé! Látom, már most a rajongóm vagy! – mondja az idegen. Ian lenéz az öklére, melyben még mindig az újságot szorongatja görcsösen. – Allen McManus! – mutatkozik be a kezét nyújtva. – Enyém a megtiszteltetés. Ide jöttem, hogy folytassam a sorozatot, és akkor megláttam a Winnebagót, és… Mit mondhatnék? Azt hiszem, mindannyian ugyanaz után a sztori után koslatunk. Nagy szellemek, ha találkoznak.

Ian figyelmen kívül hagyja a férfi jobbját.

– Hát te nem vagy az!

– De hát…

Ian keményen megragadja McManus ujjait, ami kívülállóknak talán kézfogásnak tűnne, de valójában komoly fájdalmat okoz a férfinak.

– Én egyedül dolgozom! – szűri Ian a fogai között. – És ha arra merészelsz célozni, hogy nekem bármi közöm van a szennyhez, amit összehordasz, annyi csontváz fog kidőlni a szekrényedből… A főnököd az ábécét sem hagyja majd neked leírni, nemhogy a gyászjelentéseket! – Majd elégedetten bevágja az ajtót az újságíró arcába.

Hétévesen Constantine Christopher Andrews szögesdrótdarabkákat varrt ruhái bélésébe, mert kitalálta, hogy az egyetlen módja elkerülni a környékről, ahol született és ahol valószínűleg a halál is várna rá, ha bűnbánatot tart, és felhívja magára Isten figyelmét. Az édesanyja, aki soha nem vette a fáradságot, hogy megtanuljon angolul, miután idehajózott Szicíliából, mindig is számított arra, hogy a fiából pap lesz – előérzetét leginkább a piros, kereszt alakú anyajegyre alapozta, mely az újszülött hasán kirajzolódott. Constantine cseperedése közben oly sokszor hallott küszöbönálló pappá szenteléséről, hogy egy idő után már ő is tényként kezelte. Szerette a katolicizmust. Az emingránsok gettóját heti rendszerességgel feldobó színkavalkádot, pompát és magasztosságot. Szorgalmát kellően jutalmazták, szépen haladt felfelé a katolikus hierarchia lépcsőin, tizenöt éve püspökként szolgál. Öt évvel ezelőtt nyugdíjba akart vonulni, de a pápa nem engedte. Olyan régen nem vegyült már önszerveződő katolikusokkal – valójában azóta, mióta a vallás szinte nem jelentett többet számára a hatalmas pénzgyűjtő kampányoknál –, hogy amikor Monsignore O’Shaughnessy felhívta egy stigmatizált történetével, azt hitte, csak a bolondját járatja vele.

– Miről beszélünk pontosan? – kérdezi elkeseredetten, mert most, hogy felvette a telefont, biztosan el fog késni az Italian Centerben rendezett reggeliről, ahol Manchester leggazdagabb üzletemberei közül is jó páran tiszteletüket teszik. – Kezeken, lábakon, oldalakon?

– Amennyire én tudom, csak a kezeken – feleli a monsignore. – A gyermek valójában zsidó.

– Hát, akkor ez megoldódott. Foglalkozzanak vele a rabbik.

– Szívesen tennék. De a sajtó már felfigyelt az esetre. MacReady atya szerint körülbelül háromszáz hívő katolikus járult a helyszínre – megköszörüli a torkát. – És van itt egy kis állítólagos feltámadás is…

– Sajtóérdeklődés, azt mondod? – mérlegeli a hallottakat Andrews püspök. A katolikus hierarchia tagjaként már régebben felfigyelt a jelenségre, miszerint az egyházi adományok gyakoribbá válnak, ha a hit jó reklámot kap. Amennyiben sikerülne elérnie decemberben a kitűzött összeget, talán kivehetne pár szabadnapot egy kis golfozásra Scottsdale-ben. Nem először szeretne inkább egy Boston méretű nagyváros püspöke lenni, mint egy ilyen apró, szegény egyházmegyéé New Hampshire déli csücskében.

– Idén három papjelöltet küldtem St. John’sba. Talán van számunkra egy, akit nélkülözni tudnak, hogy foglalkozzon az üggyel.

– Nagyszerű, excellenciás uram. Értesítem erről MacReady atyát.

A püspök leteszi a telefont, majd felhívja a bostoni St. John’s Papneveldét, és kedélyesen elcseveg egy Celtics-meccsről a válaszolóval, mielőtt a tárgyra térne a szokásos számító negédességével, amit általában nála fontosabb személyek talpnyalására tartogat. A rektor kevesebb mint tíz perc alatt kiköhög egy nevet, amit Andrews püspök lefirkant egy fecnire, és az asszisztenséhez irányít. Mire elhagyja az irodáját, már azon morfondírozik, hogy amerikai palacsintát vagy bundás kenyeret fogyasszon-e, a kislány a stigmáival együtt teljesen kitörlődött a fejéből.

Faith tudja, hogy ez nem az ő napja: anyukája banános palacsintát süt reggelire.

Igazából szereti a palacsintát, de amint a banánkarikák a serpenyőhöz érnek, lábszagúak lesznek, és miközben Faith megpróbálja lenyelni a falatot, büdös zoknik járnak a fejében, és ez a reggelinél elég ahhoz, hogy kidobja a taccsot. Már legalább csilliószor mondta az anyjának, hogy nem szereti a banános palacsintát, de, mint az lenni szokott, ez a kérése sem talált értő fülekre, és ilyenkor Faith azon tűnődik, vajon tényleg hangokat ad-e ki, miközben beszél, vagy a hangerőt csak a saját agyában tekeri fel.

– Anyu – kezdi, becsusszanva az asztalnál a helyére. – Valami mást kérek.

Az anyja szó nélkül odalibben, és elveszi előle a palacsintákkal teli tányért. Faithnek leesik az álla. Ha az anyja veszi a fáradságot, hogy összeüssön számára egy tányér, müzlinél összetettebb reggelit, az általában azt jelenti, hogy ennyi vesződés után Faithnek kutya kötelessége azt elfogyasztani, kérem szépen.

Faith figyeli, ahogy az anyja kidobja a palacsintákat a kukába, és szórakozottan kikapcsolja a villanytűzhelyt.

– Mégis mit egyek?

Az anyja csak pislog.

– Ó! – feleli, visszatérve a földre. – Nem tudom. Zabkását? – Mielőtt Faith rábólintana, már bont is ki egy csomagot, beleszórja egy tálba, és forró vizet folyat hozzá.

Faith hallja, ahogy az anyja lecsapja a tálkát. Szippant egyet, és megérzi a szagát: banán.

– Apu tuti nem etetne velem ilyen gusztustalan kaját – morogja.

Az anyja hirtelen megpördül a tengelye körül.

– Mit mondtál?!

Faith felszegett fejjel válaszol:

– Ha apuval laknék, biztos nem adna nekem ilyeneket enni!

Az anyja szeme vörös és táskás, a hangja pedig olyan gyöngéd, hogy Faithnek fáj hallani is. Rögtön úgy érzi, mintha hasba rúgták volna. Nézi az anyját, ahogy nagyot nyel, mint akinek torkán akadt a banános zabkása.

– Szeretnél apuval élni?

Faith az ajkába harap. Szereti az apját, az igaz, de az anyja valahogy más – természetesebb és elkötelezettebb –, és azok után, hogy ennyi éven át az ő szoknyája alá bújt, Faith érzi, hogy egy értékes másodpercet sem hajlandó nélküle elvesztegetni.

– Én azt szeretném – feleli Faith óvatosan –, ha itt maradhatnék.

Megérte, hiszen az anyja odarohan hozzá és ölbe kapja. És ami még jobb, belekönyököl a Faithnek készített banános zabkásába.

– A francba! – kiáltja elpirulva. – Azt hiszem, jobb, ha készítek neked valami mást.

– Én is azt hiszem.

Figyeli, ahogy az anyja kiöblíti a blúza ujját, és bevizez egy szivacsot.

– Nem vagyok túl jó ebben – szabadkozik, majd nekilát letörölni az asztalt.

A kis zabkásakupacokból az asztalról Faith ölébe és a padlóra is jutott. Felpillant az anyjára, akinek haja függönyként takarja el a fél arcát; nézi az apró gödröcskéjét. Kisgyerekként gyakran megérintette azt a pontot az anyja arcán, és várta, hogy kialakuljon a kis barlang, amikor mosolyra húzódott a szája. Imádta, ahogy egyszer csak elveszhetett az anyja mosolyában.

– Jól csinálod – feleli Faith, félénken felkel a székéről, és megpuszilja az anyja nyakát.

MacReady atya lopva pillant az öreg Chevyjének anyósülésén utazó papra, és arra gondol, hogy attól még, hogy valláspszichológiából diplomáztál, nem leszel szakértő a témában.

Rourke atyának, aki most végzett a St. John’s Papneveldében, még a fenekén a tojáshéj. Annyira fiatal, talán meg sem született, amikor MacReady atya már a tengerentúlon járt, Viatnamban. És mivel Bostonban ragadt tanulni, egyértelmű, hogy amolyan elefántcsonttoronyba zárkózó típus. Akkor sem tudná, hogyan kell bánni a közösség tagjaival, ha véletlenül egy az ölébe pottyanna. Ám MacReady atya természetesen nem mond semmi ilyesmit.

– Valláspszichológia, igazán érdekes – mondja barátságosan, amint ráfordul a Mariah White házához vezető útra. – Miért pont ezt választottad?

Rourke atya keresztbe teszi a lábait, vastag gyapjúzoknija és Birkenstock szandálja kikandikál fekete nadrágszára alól.

– Talán azért, mert így adhatok az embereknek. Azt hiszem, pszichiáter lettem volna, ha nem érzem, hogy más a hivatásom.

És persze erről kérdezés nélkül rögtön örömmel mesélsz mindenkinek.

– Nos, nem tudom, mit mesélt neked a rektor Faith White-ról…

– Nem sokat – válaszolja Rourke. – Az a feladatom, hogy megvizsgáljam az idegi állapotát.

– Igazság szerint azt már megtették. Világi pszichiáterek.

Rourke felé fordul az ülésén.

– Ugye, tisztában van vele, hogy az esély, miszerint a gyermek valóban látó, gyakorlatilag egyenlő a nullával?

MacReady atya elmosolyodik.

– Soha nem szoktad félig telinek látni a poharat?

– Ha az elméről beszélünk, attól tartok, a fél nem olyan jó, mint az egész.

MacReady atya leparkol a White-ékkal átellenes mezőn, egy sátorozó és egy csapat, kempingszékeken ücsörgő idős hölgy közé.

A szemináriumi pap álmélkodva néz szét, és a látványtól leesik az álla.

– Ejha! Már most szép számú követője akad!

Egy darabig csevegnek az autófelhajtó végében strázsáló rendőrrel, MacReady atya nyájának egy újabb tagjával, aki, hála a magasságosnak, könnyedén átengedi őket, amikor a pap azt állítja, hogy megbeszéltek egy találkozót Mrs. White-tal.

– Igazán? – kérdezi Rourke atya a ház felé menet. – Vár minket?

– Nem egészen.

MacReady atya a bejárati ajtóhoz megy, és bekopog: egy apró, manószerű arcocska kukucskál ki rá a kisablakon.

A retesz kattan egyet, amint a kulcs fordul a zárban, majd kitárul az ajtó.

– Jobban vannak! – kiáltja Faith, két kezét a papok felé tartva. – Nézze, már elég a sebtapasz!

MacReady atya elismerően füttyent.

– Ráadásul Flinstone családos sebtapaszod van! Nagyon menő.

Faith a másik papra sandít, és a háta mögé rejti a kezét.

– Nekem nem szabad magukkal beszélnem! – ébred rá hirtelen.

– Akkor talán beszélhetnénk az édesanyáddal.

– Ő épp zuhanyozik.

Rourke atya előrelép.

– MacReady atya mesélt nekem arról, milyen jókat beszélgetett veled, amíg a kórházban voltál, és én is nagyon vártam már, hogy találkozzunk.

MacReady atya látja, hogy Faith erősen habozik. Talán mégsem akkora humbug az a valláspszichológia…

– Faith, anyukád ismer engem. Biztosan nem bánná.

– Talán jobb, ha megvárják, amíg lejön.

A fiatal pap MacReady atya felé fordul.

– Hát, igazán nem tudom, mit csináljak azzal a sok játékkal, amiket hoztam.

Faith a ruhaujjával megdörgöli a kilincset, mely immár ragyogó fényes.

– Játékok? – kérdezi.

Az emeleten vagyok, épp a törülközővel szárítom a hajam, amikor meghallom a két férfi hangját.

– Faith! – kiáltom görcsbe rándult gyomorral, amint leiramodok a lépcsőn. A földön ülve találom MacReady atya és egy ismeretlen pap társaságában; egy zöld zsírkrétával karikázza be a válaszokat egy papíron, ami egyérteműen egy pszichológiai tesztet tartalmaz.

Fogcsikorgatva feljegyzem a mentális noteszembe, hogy fel kell hívni a rendőrfőnököt, és kérni tőle egy protestáns járőrt.

– Faith, mondtam, hogy nem szabad ajtót nyitnod senkinek!

– Az én hibám – feleli MacReady atya könnyedén. – Én mondtam Faithnek, hogy biztos nem bánja majd. – Egy másodpercnyi hezitálás után a másik pap felé bólint.

– Ő itt Rourke atya a bostoni St. John’s Papneveldéből. Olyan messziről érkezett, csak azért, hogy találkozhasson Faith-szel.

Az arcom ég a csalódottságtól.

– Hogy tehette! Maga elvileg a mi oldalunkon állt!

MacReady atyának már nyílna a szája, hogy bocsánatot kérjen, de nem hagyom megszólalni.

– Ne! Ne gondolja, hogy bármi olyat mondhat, amivel jóváteheti ezt, mert nem tud.

– Mariah, nem volt választásom. Létezik egy bizonyos eljárás, amit a katolikus egyházban folytatunk, és…

– Mi nem vagyunk katolikusok!

Rourke atya lassan feltápászkodik.

– Valóban nem. De a lánya felkeltette jó pár katolikus figyelmét. És az egyház biztosra akar menni, hogy nem vezetik őket félre.

Keresztre feszítéseket látok, mártírokat, akiket élve elégetnek…

– Mariah, mi nem fotózni jöttünk – mondja MacReady atya. – Nem szándékozzuk közzétenni Faith kedvenc müzlijének a márkáját a tévében. Csak szeretnénk vele beszélgetni egy kicsit.

Faith talpra áll, és a kezét a kezembe csúsztatja.

– Rendben van, anyu, tényleg.

A lányom arcáról a papokra pillantok.

– Harminc perc – jelentem ki szigorúan. Majd összefonom a karom magam előtt, leülök mellé, és felkészülök a tanúságra.

Rourke atya összepakolhatja a tesztjeit meg a tintapacáit, és már indulhat is haza a következő Amtrakkal. Nincs szüksége számítógépes elemzésre ahhoz, hogy lássa, Faith nem vesztette el a kapcsolatát a külvilággal, és a viselkedése nem utal pszichózisra.

MacReady atyára sandít, miközben a kávéasztalon álló díszes tálból kihalássza a sárga M&M’s szemeket, melyek végül a szájában landolnak. Az anyának egy arcizma sem rándult már húsz perce. Rourke atya teljesen tanácstalan. A gyermek nem pszichésen beteg, de vallási szempontból sem tűnik különösebben problémásnak. Nem hord össze hetet-havat Istenről, mint az a nő, akit Plymouthban megvizsgált. Valójában Faith White szinte meg sem szólal. Miközben a következő lépésen töpreng, előhúzza a rózsafüzérét a zsebéből, és szórakozottan morzsolgatja.

– Ó, de szép! – sóhajt fel Faith csodálattal.

Az atya a ragyogó üveggyöngyökre bámul.

– Szeretnéd megnézni?

Faith bólint, majd átbújtatja a fején a rózsafüzért, akár egy nyakláncot.

– Így kell?

– Nem. Ezzel imádkozunk Istenhez. – Faith értetlen arcát látva még hozzáteszi: – „Mi Atyánk, aki a mennyekben vagy, szenteltessék meg a te neved…”

Faith kacaja szakítja félbe.

– Ezt elrontottad!

– Mit rontottam el?

Faith a plafonra emeli a tekintetét.

– Isten egy anya.

– Tessék?

– Egy hölgy. Isten egy hölgy.

Rourke elvörösödik. Női Isten? Ki van zárva. Mrs. White felé kapja a fejét, aki felvonja a szemöldökét és megvonja a vállát. MacReady atya pedig ártatlanul kérdezi, akár a ma született bárány:

– Ó! – mondja. – Ezt nem említettem?

Pontban este 10 után megszólal a csengő. Remélve, hogy Faith nem ébredt fel, lesietek a lépcsőn, feltépem az ajtót, és szembe találom magam Colinnal. Szörnyen fest. Az összes haja az egyik oldalra lapult, mintha elaludta volna; az esőkabátja gyűrött; a szeme véreres a kevés alvástól. A szája egy vékonyka vonal, szorosan összeszorítva a rosszallástól.

Hátrapillant a válla fölött a telihold által élesen kirajzolt kisteherautókra és kocsikra, amik az út menti kukoricaföldön parkolnak. Faith álmosan lebotorkál a lépcsőn, majd megtorpan mellettem, és átfonja a derekamat a karjával.

Amint meglátja, Colin lehajol hozzá és nyújtja felé a kezét. Faith habozik, majd gyorsan elbújik mögém.

– Mi az istent csináltál a lányommal?! – kérdezi Colin idegesen.

– Valójában vicces, hogy így kérdezed – feleli Mariah.

Colinnak minden csepp önuralmára szüksége van, hogy odébb ne lökje a nőt a lánya elől. Egészen addig, amíg oda nem ért, el sem tudta képzelni, mi fogadja majd. Azok a szennyműsorok persze mindig elferdítik az igazságot, pont úgy, ahogy a National Enquirer például Heather Locklear testére fotosoppolta Elizabeth Taylor fejét… Colin arra gondolt, Faith talán csak hozzáért a sütőhöz, és megégette a tenyerét; vagy leesett a bicikliről és össze kellett varrni a sebeit. Számtalan logikus magyarázat létezik egy rosszul exponált fényképre, amely egy kislány vérző kezéről készült.

Azonban Colin rögtön lefoglalt egy buszjegyet a repülőtérre, felszállt az első Las Vegasból induló járatra, veszekedett Jessicával a hirtelen indulás miatt, egész nap a repülőn és egy bérelt autóban zötyögött, és amikor hazaért, a régi otthona előtt rendőrségi blokádot talált, amit sátrak, ereklyék és mindenféle fura szerzetek hordája vesz körül.

– Bemegyek! – mondja elszántan, mire Faith elengedi az anyját és feliszkol a lépcsőn.

– Nem hiszem. Ez most már az én házam!

Colinnak kell egy perc, hogy felszedje az állát a padlóról. Mariah nemet mond, neki? Előrefurakodik, ám Mariah kitárt karjának ütközik.

– Nem viccelek, Colin. Hívom a rendőrséget, ha muszáj.

– Csak rajta! – üvölti a férfi frusztráltan. – Épp itt vannak a kibaszott autófeljáró kibaszott végén! – Fáradt, nyűgös és le van taglózva. Amikor elindította a válási folyamatot, nem volt kérdés, hogy Faith Mariah-nál marad. Soha nem feltételezte, hogy akadályba ütközik majd, amint elérkezettnek látja az időt arra, hogy Faitht bevezesse új élete kavalkádjába. Mariah mindig fair volt, egyébként pedig könnyű eset. Volt.

– Nézd! – mondja Colin nyugodtabban. – Legalább azt elárulnád, mi ez az egész cirkusz Faith kezével?

Mariah lesüti a szemét, és meredten bámulja a földet.

– Nem olyan egyszerű.

– Akkor egyszerűsítsd le!

A nő egy pillanatig habozik, majd szélesebbre tárja az ajtót, és beengedi a férfit.

Miután újra ágyba dugom Faitht, az egészet elmagyarázom Colinnak – a képzeletbeli barátot, a pszichózisra felírt gyógyszereket, a papok és rabbik szakadatlan áradatát, anyám feltámadását. Egy percig csak bámul rám, majd nevetésben tör ki.

– Ejha, egy másodpercig sikerült megvezetned!

– Nem viccelek, Colin.

– Értem. Szóval te tényleg elhiszed, hogy Faith valamiféle forródróton keresztül tart kapcsolatot Istennel – megint nevetni kezd. – Tudod, hogy mindig is élénk volt a képzelőereje, Rye. Emlékszel, amikor az oviban meggyőzte az egész csoportját, hogy amikor kimennek majd a szünetben, a Disney Worldben találják magukat?

Nagyon nehezemre esik koncentrálni. A felszín alatt forr bennem a harag, a neheztelés, amiért Colin úgy érzi, egyszerűen csak besétálhat ide utasításokat osztani, pedig erről a jogról hónapokkal ezelőtt egyértelműen lemondott. De más érzések is kavarognak bennem. Egy szobában lenni Colinnal olyan, mintha hazatértem volna, mintha a testem tudná, hogy ez természetes, és előbb hozzáérne, mielőtt meggyőzhetném az agyamat is, hogy ezt tegye. Érzem a gyomrom mélyén kerekedő szélvihart, ami felkavarja bennem a reményt, hogy örökre visszajött, és a józan eszemet beszippantja a középpontjába. Figyelem Colint, ahogy játékosan mozog a szája, hallom, ahogy becéz, és azon gondolkodom, vajon túlélem-e, hogy ilyen közel él hozzám, és tudom, hogy többé már nem engem akar.

– Bármi is történt, teljesen kicsúszott az irányítás a kezedből. Szerinted normális, hogy nem tud iskolába járni? Hogy egy halom idegen alszik a rododendron alatt, akik szerint a lányod… – hirtelen csettint egyet az ujjával az orrom előtt. – Hé, figyelsz te rám egyáltalán?!

A hosszú ujjait bámulom. Annak ellenére, hogy kimondták a válást, Colin jegygyűrűt visel. És ekkor rájövök, hogy ez nem az, amit én adtam neki.

– Ja – feleli Colin elpirulva. – Az. – A másik tenyerével eltakarja a gyűrűt. – Elvettem feleségül. Jessicát.

Megrázom a fejem, és hirtelen a Colinról alkotott képem átalakul. Ő nem a minden, nem egy édes emlék, csupán valaki, akit sosem fogok megérteni.

– Elvetted feleségül Jessicát – ismétlem meg lassan.

– Igen.

– Elvetted feleségül Jessicát.

– Rye, közted és köztem soha nem működhetett volna. Sajnálom, tényleg, igazán sajnálom.

A bennem forrongó düh új életre kel.

– Soha nem működhetett volna? Honnan is tudnád te ezt, Colin, amikor én voltam az egyetlen, aki próbálkozott?

– Igen, te megpróbáltad. De Rye – én nem.

A kezemért nyúl, de elhúzom tőle, és a térdem közé rejtem.

– Te is hajlandó voltál megpróbálni, Colin. Csak nem velem.

– Igaz, nem veled – elfordul, szégyenkezve. – De ez most nem számít.

– Tényleg nem? Úristen, mi lehet ennél fontosabb?

– Faith. Ezúttal nem rólad szól az egész. Mindig addig csűröd-csavarod, amíg a te problémád, a te ügyed nem lesz minden.

– De igenis rólam szólt! – kiáltom. – Hogy mondhatod azt, hogy a Greenhaven nem rólam szólt?

– Mert nem arról beszélünk! Jézusom, a lányunk a téma! – idegesen beletúr a hajába. – Nyolc éve volt, az isten szerelmére! Azt tettem, amit helyesnek gondoltam. Soha nem fogod nekem megbocsátani?

– Úgy tűnik – suttogom.

– Tudom – feleli Colin rövid szünet után. – Sajnálom.

– Én is sajnálom.

Kinyújtja a karját, én pedig hozzábújok. Kívülről csodálom a jelenséget, hogy az ember ilyen jól ismerheti valakinek a testét, még a válás után is, mint amikor a gyerekkorodban meglátogatott helyszínt évekkel később újra látod: a szemed az ismeretlennel találkozik, a lábad mégis ismerős földet tapos.

– Soha nem akartalak bántani – mormolja a hajamnak.

Én is ugyanazt szeretném mondani neki, de valamiért más szavak jönnek ki belőlem.

– Soha nem akartalak szeretni.

Colin meglepetten hátrahőköl, arcán bánatos kifejezés.

– Ezért fáj annyira, igaz? – megérinti az arcomat. – Tudod, hogy igazam van, Rye. Faith nem ezt érdemli.

Ekkor nyilall belém, miért is jött: nem azért, hogy kibéküljünk; magával akarja vinni a lányomat. Hirtelen eszembe jut, hogy évekkel ezelőtt az éjszaka közepén gyakran felébresztettem őt, hogy feltegyek neki egy-egy nevetséges kérdést: „Mit szeretsz jobban a Cracker Jacks mogyorós popcornban: a mogyorót vagy a popcornt? Ha te lehetnél a hét egyik napja, melyiket választanád?” Mintha versenyzők lennénk az Újdonsült házasok show-ban. Colin ilyenkor a fejére húzta a párnát és azt kérdezte, miért akarom tudni. Most már értem, miért: tartalékoltam a válaszait, akár egy mókus. Enyhítő körülményként azért elmondanám: azt nem tudtam, hogy Colinnak viszonya van, azt azonban igen, hogy a tükörtojás sárgáját folyékonyan szereti. Hogy a tapétaragasztó szagától szédülni kezd. Hogy ha megtanulhatna egy új nyelvet, a japán lenne az. Most már Jessica fogja ismerni ezeket a dolgokat. Jessicáé lesz az én férjem, az én lányom.

Faith nem ezt érdemelte, mondta Colin.

És én arra gondolok: én sem.

A gondolattól összeszorul a szívem – mi lesz, ha nem maradhat nálam Faith?

Hirtelen olyan erősnek érzem magam, képes lennék hegyeket mozgatni. Fél kézzel elsodorni az összes embert, aki betört a magánszférámba. Elvinni Faitht oda, ahol senki nem tudja futólag megérinteni, nem tépkedhetnek gyapjúszálakat a pulóveréről, nem válogathatják ki a szemetét.

Elég erősnek érzem magam ahhoz, hogy elismerjem, mindent összevetve talán elég jó anya vagyok. És ahhoz pedig kifejezetten elég kemény vagyok, hogy életemben először azt kívánjam, Colin menjen el végre.

– Tudod – mondom –, ha Faith meggyőgyődéssel azt mondaná nekem, hogy az ég narancssárga, mérlegelném az állítását. Ha így látja, annak oka van, és én meghallgatom.

Colin ledermed.

– Te elhiszed, hogy beszélget Istennel, feltámasztja a halottakat, meg az összes baromságot? Ez őrültség!

– Nem az. És én sem voltam az – állok fel. – Beleegyeztél, hogy Faith velem éljen. Te majd hálaadáskor láthatod. De addig nem akarok rólad hallani, Colin.

A bejárati ajtóhoz sétálok és kinyitom. Colinnak eltart pár pillanatig, mire felocsúdik a sokkból, hogy elbocsátották.

Határozott léptekkel az ajtóhoz megy.

– Nem rólam fogsz hallani – feleli halkan. – Hanem az ügyvédemről.

Újonnan felfedezett bátoságom ellenére még órákig remegek, miután Colin elment. Minden villanyt felkapcsolok az alsó szinten, és végigjárom az összes szobát, kényelmes helyet keresve. Végül az ebédlőasztalhoz ülök le, és óvatosan játszadozni kezdek az évekkel ezelőtt készített, a saját otthonunkról mintázott babaház redőnyeivel. Már nem pontos. A nagyfürdőszobában másik tapéta van, és Faith gyerekágyát is lecseréltük rendesre, és – természetesen – a ház már két ember rezidenciája, nem háromé.

Iszonyatosan mérges vagyok Colinra azért, amit tett, amiért megfenyegetett.

A dühöm hajt, fel a lépcsőn, át a hallon, egyenesen Faith szobájának ajtajáig, ahol meglapulok, akár egy kísértet. Vajon komolyan gondolta? Harcolna azért, hogy elvegye tőlem Faitht? Megnyerné, azt tudom. Nincs esélyem. És ha nem Colin jön el érte, akkor majd valaki más: a katolikus egyház egy tisztviselője… a bulvártévé riportere, akinek az egész országban sugárzott adása Colint erre a rohamra késztette…vagy bárki a több ezer emberből, aki látta a műsort, és akar Faithből egy darabot.

Lábujjhegyen settenkedem be a szobába, elnyúlok Faith mellett a keskeny ágyon, és figyelem arcának ívét, fülének spirálját. Hogy lehet, hogy fogalmad sincs, mennyire fontos számodra valaki, amíg el nem veszítheted?

Faith mocorogni kezd, felém fordul és rám néz.

– Narancsillatot érzek – mormolja álmosan.

– Ez a samponom – felelem, és elsimítom rajta a takarót. – Aludj szépen.

– Apu még itt van?

– Nincs.

– Holnap visszajön?

Nézem a lányom, és döntésre jutok. Nem szeretném ezt tenni, de nem igazán van választásom.

– Nem fog tudni – válaszolom. – Mert te meg én elutazunk.

NYOLC

„Ian Fletcher pokolra termett, ha van olyan – amennyiben

be nem bizonyítja, hogy nem létezik, mielőtt odaérne.”

The New York Times, véleményrovat, 1999. augusztus 10.

1999. október 19.

– Csak mondom, hogy én ellene vagyok! – zsörtölődik Millie.

– Én nem! – jelenti ki Faith, miközben Mariah felhúzza a dzsekijén a cipzárt. – Szerintem tök menő dolog kémnek lenni!

– Nem kém, spicli! – Mariah lesimítja a dzseki gombjait. – Készen állsz?

Tudja, hogy a válasz igen; Faith hajnal óta kész, amióta Mariah elárulta neki, mi fog történni. Persze a kaland és akció szavaival tálalta, mire készülnek, hogy Faith inkább ifjú Indiana Jonesnak érezze magát, mint bujdosó kisgyereknek. És a szökésük mind ez idáig megfelel Faith elvárásainak – belopóztak az autóba fejenként egy kis méretű hátizsákkal, negyvenöt percet autóztak a plázáig, és elvegyültek a tömegben, hogy lerázzák a nyomukban lihegő két riportert, akik minden kétséget kizáróan kiszúrták Mariah Hondáját, és várják, hogy ők hárman visszatérjenek. Ám mire Millie kisétál a pakolóba, hogy hazavezesse az autót, Mariah és Faith már átöltözve taxiba szálltak a pláza másik bejáratánál, és egyenesen a reptérre tartanak. Már csak el kell búcsúzniuk.

Mariah tekintete a pláza mosdójának tükrében találkozik az anyjáéval. Millie előrelép és átöleli Mariah derekát.

– Nem kell hagynod nekik, hogy elüldözzenek – mondja gyöngéden.

– Nem hagyom, anya. – Mariah lenyeli a torkában lévő gombócot. – A saját kezembe veszem az irányítást. – Nehezére esik magára hagyni az anyját – nemcsak a legutóbbi szívproblémája miatt, hanem egyszerűen azért, mert Millie nem csupán az édesanyja, hanem a legjobb barátnője is. Ugyanakkor még Millie is egyetértene vele abban, hogy azt teszi, amit tennie kell, csak hogy megtarthassa Faitht.

Mariah egyszerűen nem hagyhatja – megint –, hogy az emberek és a rajta kívül álló körülmények leteperjék. Nem beszélt Millie-nek Colin felügyeletijog-fenyegetéséről, és azt sem említette neki, hova készül. Így amikor majd felkeresik az ügyvédek… vagy az újságírók, vagy Ian Fletcher – nem kényszerül rá, hogy hazudjon. Mariah megfordul, és az anyja nyaka köré fonja a karját.

– Hívni foglak. Amikor tudlak… ha tudom, hogy lehet.

Faith befészkeli magát a két felnőtt közé.

– Öltözz fel, Nagyi! Le fogjuk késni a taxit.

Mariah gyengéden megsimogatja Faith haját.

– Édesem, Nagyinak itt kell maradnia.

– Itt?

– Na, nem itt. Hanem nálunk, hogy vigyázzon… a dolgainkra.

Mariah szavai nem találnak megértő fülekre.

– Nagyinak velünk kell jönnie! – erősködik Faith.

Mariah nem mondta el Faithnek, hogy ez is része a tervnek, pont emiatt: mert ez lehet az egyetlen akadály, ami a lánya útjába állhat.

– Faith, drágaságom! – mondja Millie leguggolva. – Semmit nem szeretnék jobban, mint most veletek tartani, elkísérni titeket a kirándulásra. De nem lehet.

– Mert valakinek haza kell vezetnie a kocsinkat, igaz? – feleli Faith egy másodperccel később. – De ugye, később utánunk jössz?

Millie jelentőségteljesen Mariah-ra pillant.

– Még szép! – Belegyömöszöli Faith váltóruháit a hátizsákba, majd felsegíti a kislányra a táska pántját. – Légy jó! – csókolja homlokon az unokáját búcsúzóul. Nézi, ahogy Mariah kézen fogja Faitht és kivezeti a mosdóból; Faith hátrafordul és puszit lehel felé, mielőtt eltűnnének. Azután Millie beül egy üres vécéfülkébe, és képzeletében megjelenik millió és egy forgatókönyv arról, mennyi minden sülhet el rosszul most, hogy Mariah és Faith elszöktek, és legalább ugyanannyi arról is, ha itt maradtak volna.

A nagy tudású Malcolm Metz mindkét tenyerével fényesre suvikszolt íróasztalára támaszkodik.

– Tisztázzuk, hogy jól értettem-e, Mr. White. Tíz héttel ezelőtt önként lemondott a lánya felügyeleti jogáról. És most azt szeretné, ha a gyermek önhöz és újdonsült feleségéhez költözne.

Colin bólint. Igyekszik nem a Walloughby, Krieger and Metz ügyvédi iroda rémisztő légkörének hatása alá kerülni, ami hat hónappal ezelőtt sokkal kevésbé volt zavarba ejtő, mielőtt telerakták volna az egész helyiséget elektrolumineszcens exit-táblákkal. Persze akkor csak egyszerű ügyintézésről volt szó. A mostani látogatásának oka jóval személyesebb, és sokkal komolyabb tét forog kockán.

– Így igaz – tetőtől talpig végigméri Metzet, rövidre nyírt, őszbe hajló hajától egészen az olasz bőrcipőjéig. A férfi, aki egy tank erejével tör előre a tárgyalóteremben, ha a győzelemről van szó, New Hampshire egyik igazi élő legendája.

Az ügyvéd összeérinti két kezének ujjbegyeit.

– Miért gondolta meg magát hirtelen?

Colin úgy érzi magát, mintha lassú tűzön sütögetnék; és még csak most kezdődik…

– Talán mert a volt nejem őrült. Vagy mert a lányomat ellenem fordították. Esetleg az lehet az oka, hogy aggódom a gyerek testi épségéért. Válasszon.

Metznek nem újdonság az efféle sztori. Ráadásul két órán belül jelenése lesz a bíróságon, egy hírhedt maffiafeleség válóperes ügyvédjeként, és épp szívesebben tökéletesítené a megjelenését az igazgatói mosdóban, a kamerák számára… Egy ilyen felügyeletijogi ügy neki nem kihívás – hát igen, álmában is megnyerné.

– Mit tett a volt felesége, amivel veszélyeztette a lánya egészségét?

– Mennyit hallott arról a kislányról, aki látja Istent?

Malcolm asztallapon doboló ujjai megállnak a levegőben.

– Ő a maga gyereke?

– Aha. Nem! – sóhajtja Colin. – A francba. Már nem is tudom. Több száz ember rostokol az autófeljárómnál, akik mind azt hiszik, hogy Faith valami prófétává változott, vérzik a keze és… Jézusom! – Colin az ügyvéd szemébe néz. – Ez nem az a kislány, akit én ismertem.

Malcolm némán előhúz egy sárga mappát az írósztal egyik fiókjából. Ennél az ügynél elképesztő sajtóvisszhangról beszélhetünk, jócskán túllépve New Hampshire szűk kis határait.

Leveszi egy toll kupakját, majd belemélyeszti a fogát a műanyagba.

– Úgy véli, hogy önök jobban képviselnék a gyermek érdekeit. Ön szerint az, hogy az anyjával él, hátrányosan befolyásolja a lányát. – Colin bólint. – Meg tudja nekem mondani, miért nem gondolta így négy hónappal ezelőtt?

– Nézze, ha kifizetem magának a huszonötezer dolláros ügyvédi díjat, plusz ötszáz dollárt óránként, nem kell mindent kifejtenem. A lányomat akarom! Most. Úgy hallottam, maga tud nekem segíteni. Ennyi.

Malcolm egy másodpercig állja kliense tekintetét.

– Kizárólagos felügyeleti jogot akar?

– Igen.

– Bármi áron?

Colinnak nem kell megkérdeznie, mire gondol az ügyvéd. Tisztában van vele: úgy tudja a leginkább bebizonyítani, hogy ő a jobb szülő, ha negatív színben állítja be Mariah-t. Mire ezen túl lesznek, Mariah nem csak Faitht fogja elveszíteni. Hanem a maradék önbecsülését is.

Idegesen fészkelődik a székén. Nem akarja ezt tenni, de nincs más választása. Ugyanúgy, mint amikor bezáratta Mariah-t: a cél szentesíti az eszközt. Most is, mint akkor, csak egy szerettének az egészsége érdekében cselekszik. Fájdalmas emlékek tolulnak az elméjébe az éjszakáról, amikor Mariah megkísérelte megölni magát – a mindent beborító vér, Mariah ajka, ahogy elhaló hangon suttogja az ő nevét… Kényszeríti magát, hogy Faithre gondoljon, arra, ahogy elbújt, amikor tegnap meglátogatta.

– Vissza akarom kapni a lányomat! – ismétli meg Colin határozottan, magát is győzködve. – Tegyen meg mindent, amit lehet.

Múlt hét kedden Ian Fletcher Manchesterből repült, egy apró reptérről, mely próbált ezerszer nemzetközibb színvonalúnak tűnni, mint amilyen valójában. Egy szó mint száz, olyan volt, akár egy rémálom. Nem elég, hogy a Kansas Citybe tartó gép késett, de még exkluzív Admiral’s Club reptéri váró sem tartozott a járatához, így kénytelen volt egy órán keresztül az egyik vécéfülkében bujkálni, nehogy felismerjék.

Ezen a héten Bostonból indul. Ez több limuzinban töltött időt jelent, és természetesen jelentősen kevésbé stresszes utazást.

– Uram, megkérdezhetem, melyik légitársasággal utazik?

A sofőr hangjára Ian előrehajol.

– American Airlines – felkapja az aktatáskáját, miközben a limuzin, akár egy kígyó, beslisszan az üres helyre a járdaszegélynél. Aláírja a bankkártyabizonylatot, és szó nélkül visszaadja a sofőrnek a csipeszes írótáblát. Fejét lehajtva manőverezik jobbra a lifthez, amely majd elviszi a első osztályon utazók privát várójába, ahol egy külön szobában dekkolhat, amíg beszállásra nem szólítják.

Mariah az induló járatok tábláját nézi, átfutva a lehetséges úti célok listáját. Mennyi hely… mi alapján válasszon? Nem mintha lenne jobb vagy rosszabb választási lehetőség – akárhol is kötnek ki, mindent újra kell kezdeniük.

– Anyu? – kérdezi Faith az anyja karjába kapaszkodva. – Mehetünk Vegasba?

Mariah-nak mosolyra húzódik a szája.

– Mit tudsz te Vegasról?

– Apu utazott oda egyszer. Megnyomkodsz valami gombokat, és elkezd rád esni a pénz. Láttam a tévében.

– Hát, azért nem egészen így működik. Nagyon-nagyon szerencsésnek kell lenned hozzá. És különben is, nem látok itt vegasi járatot.

– Akkor hova repülünk?

Jó kérdés. Mariah finoman megérinti a retiküljét, és közben átgondolja, mennyi pénzt is rejt. Kétezer dollárt, készpénzben – úristen, olyan, akár egy két lábon járó célpont! De nem őrült meg, hogy dokumentumokat hagyjon maga után, és ez volt a legnagyobb összeg, amit ki tudott venni a bankból mindenféle formális ügyintézés nélkül. Ha összehúzzák a nadrágszíjat, Faithszel legalább egy kis ideig észrevétlenek tudnak maradni. És ha sikerül kitérniük a média elől, talán az újságírók érdeklődése is megcsappan irántuk.

Útlevél nélkül kénytelenek az Egyesült Államokon belül maradni. Hawaii – mindig vágyott oda, de a jegy biztos elképesztően drága, nem engedhetik meg maguknak. Mariah tekintete újra végigsiklik a járatok listáján. Délben indul egy gép Los Angelesbe. És egy Missouriba, Kansasbe, negyed tizenkettőkor.

Mariah odavezeti Faitht a sorhoz, ahol a megmaradt jegyek közül válogathatnak: abba a városba mennek, ahova először száll fel járat.

Beszállás közben Mariah azon kapja magát, hogy köszönetet mond Istennek, amiért Faith sztorija csak most kezd nemzetközivé válni, azaz a legtöbb ember, akivel találkoznak – mint például a légiutas-kísérő, a kedves férfi, aki felajánlotta, hogy betuszkolja a csomagjaikat a fejük feletti rekeszbe –, az anyát és gyermekét látja bennük, nem egy pár médiaszökevényt.

Faith még csak kétszer utazott repülőn, egyszer kisbabaként, amikor a nagyapja meghalt, másodszor pedig, amikor családi vakációra utaztak Washingtonba. Izgatottan izeg-mozog az ülésén, és nyújtogatja a nyakát, hogy kikukucskáljon az első osztály kabinjára, ami mögött ülnek.

– Mi van ott bent? Hogy lehet, hogy más színűek az ülések?

– Ott ülnek az üzletemberek és a gazdagok. Többet fizettek azokért a helyekért.

– Mi miért nem fizettünk többet?

– Azért, mert… – Mariah elkeseredett pillantást vet a lányára. – Csak – feleli, amint a légiutas-kísérő elhúzza a kék függönyt, hogy megóvja a kabint a kíváncsi tekintetektől.

– Beszállás, utolsó szólítás a 5456-os járatra, Kansasbe…

Ian határozott léptekkel megjelenik a kapunál, és bemutatja a beszállókártyáját.

– Mr. Fletcher! – szólítja meg a légitársaság egyik alkalmazottja. – Szeretem a műsorát!

Ian nyersen biccent, és a gép felé siet, átnyújtva a kabátját a légiutas-kísérőnek, majd elhelyezkedik az ülésén.

– Jó reggelt, Mr. Fletcher! Hozhatok önnek egy italt, mielőtt felszállunk?

– Whiskyt, tisztán.

Három másik utas ül az első osztályon, kellemetlenség, de nem tragédia. Rosszabb lenne, ha mellette is ülne valaki. A légiutas-kísérő visszatér az italával. Ez a heti repülés, mint minden Michael látogatásával kapcsolatban, rutin. Leteszi a poharát, és becsukja a szemét; elnyomja az álom, melyben piros és fekete, piros és fekete kártyák végeláthatatlan sora hullik alá.

– Pisilni kell! – jelenti be Faith.

Mariah felsóhajt. Az italos kocsi pont mögöttük áll, elzárva az utat a gép végében található mosdótól; kizárt, hogy Faith kibírja addig, míg a légiutas-kísérők befejezik az innivalók kiosztását. Megakad a tekintete a kék függönyön, mely az első osztály kabinjába vezet.

– Gyere ide!

Mariah gyorsan bevezeti Faitht a keskeny kis részbe, remélve, hogy el tudnak jutni a mosdóba, mielőtt még rajtakapnák őket az illetéktelen behatoláson.

–Tessék – mondja, szinte beráncigálva Faitht a fülkébe. – Ne felejtsd el bezárni az ajtót, hogy felkapcsolódjon a villany! – Majd nekidől a repülőgép zümmögő falának, és körbepillant az első osztályon. És hirtelen azon veszi észre magát, hogy Ian Fletcherre bámul.

Ó, istenem! Nincs hova elbújni a gépen. Mariah gyáván megfutamodik, maga előtt tolva Faitht az ülésükig, amint a kislány kijött a mosdóból. Végig kerülve Ian Fletcher tekintetét. Undorodva hunyja le a szemét.

Legalább – mennyi is? – 50 járat indult a Logan repülőtérről abban az órában, és neki vakon sikerült kiválasztania azt, amin Fletcher ül. Az ember, aki a legtöbbet nyerészkedhet azon, ha felfedi a hollétüket. És akkor belé nyilall a felismerés: ez nem a véletlen műve! Valahogy sikerült Ian Fletchernek követni őket a reptérre. Csak azt nem érti, miért nem masírozik oda hozzájuk a férfi és dörgöli ezt az orruk alá. Lehet, hogy egy olyan AirPhone-kütyüt, vagy mit használ ebben a percben is, amivel odaszervezi a producert és a stábot Kansasbe? Mariah érzi, hogy a sírás fojtogatja a torkát. A nagy terve dugába dőlt, mielőtt még elkezdődött volna.

Egy hosszú percig, miután Mariah White, akár egy rémült nyuszi, visszarohant a járat végébe, Ian eljátszik a gondolattal, hogy felhívja James Wiltont és ráereszti a kopókat a vadra; még a bankkártyáját is előveszi, és elolvassa az AirPhone-hoz mellékelt instrukciókat, de akkor rájön, hogy nem teheti. Az utolsó dolog, amit szeretne, hogy a médiát Michael száz mérföldes körzetébe csődítse.

Mariah White-nak fogalma sincs róla, de ő éppúgy képes lenne sakkban tartani a férfit, mint Ian őt.

Ian felhajtja a whiskyjét, és jelez a légiutas-kísérőnek a következőért. A legegyszerűbben úgy tud kikecmeregni a slamasztikából, ha azt a forgatókönyvet választja, amit Mariah minden bizonnyal feltételez: hogy követte őket New Canaantól a bostoni reptérig. Különben Mariah még el találna gondolkodni azon, mit is keres ő egy Kansasbe tartó gépen. Az egy dolog, hogy Ian megtudhatja a nő titkait, de fordítva… az teljesen más tészta. Most az egész utazása fenekestül felfordul. Egy gondolat ver gyökeret Ian fejében: mi lenne, ha közelről figyelhetné Faith egyik gyógyító magánszámát? Ha ő maga választaná ki, ki legyen az úgynevezett csodatételének az alanya? Így esélye sem lenne a sikerre. A nagymama és az AIDS-es csecsemő anyja benne lehettek a buliban, így vagy úgy.

Michael azonban – és ezt senki nem tudja Iannél jobban – nem része a kis játékaiknak. És gyógyíthatatlan. Iannek annyit kell tennie csupán, hogy a bizalmukba férkőzik, hogy a kedvéért megígérjék: segítenek az öccsén. És miközben Faith White megpróbálja előadni a kis trükkjét, ő jó alaposan megfigyeli, hogy is folyik mindez. Még Michael személyazonosságát sem fedi fel senki: Mariah White nem kezd majd el fecsegni, ha lebuktathatják a rejtekhelyét. A röhejes jelenetet Ian agyában – amelyben Faith megérinti Michaelt a sarlatánrevü közepette, amit az anyja koreografált –, egy régi emlékkép követi, melyet olyan mélyre temetett el, hogy fáj felelevenítenie: Michael a szemébe néz; Michael nyújtja felé a kezét, önszántából; Michael megveregeti a vállát, majd átöleli.

Na persze – előbb próbálná meg neki Mariah White hetet-havat összehordva bemagyarázni, hogy a Hold nincs a helyén, vagy valami hasonló maszlagot, amiért az ő csodálatos lánya nem tudott meggyógyítani egy autista férfit.

Ha Ian hinne a végzetben, azt gondolná, hogy a sors hozta a White családot éppen erre a járatra. Ehelyett mérlegeli az ölébe hullott lehetőséget, a sztorit, ami valószínűleg élete legnagyobb dobása lehetne. Csak el kell hitetnie Faithszel és az anyjával, hogy egy ilyen cinikus valaki, mint ő, talán mégsem ellenség; mégis képes utolsó reménysugárként tekinteni egy gyermekre, akinek állítólag gyógyító ereje van; mellette állni a show közben, és kétségbeesést színlelni, amikor Faith végleg elbukik.

De tényleg színjáték lenne?

Mariah nem lepődik meg, amikor a gépről leszállva Ian Fletcher már várja, ahogy azon sem, hogy őt teljesen figyelmen kívül hagyja – Faitht viszont nem.

– Na helló! – kezdi lassan, mézesmázos hangon, leguggolva a kislányhoz. – Csak nem ezzel a járattal érkeztetek ti is?

Faith szeme tágra nyílik.

– Mr. Fletcher!

– Személyesen! – felegyenesedik, és biccent egyet Mariah felé. – Asszonyom!

Mariah figyelmeztetően megszorítja Faith kezét.

– Esküvőre jöttünk. Az unokatestvéremére. Ma este tartják – a hangja túl magas, staccato, és önként osztogatja az információkat, amiket Fletcher még csak nem is kérdezett. Bokán tudná rúgni magát.

– Valóban? Szerintem én még nem is hallottam kedd esti esküvőről.

Mariah felszegi az állát.

– Ez a… vallásunk része.

– Úgy tűnik, mostanában menő mindent erre fogni.

Faith-re mosolyog.

– Ha már így összefutottunk, mit szólnál egy fagyihoz?

Faith leplezetlen lelkesedéssel fordul az anyja felé.

– Nincs időnk – közli Mariah.

– Dehát nincs semmi…

– Faith! – szakítja félbe Mariah, majd felsóhajt. – Na jó.

Ian a reptéri kávézóba vezeti őket. Rendel egy tölcsér fagylaltot Faithnek, és két kólát Mariah-nak és magának.

– Faith, a mamád és én beszélgetni szeretnénk. Mi lenne, ha annál az asztalnál nyalnád el a fagyidat?

Amint Faith eliramodik, Mariah megkísérli visszahívni, de Ian keze megérinti a karját, és ezzel elhallgattatja. Egy pillanatig képtelen lélegezni vagy megmoccanni, amíg a férfi el nem veszi a kezét.

– Hagyja. Jól látja innen, és 1500 mérföldre van azoktól az emberektől, akik maguknak akarják őt.

Mariah dacosan elfordítja a fejét.

– Simán elsétálhatunk. Nem tud minket megállítani.

– Felhívná a rendőrséget? Kétlem. Először is, akkor hivatalos iratok maradnának maga után. És valami azt súgja nekem, hogy azt nem szeretné – szomorúan elmosolyodik. – Elhinné nekem, ha azt mondanám, hogy nem maga és Faith miatt vagyok most itt? Nem gondolnám. Az igazság az, Mrs. White, hogy csodálom magát ezért. És szeretnék adni egy tanácsot.

– Mondta a róka a hollónak – mormolja Mariah.

– Mit mondott?

– Semmit.

– Hmm. Szóval, azt akartam mondani, hogy nem lehet elég óvatos. Kigondolta már, hol fognak megszállni Faithszel?

Mariah összeszorítja a száját, eltökélve, hogy nem avatja be a férfit a terveikbe.

– Lefogadom, hogy egy motelban – folytatja Ian könnyedén. – De előbb vagy utóbb megfordul majd a fejében, hogy egy hölgy a kislányával egy ócska motelban hamar szemet szúrhat bárkinek. Ráadásul motelről motelra vándorolni egy kisgyereknek szörnyen fárasztó. Így marad egy helyi ismerős – biztos vagyok benne, hogy nincs belőlük sok –, vagy egy olcsó albérlet. Az a helyzet, Mrs. White, hogy valamennyi, minimális sütnivalóval bíró főbérlő akar majd referenciákat látni. Azt pedig meglehetősen nehéz keríteni, ha névtelenül nyomja. És akkor még nem is beszéltünk arról a problémáról, hogyan tudna autót bérelni, hiszen a jogosítványát és a bankkártyáját nyilván nem szeretné megörökíteni az utókor számára.

Mariah-nak tele a hócipője, szedelőzködni kezd. A pokolba Ian Fletcherrel! A pokolba Kansasszel! Minimum száz csatlakozó járat indul ma délután; csak annyit kell tennie, hogy még egyszer lerázza őt. Faith felé fordul, de a férfi megragadja a csuklóját, és nem ereszti.

– Megtalálom – suttogja, olvasva Mariah gondolataiban. – Tudja jól.

Mégis, a nő a tekintetével egyre a folyosót pásztázza, a mosdókat, bármilyen lehetséges menekülési útvonalat.

– Azt mondta, tanácsot akar adni nekem.

– Így van. Szerintem fel kellene keresnie egy ismerősét, amíg a városban van.

Mariah elfojtja feltörni készülő kacaját.

– Várjunk csak! Hadd gondoljam át a lányegyesületem tagjait, akik Kansasben élnek!

– Magamra céloztam – feleli Ian kedvesen. – Szerintem velem kéne maradniuk.

Egy végtelennek tűnő pillanatig Mariah csak bámul a férfira.

– Elment az esze?

Szeme kék, akár az óceán, és pont olyan veszélyesen hívogató…

– Lehetséges, Mrs. White – ismeri el. – Mert ha nem ment volna el, minden bizonnyal meséltem volna a produceremnek a kislánya vérző kezéről, még a múlt héten. Odaszerveztem volna egy rakás operatőrt, hogy ők várják, miután leszállt a gépről, ne én egyedül. Azzal töltöttem volna a repülőutat, hogy kigondoljam, hogyan leplezzem le ország-világ előtt, ahelyett, hogy egyszer az életben helyesen cselekednék, és segítenék maguknak elrejtőzni.

Lopva Faithre pillant.

– Ez lenne csak az igazi főcím! Az utolsó hely, ahol bárki keresné, ha elbujdosna… velem.

– Kivéve persze, ha maga hívná fel erre a figyelmüket. – Mariah egy pillanatra sem veszi le a tekintetét Ian Fletcherről. Lehetetlenség megbíznia ebben a férfiban, akivel soha nem is találkozott volna, ha az nem cuppan rá egy potenciális, zaftos sztorira: Faithre. Ugyanakkor nem tudja cáfolni az állításait. Legyen bármilyen harsány és bosszúszomjas az imázsa szerint, magánemberként velük többször bizonyult együttérzőnek. Mégis, a gondolat, hogy a sajtó elől menekülve Fletcher rezidenciáján húzza meg magát, olyan öngyilkos lépésnek tűnik, mint serpenyőből a tűzbe ugrani.

A férfi még mindig nem engedte el a csuklóját, hüvelykujja Mariah hegeinek bőrét súrolja.

– A szavamat adom, hogy nem fedem fel a búvóhelyüket. És nem tolakodom be a személyes terükbe – elmosolyodik. – Melyik a rosszabb, Mariah? Az ördög, akit nem ismer…vagy akit igen?

Bevette! Ian szinte megrészegül a megkönnyebbüléstől, amikor Mariah odamegy Faithhez és beszámol neki a tervben esett változásról. Még mindig gyanakvó, de ez legyen a legnagyobb baj. Hadd higgye azt, hogy Iannek rejtett szándékai vannak. Végül is így igaz. De nem csak az számít, Mariah White mit gondol. Faitht rávenni arra, hogy önként találkozzon Michaellel, és elérni az anyjánál, hogy ezt megengedje – hát, ez igencsak megköveteli majd Ian minden színészi képességét.

Ahogy Mariah visszajön a lányával a sarkában, Ian megint rácsodálkozik a vonásaira. Az ellentmondások vonzzák a tekintetét: a feldagadt és fáradt, mégis gyönyörű zöld szem; a puha száj, amit a fájdalom vonalai tesznek zárójelbe.

– Szóval – kérdezi a nő habozva – van itt egy otthona?

Ian ezt hallva majdnem gúnyosan felkacag. Akkor sem élne ebben az államban, ha ez lenne az utolsó a földön.

– Adjon nekem egy órát, és lesz!

Elkalauzolja őket egy Avis autókölcsönzőbe, és bérel egy kocsit, a Pagan Produkció céges hitelkártyájával. Mariah a háttérben marad, egy sor telefonfülke takarásában, nem kockáztatva, hogy bárki meglássa és később azonosítani tudja a lányát vagy őt.

Ian visszatér a kulcsokkal a kezében, és homlokráncolva ellenőrzi az óráját. Kevesebb mint egy órája maradt, hogy odaérjen Michaelhez.

– Tudja, merre megyünk? – kérdezi Mariah, amikor ráhajtanak az államközi autópályára.

– Nyugatra. Gondoltam, jobb, ha kikerülünk a belvárosból – és közelebb Lockwoodhoz.

– Úgy vezet, mintha ismerné az utat.

– Gyakran járok ide üzleti célból – hazudja Ian. – Van egy kis hely Ozawkie-ben, ahol kabinokat lehet bérelni a Perry-tavon. Soha nem szálltam meg ott, de vagy százszor biztos elsuhantam a hirdetéseik mellett. Arra gondoltam, megállhatnánk, és szerencsét próbálhatnánk először azon a helyen.

– Lehet ott úszni?

Ian Faithre vigyorog a visszapillantó tükörben.

– Nem hinném, hogy a mamád hagyná, amikor ilyen hideg a víz. De egy kis horgászásért biztos nem haragudna.

Egy kis idő múlva lekanyarodnak, és Missouri sík területein áthajtva megérkeznek Kansas államba.

Mariah kinéz az ablakon, és megbámulja a sűrűn pettyezett földeket, melyekről mostanában szedhették le a kukoricát.

Faith az ablaküveghez nyomja az orrát.

– Hol vannak a hegyek?

– Otthon – mormolja Mariah.

Amint Mariah megpillantja a rozzant viskókat a Perry kempingben, emlékezteti magát, hogy ajándék lónak nem szabad nézni a fogát. Faithszel talán találtak volna maguknak valami kényelmesebb szállást is, de, ahogy Ian Fletcher mondta is, könnyedén le is bukhattak volna.

Figyeli a férfit, aki a táborvezető irodájának ajtaján kopogtat, majd nyújtózkodva beles az ablakon. Mivel nem kap választ, megvonja a vállát, és visszaindul a kocsihoz.

– Úgy tűnik, hogy…

– Segíthetek?

Egy ökörszemre emlékeztető öreg néni nyitja ki az iroda ajtaját.

– Jó hogy, asszonyom, naná! – feleli Fletcher, hangja csupa kellem és báj.

– A feleségemmel reméltük, hogy kibérelhetjük valamelyik elbűvölő kis létesítményét.

Feleség?!

– Zárva vagyunk, vége a szezonnak – feleli a nő. – Sajnálom.

Fletcher egy pillanatig csak néz rá meredten.

– Nohát, egy olyan jó keresztény asszony, mint kegyed, csak hajlandó tenni egy kivételt, ha egyetlen Istenünk munkáját is segítheti vele!

Mariah majdnem megfullad a visszafojtott nevetéstől.

– Anyu – suttogja Faith a hátsó ülésről. – Miért beszél ilyen furán? – kérdezi a kislány, és egyre csak nyújtogatja a nyakát.

– Psszt! Ez egy műsor. Színjáték, csak nekünk!

– Jézus mondta nekem, hogy zárjam be az egészet október elsején – feleli az asszony.

– Nagy kár, kedves asszonyom – rázza a fejét Ian. – Mert nekem éppen itt, a Perry kempingben mondta, hogy hallgassak a szavára – tesz egy lépést, a kezét előrenyújtva. – Bocsásson meg, hogy nem mutatkoztam be korábban. Harry Walters a nevem, prédikátor lennék Lou’ville-ből. Ők itt drága feleségem, Maybelle, és a lányom, Frances.

– Szép név a Frances – mondja az asszony. – Anyai nagynénémet is így hívták.

– Nekünk is tetszett, bizony ám!

A nő oldalra fordítja a fejét.

– Azt mondja, maga prédikátor?

– Az vagyok. Az a muzikális fajta. Én vagyok a Greater Kentucky Himnuszkórus vezetője, és idén az Úr arra szólított, hogy új dallamok keresésére induljak az Ő nevében.

– Magam is voltam efféle kóruséneklésen. Mindig is hittem az örömet adó nóta erejében.

– Ámen, asszonyom, ámen! – feleli Ian.

A nő megadóan a magasba emeli mindkét kezét.

– Hát ki vagyok én, hogy az Úr útjába álljak? Nem ígérhetem a szokásos ellátást, de talán elő tudok kotorni pár ágyneműt valahonnan – azzal visszasétál az irodába, feltehetően a kulcsokért.

Ian Fletcher Mariah és Faith felé fordul, alig észrevehetően bólintva. Mariah-ból abban a pillanatban kipukkad a nevetés. Hogy van képe! A férfi odamegy az autóhoz, és kinyitja az anyósülés felőli ajtót.

– Maybelle, édesem – mondja széles vigyorral –, úgy tűnik, kerítettem magunknak egy ideiglenes otthont.

– Muszáj volt ezt a nevet?! Nem választhatta volna a Melissát, a Mariont, vagy a…

– Nekem bejön. Olyan kis bugyuta.

Mariah dühösen méregeti a férfit, majd a hátsó ülés felé fordul.

– Gyere, Faith…

– Frances! – vág közbe Ian.

– Tök mindegy – feleli Mariah, és segít Faithnek kiráncigálni a hátizsákját a kocsiból, mire az idős hölgy visszatér a főépületből.

– A maguké a 7-es számú bungaló. Én este 9-kor fekszem, és az is teljesen hidegen hagy, ha Jézusnak énekel – addigra csendet szeretnék. – Hátat fordít, és ott hagyja őket, hogy egyedül fedezzék fel új lakhelyüket.

A küszöböt átlépve Ian személyisége újra a régi.

– Jézusom! Valaki feldobta itt a pacskert tavaly nyáron?

Mariah az ajtóban áll, és osztja a férfi véleményét. Rusztikusnak nevezni a helyet óriási túlzás lenne. Egy vacak, foltokkal tarkított rongyszőnyeg emeli a padló fényét. A nappaliból két ajtó nyílik: az egyik a gardrób méretű fürdőszobába vezet, a másik az egyetlen hálószobába. Találnak még egy dohányzóasztalt, egy kopott skót kockás kanapét és egy rozzant konyhaasztalt, amin egy sor össze nem illő, poros műanyag ételtároló doboz fekszik.

– Ez a hely gusztustalan! – fintorog Faith. – Nem akarok itt maradni!

Mariah azon nyomban mosolyt erőltet az arcára.

– Ez egy igazi kaland! Mintha a szabadban kempingeznénk, csak ezúttal ágyunk is van – bekukucskál a hálóba. – Hát, egyikünknek.

Ian felhorkan.

– Faithszel ketten elalhatnak benne. Én kockára teszem az életem és bevállalom a szófán hemzsegő élősködők közelségét.

A férfi lehuppan a kanapéra és a földet nézi, válla némán rázkódik. Egy döbbent másodpercig Mariah azt hiszi, talán sír, ám hirtelen hátraveti a fejét és hangos hahotázásba kezd.

– Úristen, ha a producerem most láthatna! – kiált fel a szemét törülgetve. – A lakókocsi egy istenverte palota ehhez képest.

Mariah ekkor jön rá, milyen gondolatot hesseget el magától egy ideje. Retteg attól, hogy felismerhetik, bár Faith és az ő arca még nem lehet mindenki számára ismerős. Ian Fletcher azonban egy híresség. Mégis, simán besétálhat egy Avis autókölcsönzőbe anélkül, hogy felismernék; kiadhatja magát Harry Walters prédikátornak, és senki nem lát át rajta.

– Hogy lehet? – kérdezi csendesen. – Hogy nem ismerte fel magát?

– Ez a Bibliaövezet, kedvesem. Hemzsegnek itt a himnuszok és a Jézus kegyeit kereső öreg nénik, de sehol egy ateista közösség. Bevett álcám ez, mivel nem vagyok rajta a vallásos népek kedvenc műsorvezetőinek listáján.

Mariah felhúzza a szemöldökét.

– Nem tudhatta ránézésre, hogy az idős hölgy még sosem látta a maga show-ját.

– Fogadunk?

Mariah-t irritálja a férfi magabiztossága, keresztbe fonja a karját maga előtt.

– Azért, mert nem olyan fiatal már? Mert nem látott át a maga hazugságán?

– Nem, Mrs. White. – Fletcher előrehajol, és bekapcsolja a leharcolt tévékészüléket, melynek képernyője feketén ásít. – Azért, mert nincs kábeltévéje.

Mire Ian Lockwoodba ér, már egy óra és tizenhét perc késést mutat az órája. Mariah-t és Faitht azzal a kifogással hagyta a bungalóban, hogy élelem után néz a piacon.

Beszáguld a rekreációs központba, ahol Michael lenni szokott. Az ajtón bekandikálva megpillantja az öccsét, aki még mindig az ismerős sarokban ül, és dobálja a kártyákat.

A megnyugvás örömét, amiért Michael megvárta, elmossa a keserű ráébredés, hogy nem is tudna hova menni.

– Szia! – Ian benyomul, és közel húz hozzá egy széket. Izzadság gyöngyözik a homlokán, de még nem veti le a kabátját. Tudja jól a menetrendet: Michaelnek először fel kell őt ismernie.

Leesik egy piros lap. Majd egy fekete. Ian megtörli a halántékát az inggallérjával.

– Három harminc – mondja Michael csendesen.

– Tudom, haver. Egy órát és huszonnégy percet késtem.

– Négy óra ötvenegy perc van. Húsz másodperc. Huszonkettő. Huszonnégy…

– Tudom, mennyi az idő, Michael – mondja Ian idegesen, és lehúzza magáról a kabátját.

– Három harminc. Három harminc kedden. Ekkor jön mindig Ian. – Michael enyhén ringatózni kezd a székén.

– Nyugi, Michael. Sajnálom, tényleg. Többet nem fordul elő.

Észlelve a figyelmeztető jeleket, lassan mozog, feltartva a kezét, ahogy közeledik a testvére felé.

– Három harminc! – üvölti Michael. – Három harminc kedden! Nem hétfőn. Nem szerdán, csütörtökön, pénteken, szombaton, vasárnap! Kedden, kedden, kedden!

Amilyen hirtelen kezdődött, olyan hamar vége is szakad a kitörésnek. Michael elhúzza a székét Iantől, be a szoba sarkába, és a kártyapakli felé görnyed.

– Késett.

Ian megfordulva, pár lépés távolságra az egyik pszichiáterrel találja szemközt magát, aki naponta jár az intézetbe. Mosolyra húzódik a szája.

– Mondták már.

– Michaelnek valódi érzéke van ehhez, nem igaz? – kérdezi az orvos nevetve. – A gépe miatt?

– Nem. Feltartottak út közben.

– Hát, ebben a világban nincs helye a hibáknak. Ne vegye a szívére.

A férfi elindul, de Ian utána kiált.

– Maga szerint mi történne, ha holnap visszajönnék? Vagy néhány nappal később?

– Úgy érti, hogy nem kedden fél négykor? – A pszichiáter csendben figyeli Michaelt a sarokban egy darabig. – Szerintem megint kiborulna.

Ian bólint, és elnéz. Ő is úgy gondolta. Ez azt jelenti, hoy pontosan hét napja van rá, hogy elhozza magával ide Faith White-ot.

Sóhajtva húzza a székét Michael mögé. Ian így látja a feje búbját, az őszbe hajló szálakat, és ettől szomorú lesz. Milyen élet lehet ez itt, ennyi ideje már?

Jobb, mint amilyen majdnem lett. A fejében a hang az igazat mondja. Lockwood egy ápolási otthon, egy fok választja el csupán egy lakóotthontól, és kifejezetten emberségesebb, mint egy kórház. Egy nap, talán, Michael képes lesz majd egyedül élni. De addig is ez a legjobb ellátás, ami pénzzel megfizethető.

Ian fáradtan sandít az órájára, majd némán ül a maradék időben, mert bár Michael nem szól hozzá, pontosan érzi, milyen hosszan marad mellette. Figyeli Michael monoton hintázását, és eltöpreng azon, hogy lett egy ilyen emberből, aki megveti a Biblia tanításait, a bátyja gondozója.

Mire Ian visszaér a kunyhóba, már be is alkonyodott.

Még mindig zaklatott Michael kirohanásától, elgondolkodva lépked a kavicsos úton, benyit az ajtón, majd földbe gyökerezik a lába. A kabin csepp nappaliját gyertyák világítják meg, a megrongálódott konyhaasztalt kockás terítő takarja. Tiszta evőeszközök és lepattogzott szélű tálak fekszenek rajta terítékként. Mariah elmozdította a bútorokat, hogy elrejtsen néhány vízfoltot a parkettán és gyanús csíkokat a falakon. Még mindig nem az a luxus, amit megszokott, de olyan… szinte otthonosnak látszik.

Mariah és Faith megdermednek a kanapén ülve, akár két, fényszóró által megvakított őzike. Mariah egy perc múlva összeszedi magát, feláll és a tenyerét a nadrágjába törli.

– Gondoltam, ha már itt maradunk egy darabig… – mondja elhaló hangon.

Ian tekintete Faithre siklik, és a kopott Yahtzee nevű társasjátékra, mely a dohányzóasztalon van kiterítve előtte. A kislány felhúzza a térdét, eltakarva az arcát, és megrázza a dobókockát a tenyerében. Ian leküzdi a késztetést, hogy leüljön mellé, ledobja a cipőjét, és zokniba bújtatott lábát felpakolja a kockapóker darabjai közé.

– …az autóban?

Beletelik egy pillanatba, mire Ian ráeszmél, hogy Mariah hozzá intézi a szavait. Milyen cuccok az autóban? Felnyög, amikor eszébe jut a kifogása a távozásra – az élelmiszer.

– Hát, az az igazság, hogy még nem tudtam elintézni – mondja a bejárati ajtó felé hátrálva. – Máris indulok.

Szinte menekül kifelé, mielőtt Mariah megkérdezhetné, hol volt mind ez idáig, mielőtt összetörik és egyszerűen csak bevallja neki.

Elkezd esni az eső, mire elhajt a házikótól. A visszapillantóban látja Mariah-t az ajtóban állni, sziluettjét a gyertyák sárga fénye rajzolja körbe. Hol találhatta azokat a gyertyákat? És a társasjátékot? És az összes többi dolgot? Ian keze megremeg a kormányon, miközben igyekszik feleleveníteni magában, hol látta a legközelebbi Piggly Wiggly szupermarketet.

A kopott szőnyeg, az ócska játékok, az asszony, aki várja őt – ezek a képek kavarognak a fejében. Kényszeríti magát, hogy képzeletbeli listát készítsen arról, miket kell vennie: tej, gyümölcslé, tojás, müzli és szénsavas üdítő, makaróni… Egyik dolog a másik után, kiszorítva azt a nyugtalanító gondolatot, hogy az élete, amit eddig élt, tele luxussal, nem fogható ehhez.

Az anyja folyton kihagyja a jó részeket. Épp elég baj, hogy Faithnek most nincsenek könyvei az esti meséhez – Mariah érvelése ellenére a Reader’s Digest nem számít –, de most már a Piroska és a farkast sem tudja neki úgy elmondani, hogy el ne rontaná.

– Az ennivalóval teli kosár – súgja Faith. – A nagymamának. Emlékszel?

– Ja, igen – az anyja egyre csak a bejárati ajtó felé tekinget. Faith arra tippel, hogy biztos éhes. Ian Fletchernek kellett volna hoznia vacsorát, de menet közben elszállt az agya, és most Faithnek csupán egy tenyérnyi tic-tacja akadt az anyja retiküljéből. Ha becsukja a szemét és kizárja Mariah hangját, hallja, ahogy bugyborékol a gyomra, mint a New Canaan-i gátnál a vízesés.

– Szóval, Piroska odaér az ajtóhoz, bekopog, és a farkas…

– Eddig még szó nem volt a farkasról – panaszkodik Faith. – Előbb meg kell ennie a nagymamát!

– Az isten szerelmére, Faith, ha olyan jól tudod, miért nem meséled el magadnak?

Miközben belebújik a hálóingjébe, Faith mond valami olyasmit, hogy reméli, Isten idetalál egészen Kansasbe, mire az anyja felcsattan, hogy Ian Fletcher előtt erről egy szót se. Az anyja most már be sem akarja takargatni. Faith oldalra hengeredik. Ha most sírni fog, nem akarja, hogy bárki lássa.

– Rendben – suttogja. Érzi az anyja kezét a karján.

– Ne haragudj! Nem lett volna szabad rád ripakodnom.

– Tök mindegy.

– Nem, ez igazságtalan volt. Éhes vagyok és fáradt, de ez nem a te hibád.

Az anyja megdörgöli a szemét, majd felsóhajt.

– Nincs kedvem most az esti meséhez, oké?

– Oké – mormolja Faith.

Az anyja mosolyog és csókot lehel a hajára.

– Köszönöm.

Ahogy felkel, Faith a ruhaujja után nyúl.

– Nem szeretek itt lenni – torkán akad a szó, amitől zavarba jön, de nem tud ellene tenni. És mielőtt még megálljt parancsolhatna nekik, felbukkannak a könnyek. – Büdös van és nincs Disney Channel, és nincs mit enni!

– Tudom, drágám. De Mr. Fletcher majd segít nekünk.

– Miért van ő itt egyáltalán? Miért kell vele maradnunk?

Az anyja hirtelen olyan idegesnek tűnik, hogy Faith már azt kívánja, bárcsak soha fel se tette volna ezt a hülye kérdést.

– Meglátjuk, mit hoz a holnap – feleli Mariah. – Ha nem lesz jó nekünk Mr. Fletcherrel élni, akkor elrepülünk egy másik helyre. Talán Las Vegasba.

Ez megnyugtatja Faitht. Érzi, hogy az anyja bekuckózza magát mögötte. Erről eszébe jut az udvarukon lévő függőágy, kötelek hálója, melyről biztos volt, hogy kibogozódik, amikor először feküdt le rá, de ami mégis megtartotta.

– Talán szerencsénk lesz – feleli Faith ásítva.

Az anyja karja köré fonódik, szorosan magához szorítva őt.

– Talán.

Először az orrában érzi a füstöt. A tűz ikertornyai a magasba törnek, amilyen magasra csak a szem ellát, fekete foltokat rajzolva elé, de ő tudja, hogy át kell jutnia rajtuk. A szülei, Jézusom, a láng martalékaivá lesznek! Beleveti magát a forróságba, figyelmen kívül hagyva a fájdalmat, mely sebesen kúszik fel a karján meg a lábán és lenyúzza a bőrt a hátáról. A szeme bedagad a hőségtől és a pernyétől, de látja az öt ujjat, egy kéz körvonalait, és nyúl felé, tenyerét a tenyérbe csúsztatja, és ujjai rázárulnak a csuklóra. Egy rántás, és bukdácsolnak előre, ki a szabadba, amikor rájön, hogy a bátyja kezét markolja oly szorosan. A bátyjáét, akihez nem lehet hozzányúlni, aki képtelen elviselni az érintést, aki Ian kezét bámulja a saját vállán és sikolt, egyre csak sikolt, hangosan, még hangosabban…

– Mr. Fletcher! – A férfi megrezzen és elhúzódik, izzadságában fürödve, takarója a földön hever.

Mariah White a visszataszító kanapé mellett térdel, és megérinti a karját.

– Rosszat álmodott.

– Nem rémálom volt! – erősködik Ian, bár még mindig rekedt a hangja. Nem az volt, mert az azt jelentené, hogy már egy ideje aludt, és erre igencsak csekély az esély. Elhúzódik a nőtől a kanapé másik végébe, megtörölve verejtékes arcát a pólója aljával.

Több esze is lehetett volna, mint hogy megpróbáljon Kansasben maradni, és úgy tenni, mintha ez így rendben lenne. A város nem tartogat számára egyebet rothadó emlékeknél. Még ha működne is a terve, hogy Faitht elvigye Michaelhez, elkerülhetetlenek számára a mellékhatások.

Mariah csapvízzel kínálja. Ian remegő kézzel elveszi a poharat, és mohón felhajtja. Szemével követi a nőt a konyhapulthoz, ahova a nem romlandó élelmiszereket pakolta. Mire este hazaért, az apró hálószoba ajtaját már becsukták, pokrócok és ágyneműk kupacát hagyva számára a kanapén. Megbeszélte magával, hogy ahelyett, hogy zajt csapna a szekrények nyitogatásával és csukogatásával, és ezzel felébresztené a White családot, inkább meghagyja ezt a feladatot reggelre. Majd előhúzta a mappáját, és lefirkantott pár jegyzetet a jövő heti műsorhoz. Ez az utolsó, ami eszébe jut, amíg meg nem pillantja Mariah White-ot maga mellett.

– Valami tűzről beszélt – mondja a nő habozva.

– Biztos vagyok benne, hogy mindenféle sületlenséget összehordtam.

– Azt nem tudhatom, csak most jöttem ki a szobából.

– Nem ébresztettem fel a lányát, ugye?

Mariah megrázza a fejét.

– Faith alszik, mint a bunda.

– Akkor azért kérek elnézést, mert magát felébresztettem.

– Hát, nem a maga hibája… – mosoly játszik a nő ajkai körül. – Az a matrac előző életében kínzóeszköz lehetett.

Ian felkacag.

– Valószínűleg ezzel tették taccsra azokat a rabokat, akik nem érték be ezzel a kanapéval.

A tekintetük találkozik.

– Azt hiszem, rá kellene néznem Faith-re – mondja Mariah gyöngéden.

– Igaz. Menjen nyugodtan. És ne haragudjon.

Mariah lenyúl a takarókért, amik összegabalyodva hevernek a földön, és feldobja őket a levegőbe, hogy a férfin landolva szépen elterüljenek az ölén. Aztán gyors, finom mozdulatokkal megigazítja a pokróc puha szélét, betakarva a férfit. Egyszerű, ösztönös mozdulat, rutin, melyet minden anya kívülről tud, mégis, Ian azon kapja magát, hogy visszatartja a levegőt, amíg a nő el nem lép mellőle, nehogy megtörje a varázst.

– Jó éjszakát, Ian! – mondja, mire a férfi biccent egyet. Képtelen megtalálni a hangját. Nézi a nő két pici, meztelen sarkának puha kanyarulatát, amint hozzáérnek a talajhoz, figyeli, ahogy kinyitja a hálószobaajtót, majd behajtja maga mögött. Aztán újra előveszi a jegyzeteit, és elmosolyodik, ráébredve, hogy Mariah White először szólította a keresztnevén.

New Canaan, New Hampshire

Millie majd megőrül. Tényleg olyan nehezére esett volna Mariah-nak, hogy legalább egy utcai telefonfülkéből felhívja, és megnyugtassa, hogy jól vannak? Ő betartotta az egyezség ráeső részét: hazavezette az autót és vigyázott a házra a távollétükben, de nincs sok ideje, és ezt ő is tudja. Mindenki látta, hogy egyedül szállt ki a kocsiból. Előbb vagy utóbb, ha Mariah és Faith fel nem bukkan, elkezdenek majd záporozni a kérdések.

Millie kimászik az ágyból és elhúzza a függönyt, rögtön kiszúrva az apró tábortüzeket és a tévériporterek operatőreinek elemlámpáit. Csak a képzelete játszik vajon vele, vagy tényleg megduplázódott a számuk?

Millie tudja, hogy a Hollywood Tonight! még mindig virraszt; nem úgy, mint a legtöbb médiaorgánum, melyeknek csak 3-4 embere lézeng ott a napi híradáshoz, Petra Saganoffnak, úgy tűnik, 8-10 munkatársra van szüksége. Világosítók és sminkesek, meg férfiak, akik mindenféle, isten tudja milyen eszközöket cipelnek. Ami Millie-t illeti, ő jól meglenne Petra Saganoff nélkül is. Ha már riportot készítenek róla, szívesebben látná azt a kedves Peter Jenningst, a vastag mellényében, amiben a helyszíni tudódításokat készíti. Még szerencse, hogy Faith és Mariah elutaztak. Abból ítélve, ami az ablakból elé tárul, hamarosan ide kell hívniuk még egy rendőrt, hogy kordában tudják tartani a tömeget. Mariah már egy tucat ember látványától is kikészült; mit szólna vajon ehhez? Millie sóhajtva visszabújik az ágyba. Lekapcsolja a lámpát, majd hirtelen felemeli az éjjeliszekrényen fekvő telefon kagylóját, hogy ellenőrizze, van-e hangja, biztos, ami biztos.

Lake Perry, Kansas – 1999. október 20.

Mariah legnagyobb meglepetésére Ian nem sokkal a reggeli után távozik.

– Valamiből meg kell élni – mondja, felkapva a kocsikulcsot, és sebes léptekkel kiügetett az ajtón, mintha az, hogy még egy percet a társaságukban töltsön, túl fájdalmas lenne számára.

Nem tett említést az éjszakai rémálmáról, és Mariah arra jut magában, hogy biztosan amiatt menekül – egy ilyen férfi nem könnyen viseli a vállára nehezedő szégyen súlyát.

– Hogy lehet, hogy ő kimehet? – morogja Faith. – Nekünk meg itt kell maradnunk ebben a szörnyű lyukban, ahol nincs mit csinálni?

– Talán mi is sétálhatnánk egyet. Keresünk egy telefonfülkét, és felhívjuk a Nagyit.

Faith menten felélénkül.

– És akkor ő is idejön?

– Kis idő múlva, lehet. De most még vigyáznia kell a házunkra.

Faith önt még egy kis müzlit a táljába.

– Már így is egy csomó ember figyeli a házunkat. Nem kéne neki is.

Mariah az ablakból nézi, ahogy Ian elhajt. Elviszi az autót, persze, de azt nem akadályozhatja meg, hogy begyalogoljanak a városba, fogjanak egy taxit a reptérre, és felszálljanak egy másik járatra. Amikor a férfi felajánlotta a segítségét, Mariah-nak nem volt kétsége afelől, hogy a jó szándék mögött önös érdek lapul – hogyan is lehetne jobban megfigyelni Faith minden mozdulatát, mint ha valaki együtt lakik vele? Mégis, úgy gondolta, hogy Ian csak annyit láthat a kislányból, amennyit ő enged neki – így belement. Azonban azt várta, hogy Ian piócaként lohol majd a sarkukban. Ehelyett olyan, mintha egészen… megbízna bennük.

Mariah nézi, ahogy Faith a szájához emeli a müzlis tálját és kiissza az utolsó csepp tejet is belőle, majd épp figyelmeztetné a jó modorra, de még időben észbe kap. A szökésük közben annyi szabálynak kell megfelelnie, ezt az egy kis ballépést igazán elnézheti a lányának. Meghányta-vetette, Faithnek milyen veszélyekkel kell megküzdenie, ha Ian Fletcherrel egy légtérben él, magára azonban mindeddig nem gondolt. Megfeledkezett arról, hogy kifejezetten egyszerűbb egy tévés személyiséget gyűlölnie, mint egy átlagos férfit. Az, hogy látja Iannek a kanapé alá betuszkolt cipőit, vagy a papírjait a dohányzóasztalon – vagy akár a fürdőszobában érzi a cédrus és a szappan sajátos keverékének illatát, mely a bőréhez tapad –, valóságossá teszi. Kétdimenziós kulturális ikonból, aki le akarja leplezni Faitht, olyasvalakivé vált, akinek érzései, kétségei, sőt rémálmai vannak. Ha Ian Fletcher megbízik bennük annyira, hogy egyedül merje őket hagyni, nem kellene Mariah-nak is elhinnie, hogy a kunyhó kibérlése nem önző, hanem jóságos cselekedet volt a férfitól?

Faith felé fordul.

– Öltözz fel! Elmegyünk.

Iannek majd megszakad a szíve, hogy a Kmart szupermarketben kell ruhát vásárolnia. Valaki, aki Armani öltönyökben és Bruno Magli cipőkben jár, nem kellene, hogy leárazott farmerek és sportcipők válogatásáig süllyedjen, de tisztában van vele: sokkal kisebb a valószínűsége, hogy a tompa tekintetű pénztáros felismeri, mint ha egy exkluzív butik eladójával találkozna.

A pénztárnál egy anya és három cukorkáért üvöltő gyermeke mögött sorakozik, és szemügyre veszi kosarának tartalmát.

– Mindent megtalált, amit keresett? – kérdezi a pénztáros.

Varázslatos a hirtelen jött csend: az anyuka megadta magát, és kifelé tolja a gyerekeit, akiknek ujjai vidáman turkálnak az M&M’s cukorka zacskóiban. Ian maga is ösztönösen megragad egyet a polcról, és a kosarába hajítja, Faithnek.

– Azt hiszem, igen.

Hallva a hangját, a nő felpillant. Hunyorogva méregeti, próválva összekapcsolni a déli akcentust az arccal. Ian egy másodperc töredékéig úgy érzi, az anonimitásának lőttek… Ám a nő figyelme visszatér a kosarában lévő árukhoz. Valószínűleg eldöntötte magában, hogy a férfi csak egy hasonmás. Végül is mit keresne a híres-neves Ian Fletcher a Kmartban?

– Ó, ezt imádom! – kiáltja, magasba emelve egy Csipikés nadrág-póló szettet. – Én is vettem ilyet a lányomnak.

Ian Faithnek választotta. Múlt éjjel ráébredt, hogy nem sok mindent rejthetnek a hátizsákjaik, és éppúgy szükségük lesz ruhákra e váratlan vakáció során, mint neki. Sajnos azonban a gyerekméretek igazi rejtélyt jelentettek számára. Mi a franc a különbség a 7-es és a 7x-es között? Mariah-val egyszerűbb dolga volt. Csak maga elé kellett képzelnie, meddig ér neki, milyen széles a csípője és mennyire vékony a dereka, és már ki is tudta választani a rengeteg exbarátnője közül azt, akinek a testalkata megegyezett az övével. Szép az alakja valójában, de Ian azon kapta magát, hogy bő farmerokat és túlmérezett pulóvereket dobott a kosarába neki, amik eltakarják, hogy ne vonhassa magára a figyelmét.

– 23 dollár 29 cent – mondja a pénztáros.

Ian előhúzza a tárcáját a belső zsebéből, és kivesz belőle egy köteg huszast. Aztán beszáll a bérelt autóba a csomagokkal, és felhívja a producerét a mobilján.

– Itt Wilton.

– Átkozottul jó hír, hogy legalább az egyikünk – tréfálkozik Ian.

– Ian? Jézusom, már kezdtem becsavarodni. Elárulod nekem, hol a faszban vagy?

– Bocs, James. Tudom, hogy azt mondtam, tegnap estére visszaérek, de volt itt egy kis… családi vészhelyzet.

– Azt hittem, nincs családod.

– Mindegy is, a lényeg, hogy nem leszek elérhető egy darabig – Ian az ujjaival dobol a kormányon, tudván, hogy James nem tehet semmit. Ian nélkül nincs műsor.

– Mégis mennyi ideig? – kérdezi James néhány másodperces csönd után.

– Egyelőre nem tudom megmondani. A pénteki adásról viszont tuti lemaradok. Le kell adnod egy ismétlést helyette. – Szinte látja maga előtt James dühtől eltorzult arcát.

– Hát ez csodálatos hír, Ian, mert már lementek az élő műsor promói. Ráadásul itt van körülbelül 90 riporter, beleértve néhány arcot a csatornától is, akik ölni tudnának a sztoriért. Talán meg kéne kérnem egyiküket, hogy ugorjon be helyetted.

Ian felröhög.

– Mindenképp, Dan Rathert javaslom. Egyszer kiválóan utánzott a Saturday Night Live-ban.

– Igazán örülök, hogy ilyen kibaszottul kellemes hangulatban vagy ma. Annál is inkább, mert még a mosoly is lehervad majd az arcodról, amikor a műsorod eltűnik a süllyesztőben!

– Nyugi, James, lazíts, mielőtt még megüt a guta! Faith White amúgy sincs ott, nem igaz?

Csönd.

– Honnan tudtad?

– Megvannak a forrásaim. És csak azt teszem, amit mondtam is neked – megyek a sztori után!

James visszafojtott lélegzettel kérdezi:

– Azt akarod mondani, hogy vele vagy?

– Azt mondom, hogy csak azért, mert nem három méterre vagyok tőled, az még nem jelenti, hogy nem vagyok a helyzet magaslatán. – Ian a karórájára pillant. Jézus, Mariah és Faith mostanra akár félúton járhatnak Missouri felé – de muszáj volt kockáztatnia. Réges-rég megtanulta, hogy egy pillangót nem úgy lehet elkapni, ha kergeted; mozdulatlanul kell maradnod, amíg magától a válladra nem száll.

– Mennem kell, James. Majd jelentkezem.

Mielőtt még a producere tiltakozhatna, Ian kikapcsolja a telefonját és visszasüllyeszti a kabátzsebébe, majd a Perry kemping felé veszi az irányt, elég lassan vezetve ahhoz, hogy észrevegyen egy asszonyt a gyermekével, akik esetleg az úton kószálnak.

Mariah izzad. Bár elég hűvös az idő, Faith nem volt hajlandó egy mérföldnél többet gyalogolni, így a hátán kellett cipelnie a lányát egészen a benzinkútig. Onnan hazatelefonált, R-beszélgetéssel, miközben Faith édességért nyafogott.

– Hogy kivel vagytok?! – kérdezett vissza az anyja.

– Tudom, tudom. De már indulunk is tovább – ebben a pillanatban Mariah kiszúrja a helyi taxitársaság telefonszámát a fülke falába vésve. – Felhívlak, amint találunk állandó szállást.

Miközben a diszpécserrel beszél, összeszorul a gyomra a bűntudattól. Ian Fletcher csakis jó volt hozzájuk mostanáig. Lehetséges, hogy a tévés karakterének könyörtelensége puszta színjáték. De csak azért nem fog itt maradni, hogy ezt kiderítse.

Faith a földön ül és halott bogarakat piszkál, amikor Mariah befejezi a telefonálást. Az autó tíz merc múlva érkezik értük.

– Mit művelsz? Mindened koszos lesz!

– Cukrot akarok! Éhes vagyok.

Mariah kihalászik a zsebéből 50 centet.

– Ennyit kapsz. Vegyél belőle valamit! – letörli az izzadságcseppeket a homlokáról, és nézi, ahogy Faith levesz a polcról egy mogyorós M&M’s-et, és odaadja a pult mögött álló eladónak. A férfi rámosolyog, Mariah pedig viszonozza.

– Maga nem idevalósi – mondja.

Mariah úgy érzi, mindjárt elájul.

– Miből gondolja?

A férfi felnevet.

– Hellyel-közzel mindenkit ismerek a városban, de maga nem tartozik közéjük. Sikerült taxit rendelnie?

Biztos kihallgatta a telefonálását. Mariah érzi, ahogy az agyában forogni kezdenek a kerekek.

– Igen… ööö, a férjemnek sürgős elintéznivalója akadt, úgy volt, hogy ő jön értünk, őt hívtam először, de azt hiszem, a lányom lázas, vissza akarom vinni a motelbe… Úgyhogy csak fogunk egy taxit.

– Örömmel elmondom neki, mi történt, amikor ideér magukért.

– Az nagyszerű lenne! – feleli Mariah a kijárat felé hátrálva; semmit sem szeretne jobban, mint rövidre vágni ezt a csevejt.

– Édesem, miért nem várunk odakint?

– Jó ötlet – feleli a férfi, bár Mariah nem hozzá intézte a szavait. – Magam sem bánnék egy kis friss levegőt.

Mariah megadóan sétál ki az üvegajtón, megállva az egyik kút mellett, a kezével kitakarva a napot, hogy lássa, közeledik-e valami taxiszerűség végre. Ám a másik irányból egyszer csak odaszáguld egy autó, és pár méterre tőlük lefékez. Ian száll ki a vezetőülésről, repesve, hogy kiszúrta Mariah-t és Faitht.

– Helló! – mosolyog Mariah-ra. – Ingyen hazafuvar?

– Remélem, van nálad egy csokor rózsa, haver – mondja a benzinkutas. – Nagy szarban vagy.

Ian továbbra is mosolyog, zavartan, és csak arra tud gondolni, amit Faith mondott egyszer, hogy az anyjának hapciznia kell a rózsáktól.

Mielőtt Mariah megállíthatná, Faith bepattan a hátsó ülésre, és rögtön meglátja a szatyorkupacokat a földön.

– Mik ezek?

– Ajándékok. Neked és a mamádnak.

Faith előhúzza a Csipikés szettet, meg egy csomag hajcsatot, és egy pulóvert, szívecskés gallérral. Majd kiszabadít egy inget, ami láthatóan Mariah mérete.

Hát ezért tűnt el ma reggel? Hogy ruhát vegyen mindannyiuknak?

– Gondolom, nem lesz szükségük a taxira – szól közbe a benzinkutas. – Felhívom a diszpécsert.

– Ez… nagyon kedves öntől, köszönöm – nyögi ki végre Mariah.

Ian int a férfinak, majd beül az autóba. Mariah pedig mellé.

– Szóval körül akartak nézni kicsit a városban – mondja közömbös hangon. – Én meg erre hajtva pont észrevettem magukat.

Faith felsikkant a hátsó ülésen:

– Nagyon jó, már kezdtem elfáradni a gyaloglástól!

Mariah próbál szemrehányást kiolvasni a férfi szavaiból, olyan embernek beállítani, amilyennek kezdettől fogva feltételezte.

Ian felé fordul.

– Persze visszavihetem Faitht egyedül, ha még szeretne egy kicsit sétálni.

– Nem – feleli, a férfit és magát is győzködve. – Minden oké lesz így.

New Canaan, New Hampshire – 1999. október 22.

Néhányan a taxisofőrre kenték, aki a fiatal Rourke atyát a vasútállomásra vitte. Mások úgy gondolták, egyértelműen egy riporter szaglászásának volt köszönhető. Hónapokkal később senki nem emlékezett tisztán arra, hogyan szivárogtatta ki a látogatásra érkezett pap az információt a Mariah White háza előtt gyülekezőknek, de hirtelen mindenki tudta már, hogy az isten, akit Faith White lát, nőnemű.

Az Associated Press újságírójának három bekezdésnyi sztoriját Los Angelestől New Yorkig mindenki olvasta. Jay Leno lenyomott egy tiszteletlen monológot egy női Jézusról, aki a töviskoszorúja diktálta divathóbort miatt aggódik. Új hívők csoportja érkezett a White-birtokra, akiknek a lelkesedését a Faith hiánya miatt érzett csalódás csupán egy hangyányit tört le. Számuk úgy száz főre rúgott, katolikus kollégiumokból és templomi nőegyletekből érkeztek, egyházi iskolákban tanítottak. Többen közülük azért harcoltak, hogy női papokká szenteljék fel őket, sikertelenül. Bibliával és Naomi Wolf szövegeivel felfegyverkezve érkeztek, és kigöngyölték sebtiben pingált „Anyaisten Szövetség” feliratú zászlajukat, egy emberként, hangosan kántálva a mianyánkot, személyes névmást cserélve a szükséges helyeken. A magasba tartották posztereiket, melyeket retusált szentképekkel vagy „Hajrá, lányok!” feliratokkal láttak el. Szoros egységet alkottak és rekedt hangon ordibáltak, akár egy hokicsapat, bár a többi ott táborozó nem tekintette őket veszélyesnek.

Ugyanakkor ők nem tudták, hogy az Anyaisten Szövetség még közel száz tagot hagyott a keleti part városaiban, akik szórólapokat osztogattak, rajta az átírt miatyánk szövegével és Faith White otthoni címével.

Manchester, NH – 1999. október 22.

– Szent Ferenc nevében kérdem, mi ez? – kiált fel Andrews püspök, úgy húzódva el a rózsaszín szórólaptól, mint a tűztől. – Mi anyánk, aki a mennyekben vagy? Ki írta ezt a sületlenséget?

– Egy új katolikus csoport, excellenciás uram – feleli DeSoto atya. – Egy állítólagos New Hampshire-i prófétát hirdetnek.

– Miért ismerős nekem ez a történet?

– Mert beszélt róla Monsignore O’Shaughnessyvel egy hete. Rourke atya, a lelkipásztor pszichológus a St. John’sból küldte önnek a riportot faxon.

Andrews püspök nem olvasta a riportot. A reggelt azzal töltötte, hogy a XII. Pius Pápa Egyházi Iskola évnyitó ünnepségét nézte egy régi Fordban, pont az ütősök zenekara előtt, amitől azóta fejfájás gyötri. DeSoto atya átnyújt neki egy papírt.

– „A pszichotikus viselkedésnek nyoma sincs…” Ez a Rourke atya nyitottabb a kelleténél – morogja a püspök, majd felveszi a telefont és tárcsázza a bostoni papnevelde számát.

Női Isten. Még mit nem!

Miért küldenénk oda egy lelkipásztor pszichológust, amikor ez egyértelműen egy teológusnak való eset?

Lake Perry, Kansas – 1999. október 22.

Azon a délutánon Ian és Faith fekete macskát játszanak, miközben Mariah-t elnyomja az álom a kanapén. Az egyik percben még beszél hozzájuk, a következőben meg már horkol is. Ian figyeli, ahogy hattyúnyaka oldalra hanyatlik, hallgatja a torkából feltörő puha hangokat. Istenem, milyen irigy! Hogy valaki ilyen könnyen álomba szenderülhet… a nap közepén…

Faith összekeveri a paklit, és sikerül kiejtenie az összes lapot a kezéből.

– Hé, Mr. Fletcher! – kiáltja hangosan, miközben lekecmereg a földre, hogy felszedje a kártyákat.

– Psszt! – bólint a kanapé irányába Ian. – A mamád alszik. – Tisztában van vele, hogy ha Faith Mariah közelében marad, az anyjának csupán egy röpke szundikálás jut.

– Mit szólnál hozzá, ha kimennénk? – suttogja.

Faith pofát vág.

– Nem akarok megint a fűben játszani. Reggel is azt csináltam.

– Úgy emlékszem, megígértem neked a horgászatot. – Iannek eszébe jut az a régi horgászbot, amit az iroda melletti sufniban látott porosodni. – Kipróbálhatnánk.

Faith Ianről Mariah-ra pillant.

– Nem hiszem, hogy ő örülne, ha mennék.

Persze, hogy nem, gondolja Ian. Faith véletlenül kikottyanthat valamit.

– Csak egy gyors sétára akkor. Amit a mamád nem tud, az nem fáj neki. – Ian felkel és nyújtózik egyet. – Én mindenesetre megyek horgászni.

– Várjon! Csak felveszem a cipőmet.

Ian megvonja a vállát, mint akit nem érdekel, lesz-e társasága. De ez az első alkalom, hogy egyedül marad Faithszel, azt az éjszakát leszámítva, amikor a kislány vérző kézzel megszökött otthonról. Olyan iszonyatosan sok mindent szeretne tudni róla, azt sem tudja, hol kezdje.

Hűvös és csípős a levegő odakint, a nap az ég alján gubbaszt. Ian zsebre tett kézzel sétál, halkan fütyörészve, úgy tesz, mintha nem tudná, hogy Faith a nyomában lohol. Megszerezve a horgászbotot és egy kis méretű ásót, a férfi elindul a tó felé. Lekucorodik egy gyékénydarabka szélére, és odanyújtja Faithnek az apró ásót.

– Szeretnél te, vagy ássak én?

– Úgy érti, hogy a giliszták miatt?

– Nem, az elásott kincsért. Mit gondolsz, mit fogunk csaliként használni?

Faith megfogja az eszközt, és tesz egy nem túl lelkes kísérletet, hogy felforgassa a vastag, lápos földet. Ian a még mindig a kezén lévő ragtapaszokat bámulja, mindkét tenyerén van egy-egy, és a kézfején is. Ian természetesen tanulmányozta az állítólagos stigmák eseteit – az ő szakmájában ismernie kell a versenytársakat. Eszébe jut, hogy olvasta, mennyire fájdalmasak a sebek. Nem mintha bevette volna. Mégis, kiveszi az ásót Faith kezéből.

– Majd én – mondja nyersen. Felemel egy fűcsomót, lehámozva róla a földet, mire eléjük tárul jó pár lilás giliszta, a koszban tekeregve.

Faith elfintorodik.

– Pfúj!

– A nagyszájú sügérek nem így gondolják. – Ian összeszed néhányat egy műanyag zacskóba, és a stég felé irányítja Faitht. – Menj előre, és vidd a botot is magaddal.

Amikor utoléri, ott találja a lányt ülve, a lábát a vízbe lógatva.

– Ha a mamád meglát így, rohamot fog kapni.

Faith hátrapillant a válla fölött.

– Csak akkor tudná meg, ha elmondaná neki, hogy kihívott ide, és akkor túl mérges lenne magára ahhoz, hogy velem ordítson.

– Akkor azt hiszem, tettestársak vagyunk. – Ian nyújtja felé a kezét, hogy felsegítse. – Szóval, tudod, hogy kell bedobni? Apukád elvitt valaha horgászni?

– Nem. Magát?

Ian keze Faithén pihen mozdulatlanul. A kislány felhunyorog rá, a fél arcát árnyék takarja.

– Nem. Nem hinném, hogy elvitt.

Ian átkarolja Faitht hátulról, kezével összefogja a kezeit. A kislány bőre meleg és hihetetlenül puha; Ian érzi, ahogy a lapockája a mellkasához ér.

– Így ni! – meglendíti a botot és hagyja, hogy a csali jó messzire berepüljön.

– És most?

– Várunk.

Ian leül a lány mellé, aki belemélyeszti hüvelykujja körmét a stég palánkjainak barázdáiba. Felemeli a fejét a lenyugvó nap irányába, lehunyja a szemét, és Ian azon kapja magát, hogy lenyűgözve figyeli a nyakán lüktető picinyke mélyedést. Olyan csend uralkodik körülöttük, hogy Ian nem szívesen töri meg, de a kíváncsiság győzedelmeskedik benne:

– „Kövessetek engem, és emberek halászává teszlek”{7} – mondja gyöngéden, várva a gyermek reakcióját.

Faith felé fordul.

– He?

– Ez egy mondás. Réges-régi.

– Butaság! Embereket nem lehet halászni.

– Meg kellene kérdezned erről Istent egyszer – javasolja Ian, majd hátradől, és az alkarjával eltakarja a szemét, épp annyira, hogy még ki tudjon kandikálni a kislányra.

Faith a szemöldökét ráncolja és már szóra nyílna a szája, de aztán nem mond semmit, csak birizgálja tovább a stéget.

Ian előrehajolva várja a vallomást, de bármit is készült Faith mondani, egy váratlan rántás a boton, és a hirtelen előtörő örömsikolya félbeszakítja. Ian megmutatja neki, hogyan cserkéssze be a kapást, mely legalább másfél kilós. Kiakasztja a szépséges halat, és széthúzza a száját, hogy Faith megfoghassa.

– Ó! – sóhajtja a kislány, amint átöleli a fickándozó állatot. Igazán bájos, gondolja Ian mosolyogva. Ahogy a lenyugvó nap sugarai megvilágítják szőke haját és koszfoltoktól pettyes arcát, Ian nem a sztorit látja benne, hanem egyszerűen csak egy kislányt.

A hal csapkodni kezd a farkával, vadul küzdve a szabadságáért.

– Nézze, ahogy… ó! – sikít fel Faith, és elejti a sügért. Ez az utolsó dolog, amit Ian lát, mielőtt Faith elveszti lába alól a talajt, és a stégről egyenesen a jéghideg vízbe zuhan.

Mariah a legrosszabb rémálmára ébred: Ian Fletchernek Faithszel együtt nyoma veszett. A kanapéról felpattanva kiáltja a lánya nevét, bár tudja a kis kunyhó csendjéből, hogy rajta kívül nincs ott senki.

A pakli kártya még mindig ott van kiterítve a szőnyegen, mintha a férfi a játék közben, erőszakkal vitte volna magával a kislányt. Fel kell hívnia a rendőrséget, bár ez igencsak csekély áldozat, amennyiben épségben visszakapja Faitht. Mariah kirohan, vadul kalapáló szívvel, annyira zavarodottan, hogy észre sem veszi: az autó még mindig ott parkol a kunyhó előtt.

Az iroda felé rohan, a legközelebb található telefonhoz, átkozva magát, amiért Ian Fletchert Faith közelébe engedte. Mire befordul a sarkon, két sziluett rajzolódik ki előtte a tó partján: egy magas és egy alacsony. Óriási megkönnyebbüléssel torpan meg azon nyomban, a térde lüktet. Tölcsért csinál a kezéből, hogy odaszóljon nekik, ám akkor, ott a tulajdon szeme előtt, Faith belezuhan a tóba.

Ó, a picsába! Ez jut eszébe Iannek először, mielőtt a víz elnyelné Faitht, és ő meghallaná Mariah sikolyának visszhangjait. Iszonyatosan hideg lehet, ráadásul fogalma sincs, tud-e a gyerek úszni, és a legrosszabb az egészben, hogy nem ugorhat be érte, mert nagy az esélye, hogy éppen rajta landolna, lejjebb taszítva őt a mélybe. Érzékeli, hogy Mariah kézzel-lábbal, sikoltozva ereszkedik le a lejtőn és igyekszik felé, de minden idegszálával a sötét vízre összpontosít, mígnem egy halvány ezüstös csíkot lát kirajzolódni a felszín alatt. Beveti magát a tóba néhány méterre onnan, ahol Faith haját látta megcsillanni: kinyitja a szemét a kegyetlen alvilágra, ujjai selymes gombolyagba gubancolódnak. Látja a kislányt, a rettegéstől tágra nyílt szemét, tátott száját, kezét, ahogy a stég alját nyomja alulról, tehetetlenül, fogságba esve.

Ian a copfjánál megragadva kiszabadítja Faitht, és felhúzza a felszínre. A kislány fuldokolva kimászik a pallóra, arcát a deszkához nyomva, miközben felköpi a vizet.

A férfi is kikecmereg a stégre, pont mire Mariah odaér, és gyöngéden a karjába zárva nyugtatgatja Faitht. A férfi ekkor vesz először igazán mély levegőt, és gondol arra, mi is történhetett volna. Észreveszi, hogy csuromvizes és remeg; ruhái legalább húsz kilót nyomnak, és tetőtől talpig át van fagyva. Miután vetett egy pillantást Faithre és konstatálta, hogy jól van, feláll és lassan elindulna a bungalóba átöltözni.

– Meg ne moccanjon!

Mariah dühtől remegő hangja megállítja. Ian visszafordul, és megköszörüli a torkát.

– Rendben lesz – nyögi. – Nem volt a víz alatt néhány másodpercnél tovább.

De Mariah még nem adja fel.

– Hogy merészelte kihozni ide az engedélyem nélkül?

– Hát, én…

– Arra várt, hogy elaludjak, és kiosonhasson vele egy… csokival, és beugratós kérdésekkel összezavarva? Megvan az értékes kis kazettája? Vagy talán elfelejtette kivenni a zsebéből, mielőtt beugrott a tóba?

Ian érzi, ahogy az ajka vicsorra húzódik.

– Csak hogy tudja, az egyetlen dolog, amit a lányától kérdeztem, hogy az apukája megtanította-e bedobni. Egyetlen kurva szót sem rögzítettem a beszélgetésünkből. Beleesett a tóba véletlenül, és beszorult a stég alá. Én csak annyit tettem, hogy beugrottam utána.

– Nem szorult volna be alá, ha előbb nem állt volna rajta! Az is lehet, hogy maga lökte be.

Ian szeme szikrákat szór mérgében. Ezt kapja, amiért megmentette a gyerek életét? Zihálva tesz egy lépést hátra.

– Az is lehet – húzódik gúnyos mosolyra a szája –, hogy megpróbált vízen járni.

Jóval később, miután Mariah megetette Faitht forró levessel, lefürdette és lefektette, Ian még mindig nem tért vissza. Mariah azon kapja magát, hogy fel-alá járkál, és vakon bámulja a televízió sötét képernyőjét. Bocsánatot akar kérni. Mostanra, hogy mindketten lenyugodtak, biztos a férfi is belátja, hogy csak a páni félelem beszélt belőle, nem gondolta komolyan, amiket mondott. De személyesen akarja ezt elmondani neki. Végül is, ha Faith egyedül kószált volna el odáig, akkor is könnyedén beleeshetett – és megfulladhatott – volna.

Mariah megvárja, amíg a lánya mély álomba zuhan, majd leül az ágy szélére. Megérinti Faith arcát, mely forró, akár egy érett őszibarack. Hogy tudja a többi anya minden egyes pillanatban figyelemmel kísérni a gyermekét? Hogy hunyhatják le a szemüket azzal a tudattal, hogy már abban a minutumban bármi baj történhet? Sokkal súlyosabb következményei is lehettek volna, hogy Faith ennyire hideg vízbe esett, mégis teljesen jól van. Valamiért nem Faith Istene húzta ki a gyermeket a tóból; Ian volt az. Legalább ezért Mariah hálával tartozik neki.

Észreveszi a fényszóró sugarait, amint keresztülszelik az apró szobát. Kilép a hálószobából a bejárati ajtó elé, és ott várja Iant. Ám eltelik egy perc, majd még egy, aztán már öt perce áll ott. Kiles az ablakon – igen, ott a kocsi –, majd kinyitja az ajtót.

Ian a lába előtt ücsörög. Az ajtónak támaszkodott.

– Bocsánat – mondja Mariah elpirulva.

– Ugyan. Hülye ötlet volt ide ülni.

Mindketten az éjszakai eget bámulják, a rothadó teraszt vagy az ajtóról lepattogzó festéket, csak egymásra ne kelljen nézniük.

– Úgy értem, hogy tényleg bocsánatot kérek.

– Hát, én is. Ez nem az első eset, hogy az engedélye nélkül tettem valamit, aminek köze volt Faithhez.

Ian megnyomkodja a tarkóját.

– De tetszett neki a horgászat. Egész a végéig…

Mindketten maguk elé képzelik Faitht, kezében a sügérrel, és ez összeköti őket. Aztán Mariah leül Ian mellé, és szórakozottan kört rajzol a porba.

– Nem szoktam meg, hogy kiengedjem a szárnyaim alól. Nagyon nehéz ez nekem.

– Maga nagyszerű anya.

Mariah megrázza a fejét.

– Valószínűleg maga az egyetlen, aki így gondolja.

– Kétlem. Fogadni mernék, hogy van ott bent egy kicsi lány, aki egyetért velem.

A férfi a kunyhó falának dől.

– Azt hiszem, én is tartozom egy bocsánatkéréssel. Jól felidegesített, amúgy soha nem mondtam volna azt a vízen járós beszólást Faithről.

Mariah mérlegeli a hallottakat.

– Tudja – szólal meg végre –, én éppúgy nem akarom, hogy Messiásként kezeljék a lányomat, mint maga.

– Mit szeretne?

Mariah mély levegőt vesz.

– Szeretném, ha biztonságban lenne. És ha hozzám tartozna.

Egyikük sem mondja ki a gondolatot, ami átfut az agyukon: hogy talán nem teljesülhet mindkét kívánság egyszerre.

– Már alszik?

– Igen.

Mariah a bejárati ajtóra sandít.

– Simán elaludt – feleli. Figyeli, ahogy Ian felhúzza az egyik térdét, majd átkarolja, és eltöpreng azon, vajon milyen lenne ez a pillanat, ha Iant nem vallási meggyőződések csatája közben ismerte volna meg, hanem amikor leejtette a retiküljét a zöldégesnél, vagy a buszon, ahol a férfi átadta neki a helyét. Szándékosan tiltott területre kalandoznak a gondolatai, miközben a férfi hollófekete haját és vakító kék szemét nézi, és eszébe jut az éjszaka a kórházban, amikor kapott tőle az arcára egy puszit.

– Tudja – mondja a férfi halkan –, még a világháborúk idején is tartottak tűzszünetet karácsonykor.

– Micsodát?

– Fegyverszünetet, Mariah – feleli a férfi, hangja még bársonyosabb, ahogy a nevét kiejti. – Azt mondom, hogy csak itt, csak most, talán adhatnánk egymásnak egy esélyt. – Elvigyorodik. – Lehet, hogy feleolyan szörnyeteg sem vagyok, mint amilyennek képzel.

A nő visszamosolyog rá.

– Ne becsülje le magát.

A férfi hangosan felnevet, és Mariah ekkor fogalmazza meg magának, hogy Ian Fletcher ijesztő, ha ideges, de amikor megmutatja az emberi arcát, akkor kifejezetten veszélyes, rá nézve.

Az éjszaka közepén, amikor Faith és Mariah már rég az igazak álmát alusszák, Ian belopakodik a szobájukba. Megáll az ágyuk szélénél egy olyan ember súlyával, aki egy szakadék szélén egyensúlyozik. Mariah a karjában tartja Faitht, mintha ő is a teste része lenne. A hajuk összefonódik a párnán. Ahol áll, onnan úgy látszik, mintha nem két embert nézne, hanem egyvalaki kétféle inkarnációját.

A ma este jobban ment, mint várta, a tóparti cirkusz ellenére is. A fegyverszünetnek hála kap egy kis plusz időt, hogy kiérdemelje Mariah bizalmát. És természetesen neki is úgy kell viselkednie, mint aki megbízik a nőben. Ami valahogy baromira könnyedén megy neki. Időnként olyan, mint bármely más anya, Faith pedig, akár egy átlagos kislány. Amíg Istent nem számítod.

Lake Perry – Kansas 1999. október 23.

Faith leül Mr. Fletcher mellé a reggelizőasztalhoz, és az anyját figyeli a konyhapultnál.

– A ma reggeli ajánlatunk Cheerios vagy Cheerios, esetleg, ha mást szeretnél, akkor Cheerios! – kiáltja Mariah vidáman.

– Akkor a Cheeriost választom!

Mr. Fletcher mosolyog az anyjára, és Faith rögtön tudja, hogy valami megváltozott. Mintha a tüdeje könnyebben fogadná be a levegőt.

– Hogy érzed magad? – kérdi Mr. Fletcher tőle.

– Jól – feleli, de eltüsszenti magát.

– Nem lepne meg, ha megfázott volna – mondja az anyja Mr. Fletchernek, aki bólint. Majd letesz Faith elé egy tál müzlit.

– Adjon neki C-vitamint. Azzal kivédheti a megfázást, ha eleget kap.

– Ez is csak amolyan hókuszpókusz. Mint a fokhagyma, zsinórra fűzve a nyakban.

Faith egyikről a másikra néz, és azon gondolkodik, hogyan lehetséges az, hogy ő elment aludni este, felébredt reggel, és ezen rövidke idő alatt a világ teljesen a feje tetejére állt. Amikor utoljára látta Mr. Fletchert és az anyját együtt, olyan hangosan üvöltöztek egymással, hogy Faithnek majd kiugrott a szíve a helyéről ijedtében.

Még mindig gyógyszerekről és betegségekről beszélgetnek, mintha Faith nem is lenne a szobában. Csendben feláll, átvág a konyhán, és odavonszol egy zsámolyt a konyhapulthoz. A szekrényben a második polcon sorakozó tálak közül elvesz még egyet, majd megtölti Cheeriosszal és leteszi egy üresen hagyott szék elé.

– Hát, legalább az étvágyad nem csökkent – állapítja meg Mr. Fletcher.

Faith ránéz, ravaszul.

– Ez nem az én tányérom. Istené.

Az anyja kezéből kiesik a kanál, megcsörren a müzlis tálban. Faith figyeli, ahogy a két felnőtt egymást nézi hosszú-hosszú ideig, mintha farkasszemet néznének egymással, egyikük sem adja fel. Az anyja különösen tűkön ülve várja, hogy Mr. Fletcher megszólaljon.

A férfi egy pillanat múlva a tejeskancsóért nyúl, és az üres tányér mellé rakja.

– Tessék – mondja, nyugodtan kanalazva a reggelijét. – Ha esetleg a hölgy nem szárazon szereti.

1999. október 24.

Másnap este Ian a kanapén elterülve jegyzetel, miközben Mariah a konyhaasztalnál ül. Gumi és ragasztó erős szaga terjeng a levegőben, és bár Ian nem látja Mariah kezét, tudja, hogy valamiket épp összeragaszt. Hálátlan feladat, gondolja. Minden darabokra hullik ebben az átkozott bungalóban.

Mariah hirtelen nyújtózik egyet, kerekded melle az alaktalan flanelinghez simul. A férfi felé fordul, és habozva, mosolyogva kérdezi:

– Min dolgozik most?

– Jegyzeteket készítek egy adáshoz.

– Ó! Nem tudtam, hogy még mindig ezzel foglalkozik. – Elpirul a saját szavaitól, melynek üzenete tiszta és világos: nem tudtam, hogy kedves és gonosz is tud lenni egyszerre.

– Valamiből meg kell élnem.

A munka említésére Mariah felnyög:

– Már biztos elvesztettem az összes kliensemet.

Ian meglepődve, hogy a nő nem egyszerűen háztartásbeli anyuka, felhúzza a szemöldökét.

– Kliensei? Mit dolgozik?

Mariah egy másodpercre zavarba jön, majd az asztal felé mutatva mondja:

– Ezt.

A férfi odamegy és megáll a széke mögött. Egy leterített papírtörlőn fogpiszkálókból kirakott legyező hever. Mellette egy aprócska váz, és miközben figyeli, a nő nádfedelet hajtogat a legyezőből egy pici kunyhó tetejére. De nem tűnik butaságnak, mint egy gyerekjáték, sőt, kifejezetten élethű. Stratégiai szempontból megválasztott pontokon összetörve a fadarabokat, készített ajtót és ablakot, és igazi hangulatot teremtett a kicsiny, ősi kunyhónak.

– Ez elképesztő! – mondja Ian, megdöbbenve a nő tehetségén. – Maga szobrász?

– Nem, babaházakat készítek – azzal kinyom még egy kis gumiragasztót az ujjára.

– Kinek csinálja a kunyhót?

– Magamnak – feleli Mariah. – Unatkoztam. És nem találtam mást a fogpiszkálón kívül.

Ian elvigyorodik.

– Emlékeztessen, hogy eldugjam a fakanalakat.

A nő hátradől a székén, és felnéz rá.

– A műsorait… most ki készíti?

– Jómagam. Személyesen. Ismétlések mennek, amíg én itt vagyok.

– És amiket épp ír…?

– Amikorra visszaérek – feleli Ian kedvesen. – A jó ég tudja, mikor.

– Faithről szólnak?

– Részben – amint válaszolt, eltöpreng azon, miért árulta el a nőnek az igazat. Nem lenne egyszerűbb, bölcsebb, ha azt mondaná, hogy teljesen leszállt Faithről?

De nem tudja megtenni. Mert valamikor az elmúlt hét közben Mariah White elmúlt sztori lenni, és olyasvalaki vált belőle, mint ő maga. Persze, voltak bizarr perceik: Faith müzlivel kínálta a hallucinációját; és beszélgetést folytatott a teraszon senkivel. De a legtöbb efféle incidenst Mariah megpróbálta eltitkolni előle, nem kérkedett velük bizonyítékként. Ian arra gondol, hogy a nő pont úgy viselkedik, mint ő, talán játssza a hülyét, remélve, hogy őt is meg tudja majd téríteni, mint a többi dilinyóst, akik bevették Faith trükkjét. Azért győzködi magát, mert a másik – elképzelhetetlen! – lehetőség, hogy a megérzése Mariah-val kapcsolatban téves. És ha félreismerte, akkor vajon mennyi mindenben tévedhet még?

– Ha megkérdezném, mit fog nyilatkozni Faithről, megmondaná nekem az igazat? – kérdezi Mariah.

Ian Michaelre gondol, és a sztorira, amit felgöngyölít, mire mindennek vége. De megrendszabályozza a vonásait, hogy mély ráncok közvetítsék zavarát, majd elfordul.

– Megmondanám, Mariah, ha tudnám. De az a helyzet, hogy jelenleg fogalmam sincs róla, mit fogok nyilatkozni.

New Canaan, New Hampshire

Joan Standish az összes híradást végighallgatta, ami Faith White titokzatos eltűnéséről szólt. Petra Saganoff minden este egy számlálással indítja Hollywood Tonight! című műsorát: a harmadik nap Faith nélkül, a negyedik nap… A helyi, köztiszteletnek örvendő NBC csatorna még egy élő közvetítést is közölt egy telefonálóról, aki azt állította, látta Faitht egy mozipénztárban sorakozni San Joséban, Kaliforniában. De aztán rögtön meg is döntötte a saját szavahihetőségét, amikor elüvöltötte magát, hogy Howard Stern a király. A lényeg, hogy nem tulajdonított különsebb figyelmet a történetnek, leszámítva, hogy együtt érzett a kislánnyal, aki egy ilyen médiacirkusz középpontjába került. Ám ekkor felhívták a nagystílű Malcolm Metz irodájából, hogy értesítsék, kedd óta próbálnak papírokat eljuttatni az ügyfelének sikertelenül. Egy felügyeletijog-módosítási indítványt Colin White részéről. Ügyfele? Ki tudja, vajon Mariah White akarta-e, hogy Joan képviselje az ügyét? Nem beszélt az asszonnyal, mióta kimondták a válását. De számára is érthetetlen okból, melyet nem tud, illetve akar megnevezni, azon kapja magát, hogy az ebédszünetében autóba ül és elhajt a White család házához. Egyetlen műsor sem készítette fel arra, ami ott várja: a hosszú, meredek útra felfelé, melynek mindkét oldalán nyitott tetejű kocsik táboroznak, rögtönzött piknikkel az utasterükben. Kis csoportokban tolonganak az emberek – a média képviselői, meg azok, akik segítséget remélnek Faithtől. A kőfal szélénél sorakoznak, amely elválasztja White-ék házát az úttesttől. Ápolók, akik kerekes székbe kényszerült betegük fölé görnyednek; világtalanok vakvezető kutyáikkal; kíváncsi keresztények nyakukban fényképezőgépükkel, mely belegabalyodik túlméretezett keresztjüket tartó láncukba. Úristen, legalább kétszáz ember lézeng ott. Joan rátapos a Jeep fékjére az autófeljáró előtt felállított alacsony útakadály előtt. Két helyi rendőr strázsál mellette. Rögtön felismerik, lévén egyike a város kevés ügyvédeinek.

– Paul! – üdvözli az egyik férfit. – Ez aztán a valami!

– Nem jártál errefelé mostanában, mi? – feleli a rendőr. – Ebéd után kéne jönnöd, amikor a szektatagok éneklésbe fognak.

Joan megrázza a fejét.

– Gondolom, Mariah White tényleg nincs itthon, igaz?

– Nincs szerencséd. Akkor persze még plusz száz félnótás csatlakozna.

– Van bent valaki?

– Az anyja – védelmezi az erődöt, feltételezem.

A férfi tesz egy lépést hátra, hogy Joan behajthasson. Leparkol az udvar végében, majd felmegy a veranda lépcsőin és bekopog az ajtón. Egy idős asszony arca bukkan fel a kisablakban; a nő látványosan mérlegeli, beengedje-e a látogatót avagy sem.

– Joan Standish vagyok – kiáltja felé a nő. – A lánya ügyvédje.

Az ajtó kitárul.

– Millie Epstein. Fáradjon be.

Az asszony Joan nyomában lohol, amint az ügyvédnő belép a házba.

– Történt velük valami?

– Kikkel?

– Mariah-val és Faithszel – tördeli a kezét Millie aggódva. – Nincsenek itt, tudja.

– Amennyire én tudom, jól vannak. De kapcsolatba kell lépnem a lányával.

Joan igazi profi abban, hogy leolvassa az emberek arcáról a jeleket, márpedig Millie Epstein egyértelműen rejteget valamit.

– Mrs. Epstein, ez hihetetlenül fontos!

– Fogalmam sincs, hol vannak, esküszöm!

Joan egy pillanatra mérlegeli az asszony válaszát.

– De hallott felőlük, nem igaz?

– Nem.

– Akkor reménykedjen, hogy Mariah hamarosan felhívja, mert van számára egy sürgős üzenetem. Mondja meg neki, hogy a volt férje perli a lánya felügyeleti jogáért. És bármennyire is nemes cselekedet volt kimenekíteni Faitht ebből a helyzetből, a bíró azt fogja látni, hogy a lánya szembeszegült a rendszerrel és törvénytelen módszerekkel próbálkozik, miközben a jogi kérvényt már beadták. És őszintén, Mrs. Epstein, ez igencsak fel szokta bosszantani a bíróságot. Minél tovább bujdokol, annál valószínűbb, hogy Colin White-é lesz a felügyeleti jog.

Az idős asszony arca hullasápadt, ajka szorosan összezárva.

– Mondja meg neki, hogy hívjon fel! – mondja Joan gyengéden.

Millie bólint.

– Meg fogom.

Lake Perry, Kansas – 1999. október 24.

Mariah képtelen elaludni. Az oldalára fordulva bámulja az éjszakai eget a kunyhó ablakából, az emelkedő holdat és a háromdimenziós csillagokat, mintha kinyúlhatna értük és felsorakoztathatná őket a tenyerén. Az idő múlását Faith egyenletes levegővételével méri, és hagyja, hogy egymást kergessék a gondolatok a fejében: Meddig maradhatunk? Hova megyünk legközelebb? Anyám hogy boldogul egyedül? Megjelenik majd egy riporter holnap, vagy holnapután, vagy azután?

Felül, megigazítva magán a pulóvert, amit pizsamának használ. Ian Faithnek vett hálóinget, neki azonban nem. Elképzeli, ahogy a férfi a praktikusabb flanelek és a testhez simulóbb selymek között válogat, és elmereng azon, vajon mit is választana neki. Majd, amint érzi, ahogy arca egyre forróbb lesz, felkel és fel-alá járkál. Nincs értelme olyan dolgokról álmodozni, amik soha nem válnak valóra. Szívesen elmenne sétálni egyet, de ahhoz át kellene vágnia a nappalin, ahol Ian alszik. Inkább megáll az ablak előtt és kibámul. Ian a kocsija csomagtartójának dől. Szivarjának rézvörös fénye megvilágítja a profilját, éppolyan tágra nyílt szemű és szórakozott, akárcsak ő.

Szemérmetlenül rászegezi a tekintetét, azon töprengve, vajon mi tartja ébren, remélve, hogy felé fordul. Amikor megteszi, és tekintetük találkozik, Mariah szíve kihagy egy ütemet. Kezét az ablakszárnynak nyomja, rajtakapták. Nem moccannak, nem szólnak, csupán hagyják, hogy az éjszaka fonala szorosan összekösse őket. Majd Ian széttapossa szivarja csutkáját a cipője sarkával, Mariah pedig visszabújik a fekhelyére, miközben mindketten azon a gondolaton rágódnak, hogy nem egyedül számolják a perceket, amíg felkel a nap.

Atlanta, CNN stúdió

Larry King lesimítja skarlátvörös nyakkendőjét, és a vendégére pillant.

– Készen áll? – kérdezi válaszra sem várva, majd a pirinyó lámpa életre villan a kamera szélén.

– Újra jelentkezünk Daniel Solomon rabbival, a Beit Am Hadash közösség spirituális vezetőjével, amely az alefet, avagy a zsidó megújulási mozgalmat képviseli.

– Igen – feleli Solomon rabbi, még tíz perc élő adás után is ugyanolyan zavarban. – Helló!

Molyrágta fekete dzsekit visel – az egyetlent, aminek hajtókája van, nem kínai stílusú gallérja –, és a védjegyévé vált batikolt pólót, de akár meztelen is lehetne. Emberek milliói csüngnek minden szaván – milliók! –, azok után, hogy évekig küzdött érte, hogy végre meghallgassák. Egyre-másra emlékeztetnie kell magát arra, hogy e váratlan interjút Faith White-nak köszönheti, valamint a saját közösségének. És mi van akkor, ha Larry King idehozott egy öntelt katolikus professzort, hogy megcáfolja minden egyes szavát? Még Dávidnak is sikerült legyőznie Góliátot, Isten segedelmével.

– Rabbi – szólítja meg Larry King, megragadva a férfi figyelmét. – Valóban Faith White a Messiás?

– Nos, egyértelműen nem a zsidó Messiás – feleli Solomon rabbi a vállát megvonva, ahogy a saját teológiai közegéről beszél. – A zsidó messiáslét egyik kritériuma egy önálló zsidó állam létrehozása, a Tóra szerint. És semmi, amit Faith hallott, nem utal ilyesmire. – Keresztbe fonja a lábait. – Érdekes, mennyire különbözik a Messiás fogalma a judaizmus és a kereszténység szerint. A zsidóknak nem jelenik meg a Messiás, amíg meg nem szabadítottuk a világot mindentől, ami gonosz, és fel nem készítettük egy isteni jelenlétre. A keresztényeknek, amennyiben jól tudom, a Messiás előrejelzi a megváltás korát. Magával hozza. A zsidóknak tenniük kell érte, a keresztényeknek várniuk.

– Közbeszólhatok?

Mindketten megfordulnak a hang irányába, mely a felső tévéképernyő felől szólal meg.

– Természetesen, kérem – feleli a műsorvezető. – Cullen Mulrooney atya, a Boston College teológia tanszékének vezetője. Mit szeretne mondani, atyám?

– Felelőtlenségnek tartom, hogy egy rabbi megfogalmazza nekem, mit kell tenniük a keresztényeknek.

– Beszéljünk erről, atyám! – feleli Larry King, egy tollal dobolva az íróasztalán. – Hogy lehet az, hogy a katolikus egyház vizsgálja egy zsidó kislány esetét?

Mulrooney atya elmosolyodik.

– Mert a katolikusok egy igazán nagy csoportját érinti.

– A tény, hogy a gyermek csupán hétéves, nem probléma?

– Nem. Faith White-nál fiatalabb látnokokat is elismert már a katolikus egyház. Ráadásul ezt az időszakot hívták régen az értelem korának, amikor is az ember elég érett ahhoz, hogy erkölcsileg felelős legyen a saját tetteiért. Ezért történik akkor az első gyónás is.

Larry King összeszorítja az ajkát.

– Édesanyja elmondása szerint a gyermek nem kapott vallási nevelést – semmilyet. Hallgassunk most meg egy betelefonálót! – benyom egy gombot. – Halló?

– Halló! A rabbitól szeretnék kérdezni. Ha a lány nem a zsidó Messiás, akkor micsoda?

Solomon rabbi elneveti magát.

– Egy rendkívül spirituális hajlamú kislány, aki talán jobban képes megnyílni Istennek, mint mi, többiek.

A második hívó hangja betölti a termet.

– Ha zsidó, miért viseli magán Jézus sebeit?

– Ha megengedik, hogy válaszoljak… – mondja Mulrooney atya. – Véleményem szerint fontos megjegyeznünk, hogy a püspök mindeddig nem adott ki hivatalos bejelentést az állítólagos stigmákról. Évekig, akár évtizedekig is eltarthat, mire a sebeit hitelesíti a Vatikán.

– Azonban a kérdés jogos – jegyzi meg Larry King. – Nem egy karmelita apácáról beszélünk, csupán egy gyerekről, aki ráadásul nem is keresztény. – Solomon rabbi felé fordul. – Hogyan történhet az, hogy egy zsidó kislány annak a Megváltónak a sebeit viseli, akiben nem is hisz?

– Faith White olyan, akár egy tiszta lap – vág közbe Mulrooney atya. – Ha egy nem hívő, nem keresztény emberen Jézus sebei fejlődnek ki, az is egyértelműen azt bizonyítja, hogy Jézus Krisztus a mi egy igaz Urunk.

Solomon rabbi elmosolyodik.

– Én egyáltalán nem így látom. Szerintem Isten kiválasztotta ezt a zsidó kislányt, és hozzáadta a stigmákat a történethez, mert így tudott összegyűjteni sok különböző embert: keresztényeket, zsidókat – mind rá figyelünk most.

– De miért most? Miért várt évezredeket, és bukkant fel hirtelen? Köze van ennek a millenniumhoz?

– Abszolút – feleli a pap. – Évek óta arról van szó, hogy az évezred vége elhozza az apokalipszist, az emberek pedig várják a megváltást.

A rabbi újra felnevet.

– Felejtsük el a millenniumot! A zsidó naptár szerint még 43 év van az évszázad végéig.

– Újabb hívó a vonalban! – mondja Larry King, és megnyom egy másik gombot.

– Ő az ördög szolgálója! És a…

– Köszönjük – mondja a műsorvezető, és bontja a vonalat. – Halló, adásban van!

– Én azt mondom, örüljünk Faith White-nak! Még ha az egész maszlagot csak kitalálta, akkor is, ideje volt már, hogy valaki felhozza, hogy Isten talán nőnemű.

– Uraim? Isten férfi?

– Nem – feleli a rabbi és a pap szinkronban.

– Egyik sem, és mindkettő – mondja Mulrooney atya. – Ám egy látomás sokkal több mindenből áll, mint puszta fizikai jellemzőkből. Ott a konkrét, kézzel fogható bizonyíték, a látomáson kívül, és a látó istenfélő természete és keresztény erkölcsi tisztasága…

– Ezt mindig is sértőnek találtam – mormolja Solomon rabbi. – A gondolatot, hogy csak a keresztények erkölcsileg tiszták.

– Nem ezt akartam…

– Tudja, mi a maga baja? – mondja a rabbi vádlón. – Azt mondják, hogy nyitottak. De csak addig, amíg a látójuk épp azt látja, ami mindannyiuknak megfelelő. Maga egy főiskola tanszékét vezeti. Még csak nem is találkozott a kislánnyal soha, de mivel nem tud mit kezdeni azzal, hogy az esete ritka, mint a fehér holló, szimplán kétségbe vonja a szavait a teológiájával.

– Álljunk meg egy pillanatra! – szólal meg Mulrooney atya füstölögve. – Nekem legalább van teológiám. Miféle radikális hippimozgalom hívja magát zsidónak, miközben kántálást, buddhizmust és indián ábrázolást alkalmaz?

– Hahó, a zsidó teológiában elképzelhető az állítás, hogy Isten nő.

A pap megrázza a fejét.

– Javítson ki, ha tévedek, de a héber imák nem adonai eloheinunak szólnak, azaz Isten urunknak?

– Ez igaz – feleli Solomon rabbi. – De számos héber nevet használunk Istenre. A hashem, például, ami azt jelenti, „név” – kifejezetten uniszex. Isten jelenléte, a shekhinah, egy hagyományosan nőnemű kifejezés. Az én személyes kedvenc szavam rá pedig a shaddai. Mindig a hímnemmel kapcsolják össze, és évekig a rabbik úgy fordították: Hegy Isten. Ugyanakkor a shaddai szó rendkívül hasonlít a shaddaimra, ami melleket jelent.

– Ó, az ég szerelmére! – horkan fel Mulrooney atya. A helló pedig „ó” nélkül poklot…

– Mégis mit képzel magáról… – Solomon rabbi majdnem felugrik a székéről, de Larry King nyugtatólag megérinti a kezét.

– Faith White gyógyító vagy szélhámos? – kérdezi a műsorvezető lényegretörően. – Hamarosan visszatérünk!

Mire a kamera fénye kialszik, Mulrooney atya arca vészjóslóan vörös színben játszik, Solomon rabbi szeme pedig villámokat szór.

– Nézzék, uraim, remek show-t csinálnak nekem, de azért próbálják nem megölni egymást, rendben? Még húszpercnyi műsoridőt ki kell töltenünk.

Lake Perry, Kansas – 1999. október 25.

A kansasi telihold lenyűgöző látvány, ragyogó és pukkadásig teli, fénye megvilágítja a pusztákat. Az a fajta hold, ami kicsalogatja az állatokat a búvóhelyükről, táncra perdíti a macskákat a kerítésen, megríkatja a gyöngybaglyokat. Megváltoztatja az embert, akár csak addig, amíg szemléli; a szíved hevesebben ver, a fejedet pedig elszédíti a faágak és a mocsári nádak dala. Az a fajta hold, ami Ian és Mariah felé dülleszti a hasát éjszaka, csupán órákkal azelőtt, hogy a férfi elindulna meglátogatni Michaelt.

Ez a szokásukká vált, pillanatnyi lazítás, mielőtt Mariah aludni térne, Ian pedig vissza a munkájához. A teraszon könnyed témákról beszélgetnek: a délre repülő libákról, az éjszakai ég megszámlálhatatlan csillagairól, arról, ahogy a tél illata már érződik a levegőben. Skót kockás pokrócokba burkolóznak, egymás mellett ülve, amíg az arcuk rózsássá nem válik, orruk el nem kezd folyni, és végül megadják magukat a hidegnek.

Ma este Ian szokatlanul csendes. Tudja, mit kell tennie – élete szerepét kell eljátszania –, de egyre csak elhessegeti magától a gondolatot. Minden alkalommal, amikor mély levegőt vesz, hogy hozzálásson, Mariah-ra pillant, és ráébred, hogy nem akarja elindítani a vég kezdetét.

– Azt hiszem, ideje bemennem – jelenti be Mariah ásítva.

Körbepillant a teraszon, eldobált játékokat keresve, amiket Faith kint felejthetett, és a cipőjéért nyúl.

– Esküszöm, egyszer a fejét is elhagyja majd – suttogja, majd felveszi a földről a rongyosra olvasott Bibliát. – Feltételezve, hogy Faith találta a kunyhóban, próbálja begyömöszölni az összehajtogatott takaró egyik redőjébe, mielőtt Ian észrevenné.

– Valójában az az enyém.

– A Biblia?

A férfi megvonja a vállát.

– Ezzel kezdem a beszédeimet. Egész jó olvasmány. Már ha fikcióként, nem tényként kezelik – lehunyja a szemét és hátradönti a fejét. – Á, a pokolba is, hazudok magának, Mariah!

Érzi, ahogy a nő egy pillanatra megfeszül.

– Mit mondott?

– Hazudtam. Azért olvastam a Bibliát ma este, mert… mert olvasni akartam. És nem csak erről hazudtam magának. Hagytam, hogy azt higgye, azért voltam ugyanazon a repülőn, mert magukat követtem Kansas Citybe, de valójában hamarabb lefoglaltam a jegyemet arra a járatra, mielőtt magának akár csak eszébe jutott volna a szökés ötlete. Gyakran járok ide, igazság szerint, látogatóba valakihez.

– Valakihez – a nő hangja hűvös, és bár Ian erre számított, mégis fájdalmat okoz neki. Feltételezi, hogy egy producerről, dokumentumfilm-rendezőről, vagy egyéb tévés személyiségről van szó, akik felfedhetnék Faitht a nyilvánosságnak.

– Egy rokonomhoz, aki autista. Michael itt él egy ápolási otthonban, mert nem boldogul egyedül a mindennapi életben. Ez igazán személyes ügy számomra, ezért senki nem tud róla – sem a producerem, sem a stábom. Amikor kiszúrtam magát és Faitht a repülőn, rögtön tudtam, hogy arra gondol, követtem magukat. Nem így volt, de nem akartam, hogy tudják, miért vagyok ott. Ezért azt tettem, amire számított: a nyomukba eredtem.

A férfi a hajába túr.

– De abba nem gondoltam bele, mi lesz, ha ezt teszem – elfordítja a fejét. – Faith… látom őt nap mint nap. És minél több időt töltök vele együtt, annál többször töprengek el azon, hogy talán van valami abban, amit mond, és esetleg én tévedek. – Nagyot nyel. – Nappal elmegyek, meglátogatom Michaelt, aztán hazajövök és találkozom Faithszel, és – istenem, a két ember összemosódik a fejemben, és forogni kezd velem a világ: Mi lenne, ha? És ha igazat mond? Hátha meg tudná gyógyítani Michaelt? Aztán hirtelen, ahogyan jött, úgy el is illan a képzet, és szégyellem magam – én, a nagy hitetlen! –, hogy egyáltalán eszembe juthatott ilyesmi. – Ian Mariah felé fordul, szemében könny csillan, hangja megremeg. – Tényleg képes rá? Képes csodát tenni?

Kiolvassa Mariah szeméből, mi rejlik a szívében: egy férfit lát, akinek fájdalma van. Mariah a kezéért nyúl.

– Hát persze, hogy meglátogatjuk a rokonát, Ian! – suttogja. – És ha Faith tehet bármit is, akkor fog. Ha pedig nem, akkor csak az történik majd, amit mindvégig hajtogatott.

Ian egy szó nélkül a szájához emeli a nő kezét, hálája jeléül, miközben az icipici mikrofon és magnó a ruhájába rejtve rögzíti Mariah ígéretét.

1999. október 26.

Lockwood ronda hely. A folyosók és a padlók pisztáciafagyi-színűek. Az ajtók úgy sorakoznak, akár a dominók, és mindegyik előtt van egy kis doboz, amibe egy kartonlap van begyömöszölve. Mr. Fletcher a folyosó végébe vezeti őket, ahol belépnek egy terembe, egy sokkal szebbe, mint a többi helyiség, amiket Faith eddig látott. Könyvek tarkítják a falakat, egy csomó asztal áll benne, a tetejükön társasjátékokkal, és klasszikus zene szól. Egy kicsit emlékezteti a New Canaan-i könyvtárra, kivéve, hogy a könyvtárban nem mászkálnak puha fehér tornacipős ápolónők. Az anyja nem mondott neki semmit, csak azt, hogy ma Mr. Fletcher egy beteg rokonát látogatják meg. Nem baj, minden jobb annál a dögunalmas bungalónál.

Plusz néhány szobában, amik mellett elmentek, még tévé is volt. Talán ennek a valakinek van Disney Channelje, és Faith nézheti, miközben a felnőttek beszélgetnek.

Mr. Fletcher a szoba sarkába sétál, ahol egy férfi ül, kezében egy pakli kártyával. A férfi meg sem fordul, amikor odaérnek hozzá, csak annyit mond:

– Ian itt van. Három harminc, kedden. Mint mindig.

– Pont úgy – feleli Mr. Fletcher, a hangja ismeretlenül cseng, merev és vékony.

Aztán a férfi megfordul, mire Faith szeme tágra nyílik. Ha nem tudná, hogy lehetetlen, azt gondolná, hogy ő Mr. Fletcher maga.

Mariah-nak leesik az álla. Az ikertestvére? Kezd összeállni a kép: miért is titkolta ezt, miért jár ide rendszeresen, miért ilyen fontos számára, hogy Faith találkozzon Michaellel. Visszatér a jelenbe, a fal mellé, ahova Faithszel állt, amíg Ian lassan megközelíti a testvérét.

– Helló, haver! – mondja Ian.

– Káró tízes. Treff nyolcas – a kártyák kupacba hullanak, legyezőként kiterülve az asztalon.

– Treff nyolcas – ismétli Ian, elhelyezkedve a székén.

Ian mondta neki, hogy Michaelnél súlyos autizmust diagnosztizáltak. A való világban az egyetlen túlélési stratégiája, hogy egy rutint követ. Ha megtörik a menetrendjét, kiborul. Elég annyi, hogy valaki felcseréli az evőeszközöket a szalvétáján, vagy Ian két perccel tovább marad az egyórás látogatás alkalmával. És nem bírja, ha hozzáérnek. Ian elmondta neki, hogy ez mindig is így lesz.

Faith belekapaszkodik a kezébe.

– Engedj el! – suttogja a lányának.

Michael megfordítja a következő lapot. Ász.

– Zárt ász! – mondják a testvérek egy szólamban.

Van valami a jelenetben, ami mélyen megindítja Mariah-t: Ian egy fél méterre ül a férfitól, aki a tükörképe is lehetne, és próbál szavakkal kapcsolódni hozzá, szavakkal, amik nem jelentenek semmit.

Felhúzza a kezét, hogy megtörölje a szemét, és rájön, hogy Faith már nem kapaszkodik belé. A lánya a kártyaasztal felé közelít.

– Játszhatok én is?

Ian lefagyva várja Michael reakcióját. A férfi Iantől Faith felé fordul, majd vissza Ianhez, és teli tüdőből ordítani kezd.

– Ian egyedül jön! Három harminckor, kedden. Nem hétfőn, szerdán, csütörtökön, pénteken, szombaton és vasárnap. Egyedül, egyedül, egyedül! – Lecsapja a kártyákat, olyan erővel, hogy szanaszét repülnek az ölében és a földön.

– Faith! – Mariah próbálja elvonni onnan a lányát, amikor a személyzet egy tagja megérkezik, hogy megnyugtassa Michaelt. Faith azonban négykézláb kúszik-mászik a padlón, szedegeti fel a lehullott kártyalapokat. Michael vadul hintáztatja a székét, ügyet sem vetve az ápolónő csitító szavaira, akinek több esze van annál, mintsem hogy hozzá akarna érni. Faith zavartan leteszi a kártyapaklit az asztalra, kíváncsian bámulva a felnőtt férfit egy gyermek agyával.

– Talán az lenne a legjobb, Mr. Fletcher, ha a barátaival együtt távoznának – mondja gyöngéden az alkalmazott.

– De…

– Kérem.

Ian felpattan a székéről és kiviharzik a teremből. Mariah kézen fogja Faitht és követi a férfit; még egyszer hátrapillantva látja, ahogy Michael nyúl a pakli kártyáért és szorosan a mellkasához nyomja.

A könyvtár előtt Ian lehunyja a szemét és nagy, mély levegőket vesz. Mint amikor Michaelnek rohama van, azon kapja magát, hogy egész testében remeg. De valahogy ez most súlyosabbnak tűnik. Mariah és Faith is kiosonnak, és csendben várakoznak mellette. A férfi alig bír rájuk nézni.

– Ez volt az a bizonyos csoda?

Döbbenetes erejű düh fogja el, mintha méreg járná át a testét. Fogalma sincs, miért, és hogy honnan jön. Végül is erre számított.

De nem ezt remélte.

A felismerés váratlanul éri, és kihúzza a lába alól a talajt. Érzi, ahogy forog vele a világ, a falnak kell támaszkodnia.

A sok maszlag, amit tegnap este Mariah-nak beadott, a rengeteg apró engedmény a múlt héten, amiket azért tett, hogy elhitesse velük, hogy kezd hinni Faithben… Nem is voltak hazugságok. Szakmailag talán azt akarta, hogy Faith ma felsüljön. De emberileg arra vágyott, hogy sikerüljön csodát tennie.

Az autizmus nem olyasmi, amit egy pislantással vagy kézrátétellel helyrehozhatsz; ezt mindig is tudta. Faith White, minden állítása ellenére, csak egy kamu. Ám ezúttal az, hogy igaza volt, nem okoz neki elégtételt. Ez a kislány, aki mindenkivel a bolondját járatta, sikeresen rávilágított, hogy Ian csak áltatta magát.

Mariah megérinti a karját, de a férfi lerázza magáról. Mint Michael, gondolja, és eszébe jut, a bátyja talán azért nem tűri az érintést, mert nem bírja az ennyire nyílt, őszinte sajnálatot.

– Csak menjenek el! – morogja, és ösztönösen elindul. Mire eléri a kijáratot, már majdnem fut. Megkerüli az épületet, egészen a Lockwood hátuljában fekvő tóig, melyen hattyúk úszkálnak. Aztán kitépi a mikrofont a kabátja hajtókája alól. Kiveszi a mikrokazettás diktafont a zsebéből; még mindig megy. Mindkettőt teljes erejéből bedobja a vízbe.

Majdnem hajnali fél négy van, mire visszaér a kisházba. Mariah pontosan tudja, hogy ennyi az idő; egész éjjel aggódva várt rá. Miután Lockwoodból elrohant, Ian elhajtott az autóval, otthagyva őket, hogy oldják meg egyedül a visszautukat. És miután a taxi hazavitte őket, és az autónak még híre-hamva sem volt, Mariah még mindig úgy gondolta, hogy Ian visszaér vacsorára. Este kilencre. Éjfélre.

Lelki szemei előtt látta a kocsit árokba borulva, egy fára tekeredve – a férfi nyilvánvalóan túl zaklatott ahhoz, hogy egyedül vezessen. Megkönnyebbülve, hogy épségben hazaért, Mariah a hálószobából a nappaliba megy. Az alkohol gőze megcsapja az orrát, még mielőtt meglátná, hogy Ian a kanapén hever, inge kigombolva, kezében egy üveg Canadian Club whisky.

– Kérem, csak menjen el.

Mariah megnedvesíti az ajkát.

– Annyira sajnálom, Ian. Nem tudom, Faith az anyámon miért tudott segíteni, Michaelen pedig miért nem.

– Én megmondom – feleli nyersen. – Mert egy istenverte kamu. Egy kibaszott horzsolást sem tudna meggyógyítani, Mariah! Csak hagyják már abba a színjátékot, oké?

– Nem színjáték.

– Dehogynem! Az egész az! – a férfi meglódítja az üveget, lelöttyintve az alkohollal a kanapé párnáit. – Én az óta a pillanat óta színészkedem, mióta megláttam magukat a repülőn, és istenemre mondom, a lánya indulhatna a kurva Oscarért, és maga… maga…

Olyan közel hajol hozzá, hogy a nő a szájában érzi a whisky ízét a leheletétől. Mariah egy másodpercig habozik, majd előrehajol és megcsókolja Iant. Először lassan, gyöngéden masszírozza a férfi ajkát a sajátjával. Majd megfogja a férfi fejét, magához húzza, és úgy csókolja meg, olyan mélyen, hogy kiszívjon belőle minden fájdalmat.

Iannek egy szempillantásnyi időre torkára fagy a szó, csak utána böki ki:

– Ezt miért kaptam?

– Én nem színészkedek, Ian.

Ian a két tenyerébe fogja a nő arcát, a homlokuk összeér.

– Te ezt nem érted.

Mariah mereven figyeli a férfi meggyötört arcát, de azt a férfit látja maga előtt, aki az ikertestvére mellett ülve egy különös szabályok diktálta játékot próbál folytatni, mert még ez is jobb, mint a semmi. Jobban ismeri, mint azt a férfi gondolná.

– Szeretném megérteni – feleli.

Ian Fletcher két és fél perccel Michael előtt született: ő lett a nagyobb, erősebb, aktívabb iker; egy körülmény, melyért egész életében nagy árat kellett fizetnie. Egyértelműen Ian részesült a táplálék és a hely oroszlánrészéből az anyaméhben, és bár ezt soha egyetlen orvos sem mondta neki, mindig is felelősnek érezte magát öccse rossz egézségi állapota és csökkent értelme miatt, talán még az autizmusért is, melyet kisgyerekként állapítottak meg Michaelnél. A szüleik a felső tízezer tagjai voltak, gazdag világjárók Atlantából, akik későn házasodtak össze, és a Learjetüket, a felújított birtokukat és a Kajmán-szigeteken lévő lakásukat sokkal nagyobb becsben tartották, mint az ikerfiaikat. Ian és Michael tévedés volt számukra, és egyértelműen olyan, amiről nem beszéltek, miután valami nyilvánvalóan nem stimmelt az egyik gyerekkel. Az életük dőzsölésből állt, hónapokig utazgattak a föld körül, miközben Ianre és Michaelre az épp aktuálisan felfogadott nevelő vagy bébiszitter vigyázott. Ian tudta, hogy ő a felelős Michaelért; azonnal megértette, ahogy elég nagy lett ahhoz, hogy felfogja a különbséget kettejük között. Magántanulóként Iannek nem voltak barátai vagy játszótársai. Az öccsén kívül nem volt senkije.

Amikor tizenkét éves volt, az egyik éjszaka közepén beállított hozzájuk az apja ügyvédje a helyi rendőrfőnökkel. A szülei repülőgépe lezuhant az Alpokban, senki sem élte túl. Egyik napról a másikra minden megváltozott.

Ian megtudta, hogy az életmód, amit megszokott, egy óriási hitelkártya-tartozásnak volt köszönhető, ami miatt a fiúk már azelőtt nincstelenné váltak, mielőtt még felmerülhetett volna az örökség kérdése. Édesanyjuk nővére és annak bigott férje kelletlenül bár, de befogadta és átköltöztette őket Kansasbe. Azonban a nagynéni és nagybácsi meg sem kísérelte megérteni Michael pszichés problémáit, és az anyagi hátterük sem tette lehetővé, hogy felfogadjanak valakit a célra maguk helyett. Az állami oktatási rendszer állta volna a költségeket, bárhova is küldik Michaelt Kansasen belül, ám senki nem mérte fel a lehetőségeket, így a legközelebbi intézetbe küldték: ahol kórházi ágyat kapott, ahol a hely bűzlött az ürülék szagától, és ahol ő volt az egyetlen beteg, aki képes volt beszélni. Ian akkor is látogatta, amikor a nagynénje és a nagybátyja már nem mentek hozzá többet. A könyvtárban utánajárt, mely bentlakásos otthonoknak volt a legjobb hírük, de senki nem hallgatott rá. Hat éven keresztül őrlődött azon, vajon milyen szörnyűségeket kellett Michaelnek elviselnie, amik miatt visszafejlődött, nem volt hajlandó felöltözni reggelenként, egyre többet hintázott a székén szótlanul, és egyáltalán nem tűrte, hogy hozzáérjenek.

Aznap, amikor a fiúk betöltötték a tizennyolcadik életévüket, Ian felöltötte turkálóban vásárolt öltönyét, és kérelmet adott be a kansasi városi bíróságra az öccse felügyeleti jogáért. Nyert egy ösztöndíjat az államtól, és éjjel-nappal dolgozott, hogy ki tudja fizetni a tankönyveit, és félretehessen. Mindent kiderített az autista felnőttek csoportos lakhatásáról, és beszélt orvosokkal, akik felvilágosították, hogy Michael még nem képes efféle önállóságra. Utánanézett a gondozási központoknak is – melyek szövetségi és állami támogatásokon keresztül fogadtak betegeket, illetve befogadtak szegény rászorulókat is, de csak nagyon alacsony létszámban. Felvilágosították, hogy ha az ember nem ismeri a megfelelő személyeket a megfelelő helyen, akkor azzal a válasszal utasítják el, hogy nincs üres ágyuk. És hogy utána fizetnie kell az ellátás minőségéért, folyamatosan, nehogy a nehezen megszerzett helyet felajánlják valaki másnak.

Ian teljesítménykényszerét az öccse helyzete tüzelte. Ez természetesen összefüggött azzal, hogy már réges-rég nem hitt Istenben. Milyen Isten vette volna el a szüleit, a gyerekkorát? És a legfontosabb kérdés: milyen Isten tette volna ezt a testvérével?

Iant fűtötte a düh, és meglepetésére az emberek figyeltek arra, amit mondott: először az általános iskolai irodalomtanárai, aztán a teológiaprofesszorok, aztán a rádióhallgatók, majd a tévéproducerek és a nézők. Minél híresebbé vált, annál könnyebben tudta fizetni Michael lockwoodi ellátását. Minél szókimondóbb lett, annál hamarabb küzdötte vissza magát arra az életszínvonalra, amire már alig emlékezett.

Amikor Michael huszonkét éves lett, újra elkezdett egyedül enni. Huszonhat évesen be tudta gombolni az ingét. Harminchét évesen még mindig nem tűri, hogy bárki hozzáérjen.

Mariah egyszerre megérti, mi formálta Ian Fletchert ilyen emberré. Éveket töltött azzal, hogy megváltoztassa azt az elveszett kisfiút – valakivé, akinek az egyetlen biztos pont az életében az istentagadás –, és okkal.

Milyen fájdalmas lehetett számára, hogy azon kapta magát: reméli, sőt, imádkozik azért, hogy mindennek ellenére mégis csoda történjen. A nő arra is rádöbben, hogy a férfi hiába juttatta be az öccsét Lockwoodba, és érte el azt az anyagi biztonságot, amit kitűzött célul, hogy kifizethesse Michael gondozását – az ösztöne azt súgja, hogy Ian nem kapta meg azt, amire a leginkább szüksége van. Egész életében vigyázott Michaelre – de rá évek óta nem figyelt senki.

Mariah lassan közeledik Ian felé, gyengéden megsimítja a haját, majd a kezével megérinti a nyakát és az állát. A két tenyere közé fogja a férfi arcát, majd lassan lecsúszik a keze vállának lejtőin, és nézi, ahogy behunyja a szemét, akár egy napot élvező macska. Aztán szorosan a férfi köré fonja a karját, hozzábújik, és érzi, ahogy Ian egész testében megremeg.

A férfi olyan erővel öleli át, hogy nem kap levegőt, képtelen bármire, kivéve engedelmeskedni az ő akaratának. Ian keze a vállait és a hátát fedezi fel, ajka a fülébe suttogja:

– Köszönöm.

Mariah közelebb húzódik, és megcsókolja.

– Én köszönöm.

Ian elmosolyodik.

– Reméljük, lesz mit.

Megcsókolja Mariah-t, majd felfedezi a testét az ajkával.

Levetkőzteti, aztán a tárcájába nyúl egy óvszerért, és kezével meg nyelvével irányítja a nő testét.

Csak a képzelete játszik Mariah-val, vagy a férfi tényleg elidőzik a csuklójánál, amit még mindig szégyell?

Mariah látja magát töpörödni, aprónak és formálhatónak Ian kezében, mígnem érzi, hogy már elég pici, biztosan befér az egyik babaházába, járhatja annak vadonatúj padlóját, belepillanthat makulátlan tükrébe. Kinyitja a szemét, ahogy Ian rajta mozog, majd benne. Évekig tartott, de végre felfedezte, milyen érzés az, amikor két ember tökéletesen összeillik.

Ian ritmusa egyre erőteljesebb. Mariah megfeszül, ujjai a férfi vállára fonódnak, ajka a férfi sós bőréhez tapad. Nem gondolkodik már Ian múltján, Faith jövőjén, nem gondol semmire. És mielőtt teljesen megadná magát a férfinak, Ian torkából felszakad a homlokát hűsítő kiáltás:

– Ó! – hörgi, elveszve a nőben. – Ó, istenem!

– Nem is – feleli Ian nevetve.

– De igen!

– Szerinted miért van ez? Mármint, ez persze simán előfordul bármikor, de amikor te meg én vagyunk az ágyban, miért kiáltanám Isten nevét?

– A megszokás ereje – kuncog Mariah.

– Neked, talán – átöleli a nőt, még mindig döbbenten attól, milyen béke fogta el az egész testét. – Szerintem inkább valami istenséghez lehet köze.

Mariah megfordul a férfi ölelő karjaiban.

– Igazán? – kérdezi lesütött tekintettel. – Tényleg… jó volt?

Ian szemöldöke a magasba szökken.

– Tényleg kérdezned kell?

Mariah válla le-fel hullámzik, a teste ösztönösen megfeszül.

– Csak… Hát, mindig elképzeltem, milyen lenne, ha öt kilóval kevesebb lennék, vagy platinaszőke, vagy szexi… Arra gondoltam, hogy akkor talán fenn tudtam volna tartani Colin érdeklődését.

Ian egy pillanatig hallgat.

– Ha öt kilóval kevesebb lennél, elfújna a szél. Ha platinaszőke lennél, meg sem ismernélek. És ha még ennél is szexibb lennél, már nem élnék – homlokon csókolja a nőt. – Láttam a kezed munkáját. Elmesélted, hogyan készíted a miniatűr házikóidat. Szültél egy elképesztő kislányt. Miért olyan nehéz elhinned, hogy bármi, amit teszel… beleértve a szeretkezést… nem lehet más, mint rendkívüli?

Ian a kezébe veszi Mariah arcát, majd könnyedén újra becsusszan a lába közé.

– Nem vagy tökéletes. Van itt egy szeplőd – mutat a kulcscsontjára. – Kiborítóan makacs tudsz lenni. És a csípőd…

– Szültem egy gyereket!

Ian elneveti magát.

– Tudom. Csak próbálom bebizonyítani neked, hogy ha abszolút tökéletességre vágysz, akkor egyikünk sem menne át a mustrán. Főleg nem én – beletúr a hajába. – Colin pedig egy idióta. És ezúttal komolyan gondolom, amikor azt mondom: hála istennek!

Mariah mosolyogva közelebb bújik a férfihoz a fészekben, amit a szőnyegen készítettek maguknak.

– Tudod, melyik a legszebb szó?

– Hadd gondolkodjam egy percig! – Ian homlokráncolva összpontosít. – Mézédes.

Mariah megrázza a fejét.

– Feleségimádó – suttogja. – Más feleségének az imádója.

Ian egész életében nem érzett ehhez fogható békét, mint itt, ebben a kis kansasi egérlyukban. De ez csak átmeneti pihenő, tudja jól. Fegyverszünet. Holnap be kell vallania Mariah-nak, hogy mindvégig hazudott: mióta leszállt a repülőről, azon dolgozott, hogy elnyerje a szimpátiáját, és lebuktassa Faitht. Holnap el kell mondania neki, hogy szándékosan felvette Faith katasztrofális találkozását Michaellel, még akkor is, ha már nincs meg a kazetta. És azt is el kell döntenie, mennyit fog mindebből elárulni a producerének. Holnap lesz az a nap, amikor Mariah egy életre meggyűlöli.

– Bárcsak tudnám, mi jár most a fejedben! – mondja Mariah ásítva.

– A fejemben? Bárcsak tudhatnád! Nem hiszem, hogy mi választjuk ki azt, akibe beleszeretünk – suttogja. – Szerintem ez egyszer csak megtörténik.

Azonban Mariah légzése egyenletes, és Ian rájön, hogy már az igazak álmát alussza.

Kiélvezi, ahogy a nő ránehezedő teste elzsibbasztja a karját és melegíti a bőrét, és másodpercekkel később – hosszú évek óta először – könnyű, mély álomba zuhan.

Hajnali ötkor surran el Ian Mariah mellől. Betakarja a pokróccal, nem tudva, hogy mindig meztelenül alszik-e; nem akarja, hogy Faith így találjon rá, ebben a pozícióban, amikor erre szökdécsel reggel. Sebtiben felöltözik és lefirkant Mariah-nak egy rövid üzenetet, mely magában foglalja, mikor jön vissza, hova megy, és ne aggódjon, semmi fontos.

Lockwoodba hajt. Hogy miért megy most oda vissza, maga sem tudná megmondani.

Világos, hogy ha az öccse kiborult Mariah és Faith jelenlététől, mellyel megzavarták a menetrendjét, akkor az ő hajnali hat órás látogatása sem lesz majd egy sima ügy. De annyira rosszul végződött a múltkori. Michael üvöltött, ő elviharzott… Nem akarja, hogy elteljen egy teljes hét, mire újra láthatja. Ha Michael alszik, Ian csak bekukkant, meggyőződik róla, hogy az öccse jól van, és már ott sincs.

A személyzet nagy ívben elkerüli az öccse szobáját, amikor Ian odasétál és kitárja az ajtót. Michael halkan horkol, hatalmas teste elterül az ágyneműn.

– Szia, haver – suttogja Ian, és egy pillanatig habozik, majd megsimítja az öccse haját.

Michael szeme hirtelen tágra nyílik.

– Ian?

– Én vagyok – azonnal visszahúzza a kezét és az ajtó feletti órára sandít, biztosra véve, hogy Michael menten sikítani kezd, ehelyett azonban az öccse ásít egyet és nyújtózkodik.

– Hogyhogy ilyen korán jöttél? – kérdezi Michael. Ian döbbenten pislog rá. – Mi az, nem találtál jobb helyet, ahova mehetnél?

Az öccse, aki három éve nem beszél vele másról, csupán kártyákról, most hecceli. Ian összeszűkült szemmel bámulja az értelem, a kötődés szikráját az öccse tekintetében.

– Istenem, Ian! És még azt mondják, te vagy kettőnk közül az okos. – Michael kinyújtja felé a karját, hívogatón.

– Michael! – sóhajt fel Ian, és átöleli az ikertestvérét. Amikor Michael ügyetlenül megpaskolja a hátát, Iannek torkán akad a szó. Erőt gyűjtve elhúzódik tőle, hogy beszéljen – tényleg beszéljen! – az öccsével, de Michael tekintete ismét a távolba réved. Ian figyeli, ahogy elveszi a kártyapaklit az éjjeliszekrényéről.

– Káró négyes. Pikk hármas. Káró hetes. Ian három harminckor jön, kedden. Nem hétfőn, szerdán, csütörtökön…

Ian elképedve lép hátra az ágytól. Kiér a szobából, mielőtt a teljes hangerejű kitörés kezdetét venné. Biztos benne, hogy csak képzelte az egész szürreális jelenetet, s hogy az öccse mindvégig aludt.

Ian sóhajtva keresgéli a kocsikulcsát a kabátzsebében, amikor egyszer csak előhúz onnan valamit, amire nem számított – a kőr bubit, amit csupán néhány perccel korábban egy olyasvalaki csúsztatott oda, aki elég közel állt hozzá, hogy igazán megérintse.

KILENC

„Lelkek, ha tetszik, egy- vagy kétneműek.”

JOHN MILTON: Elveszett paradicsom

Az első alkalommal, amikor Colin megcsókolt, elsős voltam a főiskolán, egyedül ültem az üres tornateremben, és a francia vouloir szó ragozását gyakoroltam.

„Akarni”, mondtam, próbaképp, és az alattam elterülő lelátó kemény fafelületeit néztem, nem a Colin arcáról visszaverődő fényt.

Egyszerűen csak ő volt a legjóképűbb fiú, akit valaha láttam. Délről jött, a „jó öreg fiúk” csoportjából származott; én egy zsidó lány voltam a külvárosból. Az ő nagypapája a történelem tanszék vezetője volt; én tanulmányi ösztöndíjjal kerültem oda. A nevét a szombati focisták névsorában találtam meg: Colin White, hátvéd, 180 cm, 84 kg, születési helye: Vienna, Virginia.

Dacoltam a hideggel és a saját tudatlanságommal, ami a futballt illeti, hogy lássam őt, amint átszeli a mélyzöld mezőt, akár egy szakképzett varrónő tűje. Ám ő csupán egy álomkép volt számomra; a világaink annyira különböztek egymástól, hogy a közös pont megtalálása nem csupán valószerűtlennek, egyenesen röhejesnek látszott. Mégis, amikor a csapat edzője felhívta a diákkorrepetáló szövetséget és kért valakit, aki segít Colinnak átmenni franciából, azonnal kaptam az alkalmon. Aztán három napig gyűjtöttem az erőt, hogy fel merjem hívni, és megbeszéljünk egy korrepetálási menetrendet. Colinról kiderült, hogy végtelenül udvarias, mindig kihúzza nekem a széket és kinyitja előttem az ajtót. Ugyanakkor ő volt a legrosszabb franciatanítványom mind közül. Tönkretette a nyelv dallamát a virginiai akcentusával, és a legegyszerűbb nyelvtannal is meggyűlt a baja. Nem igazán tudtam neki segíteni, amit nem is nagyon bántam. Mert ez azt jelentette, hogy visszatér majd hozzám.

– Vouloir – mondtam aznap. – Szabálytalan ige.

Colin megrázta a fejét.

– Nekem ez nem megy. Én nem tudom úgy megtanulni, mint te.

Ez volt az egyik legkedvesebb dolog, amit valaha mondtak nekem. Bár nem találtam volna a helyem Colin sport-, illetve társasági közegében, itt elememben voltam.

– Je veux – sóhajtottam. – „Én akarom.” – A könyvre mutattam, hogy szemléltessem neki.

A keze a kezemhez ért, én pedig megdermedtem. Nem mertem a szemébe nézni, úgy tettem, mintha valami elképesztően érdekfeszítő dolgot találtam volna a tankönyvben.

De nem tudtam nem érezni a teste melegét, ahogy közelebb hajolt, hallani a farmerja suhogását, amikor kinyújtotta a lábát, és fogságba ejtett. És akkor már nem láttam mást, csak az ő arcát.

– Je veux – suttogta. Az ajka puhább volt, mint amilyennek álmodtam, és akkor elhúzódott, és várta, mit lépek.

Elég sokáig fürkésztem ahhoz, hogy rájöjjek, a legyőzhetetlen hátvéd, Colin White ideges. A szívem olyan hevesen vert, akár egy üstdob, olyan hangosan dobogott a fülemben, hogy egy pillanatig nem hallottam a távolból felcsendülő füttyszót és a tapsot.

Felálltam és kirohantam a tornateremből.

1999. október 27.

Éjjel, miután Iannel szeretkeztünk, azt álmodom, hogy összeházasodunk. Azt a ruhát viselem, amiben Colinhoz hozzámentem, és a kezemben vadvirágokból álló csokrot tartok. Egyedül sétálok végig a templomban a padsorok közt, és Ianre mosolygok, majd mindketten a minket összeadó személy felé fordulunk. Valamiért Solomon rabbira számítok, de amikor kinyitom a szemem, a keresztre feszített Jézus előtt állok.

Faith bekucorodik mellém.

– Hogyhogy csupasz vagy? – kérdezi. – És miért aludtál itt kint?

Meglepetten nézek körül a nappaliban, Ian után kutatva. Amikor rájövök, hogy nincs itt, az összes kétségem visszatér: ő az egyéjszakás kalandok híve. Abból él, hogy elcsábítja az embereket, így vagy úgy. Én egy vagyok közülük, és nem csak egy okból. Emlékszem a beszélgetésünkre a fegyverszünetről; lehet, hogy a múlt éjszaka jelentette a végét?

– Anyu! – nyávogja Faith, meghúzva a hajamat.

– Hékás! – masszírozom meg a fejbőrömet, és igyekszem rá figyelni. – Melegem volt, ezért levettem a pizsamámat. És te horkoltál!

Úgy tűnik, Faith elfogadja ezt a választ.

– Reggelit szeretnék – jelenti be.

– Öltözz fel, és keresünk neked valami finomat.

Miután Faith eliramodik, ezer gondolat fut át a fejemben, egyik sem végződik happy enddel. Nem vagyok elég kifinomult egy olyasvalakinek, mint Ian. Elment, mert nem bír a szemembe nézni. Visszatért New Hampshire-be, és kikürtöli az egész világnak, amit Faithről megtudott, a cipőméretétől kezdve a Michaellel való ügyefogyott találkozásáig. Nem is emlékszik rá, mi történt tegnap este. Behunyom a szemem, undorodva. Már egyszer átéltem ezt. Már egyszer beleszerettem egy férfiba, akit a képzeletem olyan mitikus méretűre fújt fel, hogy hiába néztem rá közvetlen közelről, mégsem láttam őt tisztán.

– Nem akartam – mondta nekem Colin évekkel ezelőtt, az első csókunk után. Beismerte, hogy két csapattársa fogadott vele húsz dollárban, hogy nem tud elcsábítani engem az első korrepetálásunk vége előtt. Aztán megrázta a fejét. – Nem, visszaszívom. Meg akartalak csókolni. Először csak a pénz miatt, de aztán megtörtént, és már nem arról szólt. Nagyon örülnék, ha eljönnél velem valamikor egy randira – mondta.

Három nappal később elmentünk együtt moziba. Aztán még egy moziba. Majd vacsorázni. És hamarosan, bármennyire is valószerűtlennek tűnt, amikor Colin átsétált a campuson, én voltam a karja alá ékelődve. Egy kicsi, sovány okostojás számára, aki soha nem forgott népszerű körökben, ez igencsak szédítő érzésnek bizonyult. Úgy tettem, mintha nem hallanám a pomponlányok kuncogását, amikor elhaladtunk mellettük, a csapattársai kérdését, akik afelől érdeklődtek, Colin mikor nyergel át a kisfiúkra.

Colin kedvelt, azt mondta, azért, mert édes vagyok, bármiről meggyőződéssel és okosan tudok beszélni – nem úgy, mint a legtöbb bálkirálynő-üdvöske, akik illegették magukat előtte. Ám ő mégiscsak ahhoz a lánytípushoz volt szokva. És akár tudatosan, akár tudat alatt, engem is olyanná formált szép lassan – hajpántot hozott nekem, hogy hátrafogjam a frizurámat, bevezette számomra a vasárnap reggeli Bloody Maryt, még olcsó műgyöngyöt is kaptam tőle, hogy viseljem mindenhez: akár a szekrényéből kölcsönzött Izod pólókhoz, akár a saját kordbársony pulcsijaimhoz.

Megtettem, amit kért, és még többet, eltökéltem, hogy legalább olyan jól kitanulom a gazdag értelmiségivé válást, mint az akadémiai tantárgyakat. Soha nem jutott eszembe, hogy Colint talán jobban érdekli az, hogy kivé alakíthat át, mint az, hogy ki vagyok valójában. Csak annyit fogtam fel, hogy érdeklem.

A téli bál estéjén egy egyszerű fekete ruhát vettem fel, magamra aggattam a gyöngyeimet, és még egy különleges melltartót is beszereztem, ami kiemelni látszott a keblemet. Colin szövetségébe indultunk, és eltökéltem, hogy kiállom a próbát. De tizenöt perccel a megbeszélt találka előtt felhívott:

– Beteg vagyok. Már egy órája csak dobom ki a taccsot.

– Mindjárt átmegyek! – mondtam.

– Ne! Csak aludni szeretnék – egy pillanatig habozott, majd hozzátette: – Sajnálom, Mariah.

Én nem sajnáltam. Nem lettem volna túl magabiztos egy diákszövetségi bálon, de azt tudtam, hogyan kell valakit ápolni. Újra belebújtam a kopott farmeromba, és besétáltam a belvárosba, vettem húslevest az élelmiszerboltban, friss virágokat, meg egy keresztrejtvényt. Aztán elmentem Colin kollégiumi szobájába.

Ami üresen állt.

A még mindig gőzölgő levest ott hagytam a küszöbén, és céltalanul kószáltam körbe-körbe a campuson. Hát nem erre számítottam, legmélyen? Nem figyelmeztettem magam, hogy ez be fog következni? Hópihék lepték el a kabátomat, amint közeledtem a testvériesség részlegéhez. A bulik hangosan dübörögtek, füst, nevetés és alkoholgőz szállt ki-be a nyitott ablakokon. Megálltam Colin szövetségének a háza mellett, felálltam egy tejeskartonra, és belestem.

Egy csapat focista és a partnereik gordiuszi csomót formáltak – fekete szmokingok és színes selyemruhák keveredtek egy-egy ölben vagy nyak körül. Colin velem szemben állt, és egy viccen röhögött, amit én nem hallottam. A karja egy gyönyörű vörös hajú lány dereka köré fonódott. Olyan sokáig bámultam, hogy beletelt egy pár másodpercbe, mire rájöttem, hogy ő is engem néz.

Átfutott utánam az egész campuson, a szobámig.

– Mariah! Engedd, hogy megmagyarázzam!

Kirántottam a szoba ajtaját.

– Beteg voltál – mondtam.

– Az voltam! Esküszöm! – a hangja halk és mézesmázos. – Amikor felébredtem, próbáltalak hívni, de nem vetted fel. A srácok beugrottak és rábeszéltek, hogy menjek el velük a buliba egy kicsit. Annette… ő senki. Csak megtapadt a közelemben.

Én is senki voltam? Én is csak „megtapadtam”?

Colin ujjai körülfogták az arcomat.

– De ott hagytam őt, hogy veled legyek – mondta, olvasva a gondolataimban. A lehelete a számhoz ért, a menta és a whisky érdekes egyvelege érződött rajta, és eszembe jutott, mit mesélt a lovak lenyugtatásáról, amikkel Virginiában dolgozott – belefújt az orrukba, hogy ne féljenek a szagától.

– Colin – suttogtam –, miért én?

– Mert te más vagy, mint ők. Okosabb, és jobb, és – nem tudom – csak arra gondolok, hogy ha veled vagyok, talán átragad rám, és én is más leszek.

Elképesztő elmélet – Colinnak sikerült kitalálnia egy új magyarázatot arra, miért ragadtam minden társaság perifériájára: nem azért, mert nem voltam elég jó a többieknek, hanem mert arra vártam, hogy ők gyűljenek körém. Hozzá hajoltam, és megcsókoltam.

Később, amikor már levetkőztünk és Colin fölém ereszkedett, akár egy hatalmas madár, ami kitakarja a napot, azt kérdezte:

– Biztos vagy benne, hogy ezt akarod?

Nemcsak hogy biztos voltam, de egész életemben arra vártam, hogy az első alkalom egy olyan férfival történjen, aki jobban ismer, mint én magamat. Bólintottam, és közelebb húzódtam hozzá, várva a csodát.

Amikor Ian bejön a bungalóba, mindketten lefagyunk. Alapos műgonddal elhelyezem a kanalamat a müzlis tálam mellé; ő módszeresen becsukja az ajtót maga mögött.

Ezúttal, mondom magamnak, nem hagyom, hogy megtörténjen.

Összekulcsolom két remegő kezemet az ölemben, hogy Ian ne lássa. Ő nem Colin, de vele szemben is éppoly tehetetlen vagyok.

Hirtelen ráébredek, miért nem tudtam volna Colint elküldeni ennyi évvel ezelőtt. Miért bonyolódom kapcsolatba egy olyan férfival, aki biztosan fájdalmat okoz majd. Tapasztalatom szerint a szerelem nem arról szól, hogy az ember akarja a másikat. Sokkal csábítóbb, ha téged akarnak.

Félúton, a konyhában találkozunk; Ian szó nélkül húz magához. A karjaiba bukdácsolok. Nem csókol meg, nem simogat, nem tesz semmit, csak ölel, amíg engedek a késztetésnek, lehunyom a szemem és hagyom, hogy ő vezessen.

Ian odaadja Mariah-nak a mobilját, és figyeli, amint a nő eltűnik a hálószoba magányába, hogy felhívja az anyját. Nem hibáztatja ezért. Bármennyire is csodálatos hozzáérnie, mégiscsak idegenek ők egymásnak. A férfi nem mesélt Mariah-nak a reggeli látogatásáról; a nő inkább egyedül marad, amikor Millie-vel beszél.

– Na – fordul kedvesen Faith felé –, mit szólnál, ha römiznénk egyet?

A kislány óvatosan felpillant a színezőkönyvéből. Hát, igazából a férfi ezt is meg tudja érteni. Amikor utoljára találkoztak – Lockwoodban –, gyakorlatilag vicsorgott rá.

Még szélesebb mosolyra húzódik a szája, mivel eltökélte, hogy elbűvölő lesz, már csak Mariah kedvéért is.

Ebben a percben Mariah megjelenik az ajtóban, arca fehér, mint a fal.

– Haza kell mennünk – jelenti be.

Boston, Massachusetts

A Vatikánban dolgozik egy hivatalnok, akinek az az egyetlen munkaköri kötelessége, hogy belekössön minden egyes szentségre tett javaslatba. Az állítólagos erényes személy valamennyi cselekedetét, írott vagy kiejtett szavát megvizsgálja, hátha talál egy hibát, csúnya szót vagy hitbeli megingást, mellyel kivédhetik a szentté avatást.

Például elő lehetne ásni azt a tényt, hogy Teréz anya 1947. július 9-én kihagyta az esti istentiszteletet. Vagy hogy Urunk nevét hiába a szájára vette, amikor a láz leverte a lábáról. A katolikus egyház még elnevezést is adott a pozíciónak: a hit támogatójának, vagy tiszteletlenebb nevén az ördög ügyvédjének nevezték.

Ez egy olyan feladat, amit Paul Rampini atya szerint ő ragyogóan el tudna látni.

Azonban nem Rómában él. És nem elég nagy ember ahhoz, hogy kiválasszák egy ilyen fontos állásra, hiszen csupán tizenhat esztendeje tanít papneveldében.

Mégis, Rampini atya bizony nem egy hamis dicsfényben sütkérező egyénnel találkozott. Északkelet egyik legkiválóbb teológusa lévén számos esetben hívták konzultációra, amikor az önjelölt próféták előadták állításaikat. A negyvenhat esetből, amit kivizsgált, egyetlenegyszer sem írt kedvező véleményt a püspöknek. És a legtöbben amúgy is csak a szokásos dolgokról csevegtek: Mária fényességes megjelenéséről, a völgy feletti ködben megjelenő keresztről, Jézusról, aki azt hirdeti az emberek között, hogy ütött a számvetés órája.

A női Isten gondolata nem nyerte el Rampini atya tetszését. Leállítja a Honda motorját, majd kinyitja az aktatáskáját. Az Anyaisten Szövetség rózsaszínű szórólapja hever benne legfelül. Rampini atya rá se bír nézni. Az egy dolog, hogy egy olyasvalaki, mint ő – egy papneveldében tanító pap, egy ember, aki az életét a hittudománynak szentelte – sajátosan értelmezi a szentháromságot. De az teljesen más tészta, hogy egy hétéves kislány – ráadásul zsidó! – elkezdi hirdetni Istent mint anyát. Azt mondják, gyógyító. Nos, ezt talán el is tudja fogadni, megfelelő bizonyíték megléte esetén. Meg hogy stigmái vannak – ezt is a saját szemével kell látnia. Ám azt mondani, hogy Isten egyértelműen női alakban jelenik meg előtte… ez eretnekség.

Rampini atya ellenőrzi a tükörképét a visszapillantóban, mielőtt kinyitná a kocsi ajtaját. Bőr irattáskáját a hóna alá szorítja, majd kilép az autóból, lesimítva fekete ingének gombjait, és megigazítva fehér papi gallérját.

A plébánia ajtaja kipattan, és MacReady atya jelenik meg a küszöbön. Egy szempillantásnyi ideig végigmérik egymást: plébános a szemináriumi papot, gyóntató a kutatót, ír az olaszt.

MacReady atya előrelép és az ajtófélfának dől, így ellehetetlenítve a látogatónak a belépést. Majd ugyanilyen gyorsan hátrahúzódik.

– Atyám – bólint –, remélem, jól utazott.

– Brattleboro környékén utolért egy kis eső – feleli Rampini atya, ahogy a két férfi kölcsönös ellentétét egy csapásra elmossa a kötelező etikett.

– Jöjjön be! – mondja MacReady atya körbepillantva. – Átvehetem a táskáját?

– Ne fáradjon. Nem tervezem, hogy maradok.

Ez újdonság MacReady atya számára. Bár nincs elragadtatva a gondolattól, hogy az otthonát egy nagyképű, erőszakos, St. John’s-ból érkezett okostojással ossza meg, tisztában van vele, hogy rossz fényt vetne rá, ha nem viseltetne látogatója iránt kellő vendégszeretettel.

– Tényleg nem fáradság!

– Persze, hogy nem az. De úgy hiszem, egy-két órán belül képes leszek felgöngyölíteni az ügyet.

Ezt hallva Joseph MacReady atya elneveti magát.

– Igazán? Talán jobb, ha mégis bejön.

A Kansasből visszafelé tartó repülőgépen Ian tőlünk messze ül, nem akarjuk felhívni magunkra a figyelmet azzal, hogy együtt mutatkozunk. Már egy órája utazunk, Faith teljesen belemerül a filmnézésbe, amikor habozva elmerészkedem a sötétített első osztályú kabinba, és lehuppanok Ian mellé. Átnyúl a kartámasz felett, és megszorítja a kezem.

– Szia.

– Szia.

– Hogy mennek a dolgok ott hátul?

– Jól. Müzlit reggeliztünk. És te?

– Amerikai palacsintát.

– Ó! – felelem udvariasan, azon mélázva, hogy két embernek, akik a múlt éjjel olyan varázslatosat szeretkeztek, nem erről kellene beszélgetnie egymással.

– Gondolkodtál a meghallgatásról?

Elmeséltem Iannek mindent, amit anyámtól tudok: Joan Standisht értesítették, hogy Colin gyermekelhelyezési pert indított ellenem.

– Mit tehetek? Azt fogja mondani, hogy Faithnek nem lenne szabad olyan környezetben élnie, ahol száz vadidegen lökdösődik csak azért, hogy lefényképezhessék és kérdéseket tegyenek fel neki minden egyes alkalommal, amikor kilép a házból. Ki ne értene egyet ezzel az állítással?

– Tudod, hogy mindenben támogatni foglak – válaszolja Ian, de én nem tudom, egyáltalán nem.

Most, hogy hazafelé tartunk, kijönnek a köztünk lévő ellentétek, aknamezőn lépkedünk, és immár képtelenség visszaemlékezni a tegnap éjszaka idilli harmóniájára. Miután leszállunk a gépről, Ian és én elkerülhetetlenül egy ellentmondásos ügy két különböző oldalán találjuk majd magunkat.

Mindketten csendben, tűnődve ülünk. Aztán Ian a kezemért nyúl, és a tenyerébe fekteti, mielőtt beszélni kezd:

– El kell mondanom neked valamit, Mariah. Azt akartam, hogy Faithnek ne sikerüljön. Úgy gondoltam, hogy te veszed rá erre az egész… prófétashow-ra, a hírnév miatt. Tudatosan akartam a bizalmadba férkőzni, hogy elvidd őt Michaelhez.

– Ezt már egyszer mondtad nekem, amikor…

– Hallgass végig, rendben? Igen, mondtam én mindent, hogy beetesselek – például azt, hogy kezdek hinni Faith képességében. Hazugság volt, csak még egy taktika, hogy könnyebben elgyertek velem Lockwoodba. Be voltam mikrofonozva aznap este. Felvettelek, amint azt mondod, hogy Faith majd megint megpróbálja alkalmazni a gyógyító erejét. Amikor Lockwoodba értünk, rögzítettem az egész rohadt kudarcot. Le akartam leplezni a kettőtök akcióját.

Torkomon akad a szó; erőlködnöm kell, hogy meg bírjak szólalni.

– Akkor végre megvan a hőn áhított bizonyítékod!

– Nincs. Miután Michael rohamot kapott, én pedig rájöttem, hogy Faith nem tudott csodát tenni, szörnyen begurultam. Enyém volt a sztori, és semmit nem jelentett számomra, miközben Michael egyre csak előre-hátra hintázott a székén. Hazudtam neked, Mariah, de hazudtam magamnak is. Nem akartam, hogy Faith csaló legyen. Nem akkor, amikor az öcsémről volt szó. – Rám néz. – Bedobtam a tóba a kazettát, a Lockwood kertjében.

Lepillantok az ölembe, és egy kérdés zakatol a fejemben. Tudnom kell, muszáj…

– Tegnap éjjel… Akkor is hazudtál nekem?

Ian megérinti az arcomat.

– Nem. Ha semmit sem hiszel el abból, amit mondtam, ezt az egyet biztosan elhiheted.

Kiengedem a levegőt, amit már ki tudja, mióta bent tartottam, és elhúzódom tőle.

– Csak egyetlen szívességet kérek tőled – ha legalább az előzetes meghallgatásig várnál a műsoroddal…

– Nem fogom élő adásban bejelenteni, hogy Faith kudarcot vallott.

A hangja olyan lágy, hogy ráeszmélek, mit felejtettem el: akár a Faithre tett legkisebb utalás is elvezethet a saját öccséhez.

– Nem akarod, hogy bárki tudjon Michaelről.

– Nem azért. Hanem mert Faith tényleg csodát tett.

Megilletődve dőlök hátra az ülésemen.

– Nem igaz. Én is ott voltam. Láttalak, amikor elhagytad a termet.

– Amikor ma reggel visszamentem, Michael és én egy igazit beszélgettünk. Viccelődött velem. Aztán kinyújtotta a karját, és átölelt.

– Ó, Ian!

– Nem tartott sokáig, és először azt hittem, csak álmodtam az egészet. De nem. Tényleg volt egy egész közös percünk, Mariah. Egyetlenegy, huszonöt év után – Ian szomorúan elmosolyodik. – Egy fantasztikus percünk. – Eltűnik arcáról az átszellemült kifejezés, ahogy felém fordul.

– Az autizmus… nem olyan. Nem lehet kinyitni és elzárni, akár egy vízcsapot. Még a jobb napjain is, Michael mindig annyira… távoli. De ma reggel olyan testvér volt, amilyenre mindig is vágytam – és ez túlmutat a tudomány határain. Nem mondhatom, hogy hiszek Istenben. De Mariah… elhiszem, hogy Faith képes gyógyítani.

Az agyamban forogni kezdenek a kerekek. Látom magam előtt Iant, amint a házam előtt magához szólítja a sajtó munkatársait, akik csüggnek minden szaván. Elképzelem az eksztázist, ami elhatalmasodik az embereken, amikor Ian, a legbefolyásosabb Hitetlen Tamás bejelenti, hogy Faith igazat mond.

Soha nem fognak leszállni a lányomról.

– Hazudj! – mondom hirtelen. – Kürtöld szét, hogy Faithnek nem sikerült!

– Én nem hazudok. Ez a műsorom lényege.

Ekkor már a sírás környékez.

– Hazudnod kell! Muszáj.

Ian megfogja a kezem, és a szájához emeli, megcsókolva sorban mindegyik ujjamat.

– Psszt, nyugodj meg! Kitalálunk valamit együtt.

– Együtt? – megrázom a fejem. – Ian, nincs olyan, hogy „együtt”. Vagy te és a show-d, és vagyok én meg a gyermekelhelyezési per. Ha egyikünk nyer, a másikunk veszít.

Lehajtja a fejét a vállamra, hangja nyugtatóan búg.

– Csitt! Tegyünk úgy, mintha hat hónappal később lenne. Már tudom a középiskola nevét, ahova jártál, a kedvenc Disney-törpédet, és hogy mivel iszod a kávédat.

Bizonytalanul mosolygok.

– És szombat esténként videókat nézve ücsörgünk majd egymás mellett.

– Én pedig alsógatyában reggelizek. És hagyod, hogy smink nélkül lássalak.

– Ez már megtörtént…

– Látod?

Ian ajkával végigsimít a homlokomon, elűzve a negatív gondolatokat.

– Már majdnem ott tartunk.

North Haverhill, New Hampshire

A. Warren Rothbottam szereti a musicaldalokat. Olyanynyira, hogy ő maga intézte el, hogy a Grafton megyei fellebviteli bíróságon az irodájába egy csúcstechnológiájú hifirendszert kössenek, cselesen elrejtett Bose állványhangszórókkal, melyeknek köszönhetően úgy tűnhet, az erőteljes ének személyesen Carol Channingtől származik, a polcokon szép sorba rendezett New Hampshire-i büntető törvénykönyvek mögül. A zene azonban átlépi a szoba határait, és gyakran kiszivárog a folyosóra vagy a falakon túlra. A legtöbben nem bánják. Legalább kölcsönöz egyfajta karaktert a törvényszéknek, a tömzsi, jellegtelen épület a semmi közepén úgysem büszkélkedhet egyéb pozitív jelzővel.

Ma, mielőtt letelepedett volna az íróasztalához, Rothbottam bíró az Evitát választotta. Lehunyja a szemét, és két karjával a levegőt hasítja, elég hangosan dúdolva a dallamot ahhoz, hogy kintről is hallhassák.

– Bíró úr!

Félénk cincogás zavarja meg Rothbottamet az átszellemült zenehallgatás közben; a férfi mérgesen összeráncolja a homlokát. Megnyom egy gombot a házi telefonján, és lehalkítja az éneket.

– Mit akar, McCarthy? Remélem, nyomós indokkal zavar.

A bírósági hivatalnok remeg a félelemtől. Köztudott, hogy amikor Rothbottam bíró eredeti szereposztású felvételt hallgat, nem szabad háborgatni. A zene szentsége miatt, vagy mi. Azonban a sürgősségi indítvány – az sürgősségi indítvány. Malcolm Metz pedig túlságosan is híres ügyvéd ahhoz, hogy egy bírósági hivatalnok csak úgy lerázza.

– Elnézését kérem, bíró úr, igazán! De Mr. Metz már harmadszor telefonál a sürgősségi indítványa ügyében.

– Tudja, mit mondjon neki, hogy mit csináljon az indítványával?!

McCarthy nyel egyet.

– Azt hiszem, igen, bíró úr. Akkor elutasításról beszélünk?

Rothbottam mérgelődve nyúl be az asztala alá: Patti LuPone varázslatos hangját épp a magas C közben vágja ketté. Soha nem találkozott Malcolm Metzcel, de vaknak, süketnek és hülyének kell lennie annak, aki New Hampshire jogi köreiben mozog, és nem hallott még a férfiról.

Jól kereső „esőcsináló”-ként egy magas presztízsű manchesteri ügyvédi irodánál, Metznek eddig sikerült megnyernie minden egyes esetét, ráadásul a tévériporterek élénk érdeklődése közepette: Bébi J. felügyeleti jogi perét, mely csúnya bírósági háborúhoz vezetett a béranya és az örökbefogadó szülők között; a nemierőszak-pert, melyet egy titkárnő indított szenátor főnöke ellen; és a legfrissebb bomba ügyet, mely egy maffiafőnök és jóval fiatalabb neje között robbant ki.

Rothbottam bírót nem izgatja a rivaldafény, meghagyja azt az igazi színészeknek. Ha az ő tárgyalótermét egy olyan kis seggarc fogja bemocskolni, mint Metz, akkor az ügyvéd rohadtul be kell, hogy tartsa az általa diktált játékszabályokat.

– Fél pillanat – mondja a bíró a hivatalnoknak. Átlapozza az indítványt, melyben ma reggel Metz a felügyeleti jog módosítását kérte, és a rövid kísérőlevelet, melyben ex parte meghallgatásért folyamodik. Metz állítása szerint a gyermek súlyos veszélynek van kitéve, és azonnal el kell távolítani az anyja negatív bűvköréből; az ex parte eljárás szükséges, még mielőtt az alperes egyáltalán tudhatna a módosító indítványról. Drámai kamuduma, pont olyan, amilyet Malcolm Metztől várt.

A bíró a levelet fürkészi. White kontra White. Csupán egy hónapja mondták ki előtte a válást, és azóta nem merült fel semmi probléma a gyermekelhelyezéssel kapcsolatban. Mi a fene folyik itt? Fel sem tűnik neki, hogy hangosan gondolkodik, míg meg nem hallja McCarthyt a házi telefonon keresztül.

– Hát, bíró úr, ő az a kislány. Aki a híradóban is szerepelt.

– Kicsoda?

– Akinek a felügyeleti jogát akarja az apa. Faith White.

A hétéves, aki halottakat támaszt fel, Istennel beszélget, és stigmái vannak. Rothbottam felmordul. Nem csoda, hogy Metz méltóztatott New Canaanba fáradni…

– Tudja, én egyáltalán nem ismerem Metzet. Nem is akarom, az az igazság, bár azt hiszem, nem leszek olyan szerencsés, hogy ezt elkerüljem. Joan Standisht viszont, aki az édesanyát képviselte a válásnál, igen. Hívja fel Metzet, és mondja meg neki, hogy délután három órára legyen itt. Adja tudtára, hogy Joan és az ügyfele is csatlakozni fognak. Meghallgatom az érvelését, miért is van a gyerek veszélyben, majd kitűzünk egy időpontot a tárgyalásra.

– Rendben, bíró úr. – A hivatalnok kinyomja a telefont, miután megígéri a bírónak, hogy megkeresi a legutóbbi újságcikkeket Faith White-ról.

Rothbottam egy percig mozdulatlanul ül az asztalánál, majd a könyvespolchoz megy, és kihúz egy másik eredeti felvételt a kupacból. A Jézus Krisztus szupersztár dallama betölti az irodáját, ő pedig elmosolyodik. Semmi baj, egyáltalán semmi baj nincs azzal, hogy hangulatba hozza magát ahhoz, ami következik.

Manchester, New Hampshire

Malcolm Metz olyan légiesen mozog bőr forgószékén, hogy leginkáb egy 20. századi kentaurra emlékeztet, miközben három talpnyalója felé gesztikulálva befejezi a viccet.

– Szóval, Szent Péter kitárja a mennyek kapuját, és beengedi a pápát meg az ügyvédet. Gyertek be, mondja nekik – körbepillant. Egy tehetséges ügyvéd végül is olyan, akár egy rendkívüli színész. – Szent Péter megáll a hatalmas aranyházikónál, amit egy felhő tetejére építettek. Bevezeti őket, és megmutatja nekik az arany vízcsapot, a selyem ágyneműt és a méregdrága szőnyegeket az előszobában. Majd az ügyvéd felé fordul, és azt mondja: Ez az új otthonod! A pápával tovább mennek egy pici celláig, melyben mindössze egy kisebb franciaágy és egy mosdóállvány áll. Te pedig, mondja, mostantól itt fogsz lakni – Metz átvált egy dallamos olasz kiejtésre. – Várj egy percet!, kiáltja kétségbeesetten a pápa. Istenfélő életet éltem, és a katolikus egyházat vezettem – mégis itt kell élnem, miközben az ügyvéd egy luxusapartmant kapott? Szent Péter bólint. Igen, feleli. Ugyanis rengeteg pápánk van itt fent, viszont ez az első alkalom, hogy egy ügyvédet üdvözölhetünk a köreinkben.

A tárgyaló közönsége egyszerre tör ki nevetésben – végtére is senki nem szereti annyira az ügyvédvicceket, mint az ügyvédek. Ám Metz tökéletesen tisztában van azzal, hogy ha egy halálosan unalmas jogi alapokmányt olvas fel, és elvárta volna, hogy kollégái azt mulatságosnak találják, most akkor is a földön fetrengenének a röhögéstől. A házi telefon hallatára azonban felemeli a kezét, mire a fiatal ügyvédek egy csapásra elhallgatnak.

– Peggy – szól Metz a titkárnőjének –, kapcsolja.

Az ifjak várakozó arccal fürkészik.

– Rendben. Értem.

Metz leteszi a telefont, és összefonja az ujjait a fényesre suvikszolt íróasztalon.

– Uraim és hölgyem – kezdi –, az ex parte indítványunkat elutasították.

Hunstead felé fordul, aki az első számú asszisztense.

– Hívd fel Colin White-ot! Mondd meg neki, hogy húzzon fel egy jobb öltönyt és találkozzon velem a Grafton megyei bíróságon, délután fél háromkor.

– Lee – szól a második emberének –, értesítsd a médiát. Azt akarom, hogy tudják, az apa szerint a gyerek élete veszélyben forog.

A két ügyvédbojtár eliszkol, egyedül hagyva Metzet a harmadikkal.

– Sajnálom, Mr. Metz – mondja Ekland. – Egy kis előny jól jött volna.

Metz megvonja a vállát, és összeszedi a papírjait meg az aktáit.

– Valójában nem is számítottam rá, hogy a bíró a javamra dönt majd – megigazítja a jegyzettömbök széleit, egymáshoz rendezve őket. – Csak azért nyújtottam be, hogy elutasíthassa, és rögtön kiengedhesse a gőzt. Valljuk be – egyetlen kisvárosi bíró sem akar olyasvalakit a tárgyalótermében, mint én. Inkább ezzel az indítvánnyal mutassa meg nekem, ki a főnök, ki tud messzebbre hugyozni, mint egy, az ügy szempontjából igazán lényeges kérdésnél.

A nő meglepődik.

– Akkor ez kizárólag a stratégia része volt? A gyerek nincs is veszélyben?

– A pokolba is, ki tudja? Egy ex parte indítvánnyal boldoggá tehettem az apát. Az, hogy elutasíthatta, feldobta a bírót. És tudod, nekem mi okoz örömet?

– A tudat, hogy nyerni fogsz?

Metz megveregeti a nő vállát.

– Tudtam, hogy nem véletlenül vettelek fel – mondja.

New Canaan, New Hampshire

– Az anyja nem fog Faith közelébe engedni – mondja MacReady atya, miközben figyeli, ahogy a vendég pap a plébánia apró szobájában tevékenykedik. – Nem hibáztatom.

Rampini atya lassan, óvatosan felé fordul.

– Miért nem?

– A kislány zsidó. Semmi közünk hozzá.

– Eretnekséget hirdet – torkollja le Rampini atya. – Ha nem is ítélkezhetünk a személy fölött, aki az állításokat terjeszti, legalább azt kontrollálhatjuk, amit mond, amivel félrevezeti az igaz katolikusokat. – A tisztelendő felemel egy kabátot és beakasztja a ruhásszekrénybe. – Maga szerint sem helyénvaló a női látomás, nem igaz?

– Nem. Az egyház számos esetben elismerte Mária jelenését.

– De most Máriáról beszélünk? Nem. Istenről női ruhában, Istenről mint anyáról. – Rampini atya a szemöldökét ráncolja. – Szerinted ez rendben van?

MacReady atya elfordul. Felesküdött arra, hogy egész életében másokat segítsen, de ez nem vette el a kedvét attól, hogy időnként egyeseket szívesen pofára ejtsen. Leül a kisasztalhoz, és ujjaival dobolni kezd a lapján, lazán fürkészve a könyveket, amiket Rampini rakott oda és a „minden napra egy szent” naptárat, mely november 7-énél van nyitva.

Szent Albinus, olvassa. Ha jól emlékszik, ő volt az, aki megölt egy gonoszt úgy, hogy az arcába fújt.

– Talán Isten másképp fest egy hétéves szemével – mélázik MacReady atya.

– Mondd ezt a fátimai gyerekeknek – feleli Rampini. – A három gyermeknek, akik – Faith White-tal ellentétben – mind ugyanazt a Máriát látták. Nem azt mondták, hogy nadrágot viselt vagy vízipipát szívott. Szűz Mária úgy jelent meg nekik, ahogy a hagyományok szerint ábrázolják.

– De nem mindenkinek vannak tradicionális látomásai. Szent Bernadett azt mondta, a Szűz francia patois nyelven szólt hozzá.

– A kulturális tényezők nem tartoznak szorosan a vízióhoz. És ha Szűz Mária franciául beszélt Bernadetthez? Ő maga tanulatlan volt még ahhoz is, hogy felfogja, mit értett Mária szeplőtelen fogantatás alatt.

Rampini becipzározza a vászonzsákját, és betolja az ágy alá.

– Minden, amit elmeséltél és minden, amit olvastam, arra utal, hogy kitalációval van dolgunk. Egyszerű hallucináció, amit a lánynak sikerült egyhe hisztériává duzzasztania. Ha Faith White látja Istent, kizárt, hogy ő nőként jelenik meg előtte. A jelenés vagy Jézus Krisztus, vagy nem. – Vállat von. – Én arra hajlok, hogy a látomásait inkább sátáninak tekintsem, mintsem isteninek.

MacReady atya végigsimítja ujjaival az asztallapot, lehántva róla a vékony réteg port.

– Konkrét, kézzel fogható bizonyítékokról beszélünk.

– Persze. A feltámadásról és a sebekről… Elárulok neked egy hétpecsétes titkot: olvastam Lourdes-ról és Guadalupéról, de még soha életemben nem találkoztam igazi csodatevővel.

Joseph MacReady egyenesen a szemébe néz.

– Ahhoz képest, hogy hithű katolikus, atyám, sokkal inkább farizeusnak hangzik.

Még mindig félálomban vagyok, amikor meghallom Iant, a Faith melletti ülésről.

– Nem volt még alkalmam megköszönni neked.

Résnyire nyitom a szemem, és csendben fülelek.

Faith nem válaszol.

– Te tetted, nem igaz? – erősködik Ian. – Te adtad Michaelnek azt a néhány percet.

– Én nem csináltam semmit.

Ian megrázza a fejét.

– Nem hiszem el.

– Egy csomó mindent nem hisz el, Mr. Fletcher.

– Szólíts Iannek – vigyorodik el Ian.

– Oké.

Némán bámulják egymást. Faith lesimítja a blúzát, Ian keresztbe teszi a lábát.

– Ian… Megfoghatod az anyukám kezét, ha szeretnéd.

Ian komolyan bólint.

– Köszönöm – egy másodpercig habozik. – És a tiédet?

Faith lassan kinyújtja felé a kezét, tenyere közepén a ragtapasszal. Ian óvatosan körülfonja az ujjaival. Nem vizsgálgatja a sebtapaszt, és ügyet sem vet az állítólagos stigmára.

Talán, csak talán, Faith mégiscsak csodát tett.

Millie Epstein kinyitja a bejárati ajtót, arra számítva, hogy Mariah-t és Faitht találja ott, akik végre megérkeztek, de ehelyett megint egy fekete ruhás, fehér galléros férfira esik a tekintete.

– Mivel foglalkoznak Rómában? Klónozzák magukat?

Rampini atya kihúzza mind a 178 centiméterét.

– Asszonyom, azért jöttem, hogy beszéljek Faith White-tal, őexcellenciája, a manchesteri Andrews püspök kívánságára.

– És őt ki kérte? – kérdezi Millie. – Már megbocsásson, de kétlem, hogy a lányom vagy az unokám felhívta őszentségét…

– Őexcellenciáját…

– Igen, szóval őt – vág közbe Millie. – Nézze, több pap járt erre, mint a Szent Patrik-napi parádén New Yorkban. Biztos vagyok benne, hogy egyikük tud majd válaszolni a kérdésére. Szép napot! – az asszony készül bezárni az ajtót, de a pap lába megállítja.

– Mrs…?

– Epstein.

– Mrs. Epstein, ön akadályozza a római katolikus egyház eljárását.

Millie egy pillanatig némán bámulja a férfit.

– És? Mit akar ezzel mondani?

Ekkorra Rampini atya már izzad. Azon töpreng, hogy talán mégis el kellett volna fogadnia annak a kibírhatatlan MacReady atyának az ajánlatát, hogy elkísérje őt Faith White-hoz. Akkor azonban a gondolat, hogy húsz percig azzal a nevetségesen liberális pappal caplasson, súlyosabb büntetésnek tűnt, mint amelyet Isten bármely gyermekének el kell viselnie. De persze mit sem sejtett erről a kapuőrző sárkányról.

– Rendben – mondja. – Miért nem esünk túl rajta most rögtön?

– Tessék?

– Ön nem kedvel engem, Mrs. Epstein. Nem szereti a papokat. Rajta, árulja el nekem, miért!

– Látja? Meghallja a nevem, rájön, hogy zsidó vagyok, és rögtön azt feltételezi, hogy előítéleteim vannak.

Rampini atya a fogát csikorgatja.

– Én kérek elnézést! Faithszel beszélhetnék?

– Nem.

– Micsoda meglepetés! – feleli a férfi szárazon.

Millie keresztbe fonja a karját maga előtt.

– Most meg hazugnak nevez? Mi lesz a következő? Hogy valami zugprókátor, vagy pénzkölcsönző vagyok netalán?

– Csak amennyire jómagam Bing Crosby-hasonmásnak tűnök, aki túl sokat iszik és ministránsfiúkat csábít el – feleli Rampini ridegen. – Persze bármikor kérhetem az autófeljárónál őrködő rendőrfőkapitány együttműködését.

– Szerencsére már megvívtuk a harcot, hogy az egyházat és az államot szétválasszuk – válaszolja Millie. – Az unokám nincs itthon, köszönhetően mindnyájuknak.

Rampini érzi, ahogy egy izom megfeszül az állában. Ez az a bizonyos feltámadott nagymama? És kit ért a „mindnyájuk” alatt? Ki üldözte el a lányt? Belenéz a harcias, barázdákkal teli arcba, és egy szemvillanásban megpillantja a nő elementáris szomorúságát, amiért idáig fajultak a dolgok. Egy pillanatig szinte bűnösnek érzi magát.

– Mrs. Epstein, ha estleg adna nekem némi tanácsot, amivel elmehetnék a püspökhöz, és kitalálhatnánk valami kompromisszumos megoldást, hogy a legalaposabban kivizsgálhassuk Faitht anélkül, hogy őt… vagy önt felzaklatnánk…

Az asszony felhorkan.

– Azt hiszi, most jöttem le a falvédőről?

– Mint hallottam, ez nem is áll túl messze az igazságtól.

– Hol a másik? A kedves pap? – Millie körbenéz az udvaron, MacReady atya után kutatva. – Őt Mariah kedveli. – Majd résnyire szűkült szemmel mered rá: – Maguk ketten jó zsaru–rossz zsarut játszanak?

Rampini atyának már fáj a feje. Eszébe jut, hogy az inkvizíció idején nagy hasznát vették volna az asszonynak.

– Nem vagyunk partnerek. Esküszöm az Istenre!

– Igazán? – kérdezi Millie. – A magáéra vagy az enyémre?

Két óra volt az út Bostonból, de az ezüstszínű bérelt autó fűtőrendszere egy cseppet sem melegített fel. A visszapillantó tükörben látom Ian fekete, szintén kölcsönzött Taurusát, ahogy mögöttem halad.

Megbeszéltük, hogy a legjobb, ha külön érkezünk. Máskülönben hogyan magyaráznánk meg a kíváncsiskodóknak, hogy miért egyszerre tértünk vissza?

– Hazugság – mormolom. – Egyre több hazugság.

– Anyu? – hallom Faith álmos, érzelmes hangját.

– Jót szundiztál? – A tükörben megkeresem a tekintetét, és rámosolygok. – Valamit meg kell beszélnünk. Amikor otthon leszünk, kicsit nagymamával kell maradnod, amíg én találkozom az ügyvéddel.

Faith felül.

– Ez megint apu miatt van?

– Részben. Azt szeretné, hogy vele élj. Én pedig azt, ha velem laknál továbbra is. Úgyhogy egy kedves bíró bácsi fogja eldönteni, hol a legjobb neked.

– Miért nem kíváncsi senki arra, hogy én mit gondolok?

– Engem érdekel – felelem. Ám most, hogy övé az utolsó szó, Faith kibúvót keres.

– Muszáj örökre kiválasztanom egyikőtöket?

– Remélem, hogy nem, Faith – habozva keresem a megfelelő szavakat. – Mivel nagyon sok ember figyel majd minket, amíg a bíró döntésre jut, a legjobb lenne… ha… megmondanád Istennek, hogy egy ideig eltitkolod a jelenlétét.

– Mint amikor a kunyhóban voltunk?

Nem egészen, gondolom. Faithnek ott nem sikerült csendben maradnia.

– Isten azt mondja, senkinek semmi köze hozzá.

De ez nem igaz. Ez egy üzlet, virágzó biznisz az adományozók, a hívők, sőt az ateisták körében is.

– Csak tedd meg értem, Faith – mondom fáradtan. – Kérlek.

Egy percig nem válaszol, majd érzem, ahogy a keze átsiklik a fejtámlám keskeny résén a hajamig, és masszírozni kezdi a nyakamat.

Ian fél órával Mariah előtt érkezik a házhoz, mivel egyenesen továbbhajtott, amikor a nő megállt a McDonald’snál valami harapnivalóért Faithnek. Amint az utcához ér, döbbenten látja, mekkora méretet öltött a tömeg. Ott sorakozik az összes csatorna kisteherautója, a füvön lézeng valami csoport egy poszterral, és a szekta tagjai még mindig a postaláda körül állnak, mintha gyökeret eresztettek volna. És akkor még számításba sem vette azt a tengernyi arcot, akik mind reménykedve várják a gyógyulást, az érintést vagy az áldást.

Észrevétlenül beslisszan a saját produkciós asszisztensei közé, nincs nehéz dolga, akkora a tolongás.

Jamest sehol nem látja. Kollégái sorban a nyomába szegődnek, de Ian elhessegeti őket, amint a lakókocsijához ér.

– Ne most, gyerekek! Hadd fújjam ki magam!

Ám képtelen lenyugodni. Megvárja, amíg a tömeg felbolydulásának zsivaja beszivárog hozzá, akár egy hűvös szellő, majd kilép a Winnebagóból, és messziről figyeli, ahogy Faith és Mariah kiszállnak az autóból.

Mariah kába, ezt innen is jól látja. A nő gyorsan betereli Faitht a házba, elrejtve a őt az emberek szeme elől, bár esélye sincs elnyomni a hömpölygő áradat morajlását, hiszen több mint egy hete várják a kislányt. De épphogy csak átadja a lányát Millie-nek, amikor egy ismeretlen asszony – az ügyvédnő? – egyenesen az autófejlárón parkoló Jeephez vezeti Mariah-t.

Ian előreverekszi magát, ahol egy elszánt csapat a kocsi ajtajait és lökhárítóját fogdossa, amint az egy pillanatra lefékez az autófeljáró végén. A rendőrök lefogják a betolakodókat, mire a vezető lassan gázt ad. Ian meredten fürkészi az ablakot, remélve, hogy elkapja Mariah tekintetét. Amint az autó kihajt az udvarról, a nő felnéz. Ian bátorítóan rámosolyog, Mariah pedig a nyakát nyújtogatva fordul meg az ülésén, ujjait az ablaküvegnek nyomva, mintha szeretné megérinteni a férfit.

MÁSODIK KÖNYV

Az Újtestamentum

TÍZ

„Midőn a szeretet

Kórrá lesz s fogyni kezd, erőltetett

Módot veszen fel. A nyílt, egyszerű

Hűség nem ismer áltatást.”{8}

WILLIAM SHAKESPEARE: Julius Caesar

1999. október 27.

Mariah halálra rémülten áll Joan mellett a bíró irodájának közepén, nehogy akaratlanul is valami rosszat szóljon. Kényelmetlenül érzi magát, amiért legginget és egy túlméretezett pólót visel, míg Joan egy olívaszínű kosztümben pompázik, Colin és az ügyvédje pedig Armani öltönyben feszítenek. Kihúzza magát, mintha a testtartás számítana a döntésnél, kihez is kerül Faith.

– Mariah – súgja Colin a nőnek az ügyvédje háta mögött, de lepisszegik.

A bíró eddig buzgón körmölt az íróasztalánál, és noha már elmúlt 3 óra, sem Joan, sem a másik ügyvéd nem kísérelték meg emlékeztetni arra, hogy a meghallgatást ideje volna elkezdeni. Mariah-nak feltűnik, hogy a bíró fülhallgatót visel. Olyan icipicit, amit a hírolvasók szoktak – azt a fajtát, ami úgy kígyózik a fülcimpa körül, akár egy hallókészülék.

A férfi benyúl az asztala alá, megnyom valamit, majd kiráncigálja a parányi dugókat a füléből.

– Rendben – mondja Colin ügyvédje felé fordulva, akit Mariah már valószínűleg látott a helyi hírekben.

– Mr. Metz, mi a mondandója számomra?

A férfi lesimítja a nyakkendőjét, olyan kényeskedően tollászkodva, hogy Mariah-nak hirtelen egy vadászmenyét jut róla az eszébe.

– Itt élet-halál kérdésről van szó, bíró úr. Mariah White veszélyezteti ügyfelem gyermekének testi épségét.

Mariah érzi, ahogy minden tekintet rá irányul. Nyaktól felfelé elvörösödik.

– Bíró úr, ügyfelem csupán nemrég értesült arról a cirkuszi show-műsorról, amellyé gyermeke mindennapjai váltak, és az állandó fizikai életveszélyről, aminek ki van téve. Megengedheti magának, hogy Faith számára azt a biztonságot nyújtsa, amire a kislánynak szüksége van, és úgy érzi, halaszthatatlanul szükséges eltávolítani a kislányt az anyja környezetéből. Ezért éreztük fontosnak az ex parte meghallgatást, és emiatt vagyunk meggyőződve arról, hogy a bíróság az ügyfelemnek ítéli majd a kizárólagos felügyeleti jogot. A kislány érdekében pedig azt szeretnénk, ha azonnal eltávolítanák jelenlegi otthonából, mielőtt maradandó sérülést szenvedne.

Rothbottam bíró az ajkát biggyeszti.

– Hat héttel ezelőtt az ügyfele törvényesen átadta a felügyeleti jogot a volt feleségének, amiből arra kell következtetnem, hogy akkor nem tekintette őt veszélyesnek a gyermeke életére. Amennyire én látom, az egyetlen tényező, ami változott, az a médiamunkások száma a ház előtti pázsiton. Miért lenne az veszedelmes?

– A pszichológiai stresszen kívül, amit a mindennapos sajtófigyelem ró a gyermekre, van még egy dolog. Ügyfelem lányát kórházban kezelték a kezét ért súlyos, szándékosan okozott sérülések miatt.

– Szándékosan okozott sérülések? – tör ki felháborodottan Joan. – Bíró úr, nincs orvosi bizonyíték arra nézve, hogy Faith sérüléseit készakarva okozták. Sőt, ami azt illeti, több doktor is ezt nyilatkozta, és biztos vagyok benne, hogy erről ön is értesült. Ráadásul van itt valami, amit Mr. Metz igyekszik figyelmen kívül hagyni: a gyermek ugyanis csodákat tesz, és Istennel beszél. Ami pedig a médiát illeti – nos, ahhoz, hogy megszállták a házat, ügyfelemnek semmi köze. Személy szerint minden tőle telhetőt elkövetett, hogy normális életet biztosítson a lányának, a riporterek jelenléte ellenére. Mr. Metz veszélyeztetéssel kapcsolatos vádja nem más, mint egy rosszul álcázott kísérlet arra, hogy egy gyengécske érvből valamiféle drámai látványosságot kreáljon, olyat, mint amilyenekben amúgy is szeret részt venni.

Mariah képtelen levenni a szemét Joan Standishről. Soha nem hallotta még a nőt ilyen sokáig és ilyen elsöprő erővel összefüggően beszélni.

Rothbottam bíró felhorkan.

– Hát, Miss Standish, az igazat megvallva, ez öntől is igencsak színpadias megszólalás volt.

Metz előrehajol a székén, akár egy ugrásra kész pitbull.

– Bíró úr, a szempont, amit Miss Standish igyekszik figyelmen kívül hagyni, az az, hogy a gyermek veszélynek van kitéve. Három hónappal ezelőtt, amikor ügyfelem elköltözött, gyermeke egy teljesen kiegyensúlyozott kislány volt. Jelenleg pedig pszichotikus hallucinációk és súlyos testi sérülések áldozata. Arra kérem, bíró úr, hogy döntsön a biztonság mellett, és ítéljen ideiglenes felügyeleti jogot ügyfelemnek a tárgyalásig.

Joan ignorálja Metzet.

– Bíró úr, a válás már önmagában is megviselte Faitht. Amikor utoljára látta az apját, az épp félcsupaszon mulatott egy másik nővel.

– Elnézését kérem! – szól közbe Metz dühösen.

– Ne kérjen tőlem semmit. Az utolsó hely, ahová Faith White-nak mennie kellene, bíró úr, az apja háza. Kérem önt, hadd maradhasson ügyfelemmel.

Rothbottam bíró felemeli a asztalról a fülhallgatóját, és módszeresen elkezd matrózcsomót hajtogatni a vezetékre.

– Azt hiszem, eleget hallottam egy délutánra. Nem tűnik nekem úgy, Mr. Metz, mintha a gyermek közvetlen veszedelemnek lenne kitéve. A gyermekelhelyezési tárgyalást 5 hét múlva tartjuk. Gondolom, ennyi idő elég lesz, igaz?

– Minél hamarabb, annál jobb, bíró úr – feleli Metz. – Faith érdekében.

A bíró nem veszi a fáradságot, hogy felpillantson a naptárából.

– Kijelölök egy pszichiárert, dr. Orlitzot, szeretném, ha megvizsgálná az ügyfelét, Metz, és a maga ügyfelét is, Standish; és a kislányt is, természetesen. Ez egy bírósági végzés, ami azt jelenti, hogy mindannyiuknak együtt kell működniük. Persze szerezhetnek saját szakértőt is, de dr. Orlitzcal is muszáj beszélniük. Kinevezem továbbá Kenzie van der Hovent ügygondnoknak, és elvárom, hogy mindannyian ellássák a szükséges információkkal. Ha bármi kifogásuk van Miss van der Hoven ellen, most szóljanak.

Joan Mariah fülébe súgja:

– Ő jó.

Metz érzi, ahogy az ügyfele tekintete rászegeződik, és megvonja a vállát. Szart se tud az isten háta mögötti, New Canaan-i bigékről. Manchesterben persze kiismeri magát, de amennyire tudja, Kenzie van der Akárki még Joan Standish nővére is lehet.

– Részünkről rendben, bíró úr – jelenti ki Metz tiszta, határozott hangon.

– A miénkről is – teszi hozzá Joan.

– Csodálatos! A tárgyalás december 3-án, pénteken veszi kezdetét.

– Összeférhetetlenség – mondja Metz a naptárját bújva. – Tanúvallomást kell tennem egy fiú ügyében, aki „válik” a szüleitől.

– Azt hiszi, ezzel lenyűgözhet, Mr. Metz? – kérdezi Rothbottam bíró. – Mert nem tud. Javaslom, találjon valakit arra az ügyre maga helyett. Ön akarta minél hamarabb lezongorázni ezt a pert.

Metz összecsukja bőrkötésű határidőnaplóját.

– Itt leszek.

– Joan?

– Nekem nincs más dolgom akkor.

– Kiváló. – A bíró elégedetten visszateszi a füldugóit a helyükre.

– Már alig várom!

Joan, mielőtt kiteszi Mariah-t a háza előtt, megérinti a karját.

– Emlékezzen arra, amit mondtam. Ez még nem a világ vége.

Mariah-nak csupán az ajka mosolyog, a szeme ugyanolyan szomorú.

– Köszönöm. Mindent köszönök – összekulcsolja a kezét az ölében. – Igazán le voltam nyűgözve.

– Ugyan, gyermekem, még semmit sem látott! – nevet fel Joan. – Ingyen is vállaltam voltam az ügyet, csak hogy szembeszállhassak Malcolm Metzcel. Most menjen be szépen, és játsszon a kislányával.

Mariah bólint, kiszáll az autóból, hunyorogva mered a kérdésáradatot zengő távoli riporterek felé és a hatalmas poszterre egy seregnyi nő kezében, rajta Faith arcképével. Törékenynek érzi magát, sérülékenynek, akár egy cukorból készült díszítés, de összeszedi magát, mielőtt megmássza a veranda lépcsőit. Alighogy kinyitja a bejárati ajtót, az anyja és Faith máris az előszobában teremnek.

Millie fürkészve nézi a lánya arcát, majd az unokája felé fordul.

– Drágám, az olvasószemüvegemet a kanapé karfáján felejtettem, idehoznád nekem, kérlek?

Amint Faith hallótávolságon kívülre kerül, Millie a lényegre tér.

– Szóval?

– Öt hét múlva mennünk kell a bíróságra.

– Az a seggfej! Tudtam, hogy…

– Anya! – szakítja félbe Mariah. – Ne csináld ezt most! – leereszkedik a lépcsőre, és arcát a tenyerébe temeti. – Ez nem Colinról szól.

– Hát, nem is rólad, Mariah, de fogadok, hogy ez a helyzet öt hét múlva megváltozik!

– Mit jelentsen ez?

– Hogy a te Achilles-sarkad akkora célpont, akár egy hodály. És Colin meg a sztárügyvédje tutira ott fognak majd betámadni.

– Addigra Joan kitalál valamit – feleli Mariah, de tudja, hogy magát is győzködi, nem csak az anyját. Melyik bíróság ítélné őt jobb szülőnek?

Talán Colinnak igaza van – lehet, hogy az egész az ő hibája. Korábban is hozott rossz döntéseket Faithszel kapcsolatban. Ez egy újabb bizonyíték lehet arra, hogy alkalmatlan az anyaságra. Egy hirtelen választás, egy önző mozzanat, egy beszélgetés, ami szöget ütött Faith fejecskéjében, és idáig vezetett… Voltak időszakok, amikor Colin jogosan kérdőjelezte meg Mariah ítélőképességét.

– Ne merészeld! – mormolja Millie, és felhúzza Mariah-t a lépcsőről. – Menj fel, és mosd le ezt a kifejezést az arcodról!

– Mi…

– Vegyél egy forró fürdőt! Tisztuljon ki az agyad! Láttalak már ilyennek, amikor azt is megkérdőjelezed, van-e annyi eszed, mint egy tyúknak, nem is beszélve egy jó anyáról! Esküszöm, fogalmam sincs, Colin hogy csinálja, de az az ember egy hipnotizőr, ha rólad van szó.

Millie elkezdi felfelé lökdösni Mariah-t az emeletre, mikor Faith megjelenik a szemüvegével.

– Ó, nagyszerű! – mondja a kislánynak. – Gyere, nézzük meg, elkezdődött-e már a vasárnapi rajzfilmmaraton!

Mariah érzi, hogy Faith le sem veszi róla a tekintetét, ezért a mosolya minden egyes lépésnél töretlen. Tudatosan elhessegeti a gondolatokat, amik emésztik: Mit fog mondani Joan a bíróságon? Hogyan értelmezi majd a bíró Mariah hirtelen szökését Kansasbe? Mi lesz Ian következő lépése most, hogy visszatértek? Leveti a ruháit és megnyitja a zuhanyt, hamarosan fehér fátyol lengi be fürdőszobát. A víz nehéz, forró cseppekben csapódik a testének, Mariah mégis egyre csak remeg. Mint egy baleset túlélője, akinél a halálközeli élmény hirtelen sokkot és félelmet vált ki. Mi lesz, ha öt hét múlva törvényesen elveszik tőle a lányát? Ha Colin megint eléri, amit akar? Mariah leereszkedik a padlóra, szorosan körbefonja magán a karját, és hagyja, hogy elragadja a kétségbeesés.

Miután megfürdette és lefektette Faitht, Mariah a nappaliban találja Millie-t, aki a lefüggönyözött ablak széléről kukucskál kifelé.

– Tiszta Woodstock – morogja, amint meghallja Mariah lépteit a háta mögött. – Nézz ki a mezőre, láthatod a sok kis fénycsóvát… Miket is tartottak akkor a kezükben… gyertyát?

– Öngyújtót. De te honnan tudsz erről?

Millie mosolyogva megfordul.

– Ne becsüld alá az anyádat. – Mariah kezéért nyúl, és megszorítja. – Jobban érzed már magad?

Ettől az egyszerű, kedves kérdéstől Mariah majdnem újra szétcsúszik. Hagyja, hogy Millie a kanapéhoz vezesse, majd az anyja ölébe hajtja a fejét. Az anyja hátrasimítja Mariah haját, és ő érzi, hogy a feszültség lassan apadni kezd, a gondok egyre távolabb kerülnek.

– Nem mondanám, hogy jobban vagyok. Inkább csak tompa.

Millie tovább simogatja a lánya haját.

– Mindenesetre úgy tűnik, Faith megküzd ezzel az egésszel.

– Nem vagyok benne biztos, hogy érti, mi történik.

Egy pillanatra csend telepedik közéjük.

– Nem ő az egyetlen.

Mariah hirtelen felül, arcát ellepi a pír.

– Mire célzol?

– Mikor akarod elmondani nekem a többit?

– Már elmeséltem neked mindent, ami a bíróságon történt.

Millie Mariah egyik hajtincsét gyöngéden a füle mögé simítja.

– Tudod, pont úgy festesz, mint amikor két órával tovább maradtál ki Billy Flahertyvel a megengedettnél.

– Durrdefekt volt. Mondtam már akkor is, közel húsz éve.

– És én még mindig nem hiszek neked. Istenem, emlékszem, ahogy ültem az ágyon az órát bámulva, és azon töprengtem, Mariah mi a fészkes fenét láthat ebben a fiúban, a mélabús jellemével meg a hangulatingadozásaival.

– Csak tizenhat éves volt, az apja pedig alkoholista, és a szülei épp egy válás közepén tartottak. Szüksége volt valakire, aki meghallgatja.

– Az a helyzet – folytatja Millie, meg se hallva Mariah szavait –, hogy valamelyik éjszaka feküdtem az ágyban az órára meredve, és azon morfondíroztam, mi a fészkes fenéért tartózkodik a lányom egy helyen Ian Fletcherrel. Erre hazajössz, és pont ugyanaz a kifejezés ül az arcodon, mint akkor.

Mariah felhorkan és elfordul.

– Nincs semmi az arcomon.

– De bizony. Ráadásul amit látok, azt sugallja nekem, hogy már túl késő, nem tudlak visszarántani a szakadék széléről. – Megvárja, amíg Mariah lassan, telve fenntartásokkal, újra felé fordul.

– Szóval, mesélj – mondja Millie bátorítóan –, mennyire fájt a földet érés?

Mariah-t nyugalom szállja meg, amikor rájön, hogy az anyja nem előrelátóbb, mint ő maga.

Eszébe jutnak az esetek, amikor az éjszaka közepén felébredt, egy másodperc töredékével azelőtt, hogy Faith felsírt a sötétben; az alkalmak, amikor ránézett a lánya arcára, és egy pillantással az ajkára forrasztotta a hazugságot. Ez az anyaság kiegészítő záradéka: akár tetszik, akár nem, kialakul a hatodik érzéked, ha a gyerekedről van szó – a zsigereidben érzed az örömét, a bánatát, és a szívébe hatoló éles szúrást, amikor valaki fájdalmat okoz neki.

– Gyors – sóhajtja Mariah. – És tágra nyílt szemmel érkeztem.

Millie kitárja a két karját, Mariah pedig befészkeli magát közéjük, megkönnyebbülten megmerítkezve a gyermeklét kényelmében. Leírja az anyjának Iant, aki nem követte őket, mint ahogy ő feltételezte, és aki nem az az ember, akinek mutatja magát. Elmeséli neki, hogyan ültek a verandán kettesben, miután Faith lefeküdt aludni, és hogy csak beszélgettek, egyre csak beszélgettek, míg le nem szállt az éj. De nem beszél Millie-nek Ian bátyjáról, és arról, mit is tett vagy nem tett érte Faith, arra a röpke kis időre. Elhallgatja azt is, milyen érzés volt, amikor Ian teste hozzásimult, forrón, a feje búbjától a lábujja tövéig, és hogy a férfi akkor is fogta a kezét, amikor aludtak, mintha nem bírná elengedni.

Millie emberi nagyságát mutatja, hogy nem lepődik meg, és nem kérdezi meg, hogy ugyanarról az Ian Fletcherről beszélnek-e. Ehelyett csak szorosan magához öleli Mariah-t, és hagyja, hogy a lánya magyarázatai az agya azon rekeszébe kerüljenek, ahova valók.

– Ha ez történt köztetek – kezdi óvatosan –, most hogy álltok egymással?

Mariah kisandít a fátyolfüggönyökön át a fényekre, melyek magukra vonták az anyja figyelmét is korábban.

– Ő ott kint van, én pedig itt bent – feleli szomorúan mosolyogva. – Mint előtte.

Időnként az éjszaka közepén Faith azt hiszi, hall valamit mocorogni az ágya alatt, kígyót, tengeri szörnyet, vagy talán patkányok apró, karmos lábait. Ilyenkor lerántaná magáról a takarót és rohanna az anyja szobájába, de akkor hozzá kellene érnie a padlóhoz, és nagy rá az esély, hogy a zaj forrása egyszer csak körbetekeredik a bokáján, és felfalja őt a hegyes fogaival, mielőtt kiérhetne a folyosóra.

Ma éjjel Faith felébred, biztos benne, hogy eljönnek érte, és felsikolt. Az anyja azonnal berohan a szobájába.

– Mi a baj?

– Harapdálnak! – sírja Faith. – A lények, amik az ágy alatt élnek!

De amint kiejti a szavakat, a világ eredeti formája visszatér, a fura fekete alakzatok lámpákká, szekrényekké és egyéb átlagos bútordarabokká változnak. Lepillant a kezére, mellyel még mindig a takaróját szorongatja, és az ujjpercei alatt terpeszkedő ragtapaszokra, melyek a tenyerén lévő apró lyukakat takarják. Már egyáltalán nem fájnak. És nem is véreznek. Picit csikisek, mintha egy kutya hozzájuk nyomná a nedves orrát.

– Jól vagy?

Faith bólint.

– Akkor azt hiszem, visszafekszem aludni.

Azonban Faith nem akarja, hogy az anyja elmenjen. Azt szeretné, ha ott ülne az ágya szélén, és csak vele törődne.

– Aú! – kiált fel váratlanul, ökölbe szorítva a bal kezét.

Az anyja hirtelen megfordul.

– Mi az, mi történt?

– Fáj a kezem – hazudja Faith. – Éles, szúró fájdalom…

– Itt? – kérdezi az anyja, megnyomva a sebét.

Valójában egyáltalán nem fáj. Sőt, igazából valahogy olyan jóleső érzés.

– Igen – nyöszörgi Faith. – Aú!

Az anyja bebújik mellé az ágyba, és a karjába veszi.

– Próbálj pihenni! – mondja, és lehunyja a szemét.

A sötétben Faith végre elalszik, boldog mosollyal az ajkán.

1999. október 28.

Az anyja egyértelműen annyit evett, mint egy disznó. Mariah szerint ez az egyetlen magyarázat arra, hogy a házban egy morzsányi étel sem maradt. Csupán egy hétre utaztak el, azt gondolta, hogy megsavanyodik a tej és megromlik a gyümölcs, de nincs itthon kenyér, és a mogyoróvajas üveg is üres.

– Istenem, anya! – mondja, miközben figyeli, ahogy Faith a száraz müzlijét piszkálgatja. – Bulit rendeztél?

Millie felfortyanva válaszol.

– Hát ez a hála azért, hogy vigyáztam a házra?

– Azt vártam volna, hogy feltöltöd a kamrát. A saját érdekedben is. Ennyi az egész.

Millie a szemét forgatja.

– Ó, és persze odakint a keselyűk udvariasan integettek volna, miközben én boldogan tovasasszézom mellettük, igaz?

– Ha zaklattak volna, te visszazaklatod őket, ilyen egyszerű – Mariah megragadja a retiküljét, és az ajtóhoz masírozik. – Mindjárt jövök.

Ám a riporterek elől kitérni nem olyan könnyű, mint azt Mariah elképzelte. Ahogy lassan kihajt az udvarról, majdnem elüt egy férfit, aki kerekes székben tolja a lányát előtte. A rendőri jelenlét ellenére száz meg száz kéz tapogatja az ablakokat, a lökhárítót, a csomagtartót.

– Istenem! – sóhajtja, ledermedve a végtelenül hömpölygő csődület láttán. Egy mérföldre a háztól azonban megkönnyebbülten tapos a gázra.

Azt hitte, hogy Faith nélkül nem fogják üldözni, de három autó is követi, miközben a szomszédos város élelmiszerboltjához hajt. Végig szemmel tartja őket a visszapillantó tükörből, és szándékosan a mellékutakat választja a főutak helyett, remélve, hogy lerázhatja őket, mire célhoz ér. A háromból kettő kocsinak nyoma sincs, mire elhagyja New Canaan külvárosát. A harmadik követi a parkolóig, de onnan másik irányba fordul, és Mariah szégyenkezve döbben rá, hogy talán csak egy szomszéd, vagy bárki idegen volt, nem egy nyomában loholó újságíró.

A boltban lehajtott fejjel nézelődik, dinnyét, salátát és angol muffint keres, és kerüli a szemkontaktust a többi vásárlóval. Elszántan rója a sorokat, eltökélve, hogy eljut a pénztárakig anélkül, hogy észrevennék. De már épp nyúlna be egy jégszekrénybe, amikor hirtelen egy kéz fonja át a csuklóját, és behúzza őt egy fagylaltokkal teli magas hűtő mögé.

– Ian!

A férfi egyszerű farmert és rongyos flanelinget visel, és egy baseballsapkát, amit mélyen az arcába húz. Nem borotválkozott. Mariah megérinti az arcát.

– Ez az álcád?

A férfi keze a nő kezéről a vállára siklik.

– Tudni szerettem volna, mi történt a bíróságon.

Mariah-ban eltörik valami.

– Ó!

– És látni akartalak. – Ian ujjai a nő karjának puha bőre köré fonódnak. – Látnom kellett téged!

A nő felpillant rá.

– Öt hét múlva kell visszamennünk a bíróhoz – keresnie kell a férfi tekintetét sapkája takarásában: tiszta kék, akár a tenger, és olyan intenzíven szegeződik rá, hogy foglyul ejtette, akár egy pillangót.

Egy másik vásárló jelenik meg mellettük, apró ikrei úgy kapaszkodnak az asszony bevásárlókocsijába két oldalról, mint egy-egy dokkoló bója. Közömbösen rájuk pillant, majd folytatja útját a sorok között.

– Nem maradhatunk itt így – mondja Ian. – Egyikünket garantáltan fel fogják ismerni.

De nem moccan, inkább simogatja tovább Mariah arcát, aki dorombol, akár egy cica. De ekkor a férfi egyszer csak ellép mellőle.

– Megteszek bármit azért, hogy Faith veled maradjon.

– A bíró csak akkor fogja engedni, hogy továbbra is velem éljen, ha úgy ítéli, hogy teljesen normális körülmények között lenne – mondja a nő nyugodtan. – Tehát a legjobb, amit tehetsz, Ian, hogy elmész.

Mariah engedélyez magának egy utolsó pillantást és még egy érintést.

– Ez lesz Faithnek a legjobb, és számomra a legrosszabb – mondja, majd a bevásárlókocsija után nyúl, és folytatja az útját. A szíve majd kiugrik a helyéről, de az arca nyugodt, mintha nem is látta volna a férfit.

Mariah már félig alszik, amikor megcsörren a telefon. Kábán nyúl a kagylóért, feltételezve, hogy Ian lesz a vonal túlsó végén, és rádöbben, hogy Ian már azelőtt megszállta az álmait, mielőtt álomba merülhetett volna.

– Nagyon örülök, hogy még mindig felveszi a telefont.

– MacReady atya! – Mariah felül az ágyán. – Nincs egy kicsit késő?

A tisztelendő úr felkacag.

– Mihez is, pontosan?

– A híváshoz.

Egy másodperc töredékéig csend van a vonal másik végén.

– Engem arra tanítottak, hogy soha nem késő hívni. Néha váratlanul szólítják meg az embert, amikor a legkevésbé számít rá.

Mariah lelógatja a lábát az ágy szélén, és a lepedő redőivel játszik.

– Már megint kiforgatja a szavaimat.

– A lényeg az, hogy imádkoztam magáért – vallja be halkan MacReady atya. – Imádkoztam azért, hogy elvigye Faitht, és elmeneküljenek.

– A forródrótja ezek szerint kissé berozsdásodott.

– Lehetséges. Ezért akartam beszélni magával. Az édesanyja ma elküldte az egyik kollégámat, aki szeretne egy pillantást vetni Faithre.

– A lányom nem a katolikus egyház kísérleti egere, atyám – feleli Mariah keserűen. – Mondja meg a kollégájának, hogy menjen szépen haza.

– Sajnos ez nem rajtam múlik. Ez a feladata. Amikor Faith elkezd olyan dolgokat mondani, amik ellentmondanak kétezer év tanításainak, el kell jönniük megvizsgálni őt.

Erről Mariah-nak eszébe jut egy régi filozófiai kérdés – ha egy fa kidől az erdőben, és senki sem hallja, akkor van hangja? Ha nem akarod a vallást, jogod van elküldeni a papot?

– Tudom, hogy nem szeretné ezt hallani – mondja MacReady atya –, de személyes szívességnek tekinteném, ha hagyná, hogy Rampini atya beszélhessen Faithszel.

Mariah udvarának szélén emberek gyülekeznek, a kereszténység nevében. Nem ő hívta őket, és szeretné, ha távoznának. A bíró szemében is pluszpontot jelentene, ha sikerülne megszabadulnia tőlük. A legegyszerűbben ezt úgy érhetné el, ha hallanák, egyenesen az egyházuk „szájából”, hogy Faith nem az, akinek hinni szeretnék. Ugyanakkor ez azt is jelentené, hogy kihasználná a lányát, és Mariah nem biztos abban, hogy ezt akarja tenni, még ha a közjó érdekében cselekedne is.

– Faith és én nem tartozunk magának szívességgel. Nem vagyunk katolikusok.

– Technikailag Jézus sem volt az.

Mariah visszasüpped a párnájába, arca mindkét oldalát körbefogja a puhaság. A fákra gondol, ahogy kidőlnek, némán és láthatatlanul, míg egy nap valaki arra jár, és meghökkenve veszi észre, hogy az egész erdő eltűnt.

1999. október 29.

Rampini atya számos módot ismer arra, hogyan lehet megríkatni egy szobrot, de egyiknek sincs köze Jézushoz. Megdörgölhetjük a márványarcot kalcium-kloriddal, mely során vizet nyerünk a levegőből, azaz hamis könnycseppeket. Egy kis disznózsírt is nyomhatunk a szobor szeméhez, ami szobahőmérsékleten megolvad. Sőt, trükköt is alkalmazhatunk, azaz megérinthetjük egy vizes szivaccsal, miközben elvonjuk a közönség figyelmét. A saját szemével látta, hogy egy ingujjba rejtett bűvészkellékkel, úgynevezett művérrel spontán stigmákat produkálhatunk, csuklónk egyetlen kis mozdulatával. Tanúja volt, ahogy a rózsafüzér ezüstből arannyá változik: nem más ez, mint egy tudományosan megmagyarázható kémiai reakció.

Hogy mi a megérzése? A kis Faith White hazudik, mint a vízfolyás.

Az elején úgy gondolta, pofonegyszerű lesz lejáratnia a gyermeket. Néhány tapintatos kérdés, egy könnyes vallomás, és már vacsora előtt vissza is térhet a papneveldébe. Ám minél többet tud meg Faith White-ról, annál kevésbé érzi úgy, hogy félvállról lehet őt venni.

Tegnap több riporterrel is beszélt az udvaron, megpróbálva kiszedni belőlük minél többet, hátha az anya titokban szerződést írt alá egy könyvre vagy egy exkluzív tévéinterjúra.

A történelem tanúsága szerint az igaz próféták nem nyerészkedtek – se pénz nem ütötte a markukat, se megbecsülésnek vagy kényelemnek nem örvendtek. Ha ennek akár a legapróbb jelét is látná, már délután a Mass Pike autópályán haladna hazafelé. Rendben, tehát nem próbál meg gazdagságot és hírnevet szerezni azzal, hogy látónak tetteti magát. De bizonyítéka sincs, leszámítva az állítólagos vízióját – mint a lourdes-i forrás, mely betegségeket gyógyít, vagy a Szűz képe, melyet nem emberi kéz alkotott, és amely Szent Juan Diegóhoz került, és ma is, négyszáz évvel később abban a szentélyben van kiállítva Mexikóvárosban.

Ezt fejtegette MacReady atyának, aki – mily dühítő! – alig pillantott fel közben, mert éppen szentbeszédet írt az irodájában.

– Kihagyott valamit – szólal meg MacReady atya. – A kislány gyógyító.

Aznap reggel MacReady atya elkísérte őt a kórházba. Amíg a plébános meglátogatta azokat a híveit, akiket akkor az osztályokon ápoltak, Rampini atya órákat töltött azzal, hogy Millie Epstein orvosi leleteit olvasta, melyekben nem jutottak egyértelmű végkövetkeztetésre. Orvosi szempontból az asszony meghalt. Most azonban kifejezetten él és virul. Arról szól a fáma, hogy Faith megérintette, hogy visszahozza – a kézrátétel kissé bűzlik. Az egyetlen esélye, hogy megmutassa, Faith White szemenszedett csaló, ha személyesen beszél vele. És ezt is szándékozik ma tenni.

Rampini atya a háromlépcsős támadás mellett döntött: először is kideríti az igazságot a női látomással kapcsolatban – Mária lehetséges, de kizárt, hogy Istenről legyen szó. Másodszor bebizonyítja, hogy a vízió nem hiteles. Végül pedig megvizsgálja az állítólagos stigmákat, és felsorolja az indokokat, miért is nem lehetnek valódiak.

MacReady atya megkéri őt, hogy maradjon csendben, amíg bemutatja Mariah White-nak, és Rampini atya kollegiális udvariasságból egyetért.

– Ha megvárnak itt – mondja a nő –, idehozom Faitht.

MacReady atya elnézést kérve megkeresi a mosdót – Isten a megmondhatója, annyi kolbászt evett reggelire, amennyi egy lovat is leterítene, nem csoda, hogy felkavarta a gyomrát –, amíg Rampini atya tétlenül körbepillant.

Ahhoz képest, hogy parasztház, rendkívül jó állapotú: a mennyezeti gerendák egyenesek és simák, a padló ragyogó, a hidegfehér falfesték és a habosított tapéta pedig aprólékos gonddal megmunkált. Olyan, akár egy lakberendezési magazinban bemutatott lakás, leszámítva a nyilvánvaló bizonyítékokat arra nézve, hogy itt valóban élnek: a Barbie babát, ami egy dekoratív gyümölcsöstálból kandikál ki, vagy a gyerekkesztyűt, ami a korlátoszlop gombján csücsül, akár egy kis kerek házisapka. Nem lát viszont Palm Sunday-kereszteket a tükrök mögé tuszkolva, vagy Shabbat-gyertyákat az ebédlőasztalon, azaz semmi vallásra utaló jelet.

Lépteket hall a lépcsőn, mire kihúzza magát, készen arra, hogy lenézzen erre az eretnekre.

Faith White ugrálva érkezik, megáll tőle egy méterre, és rámosolyog. Hiányzik az egyik elülső foga.

– Helló! – mondja. – Maga Rampenis atya?

Mariah White arca lángba borul.

– Faith!

– Rampini – helyesbít a pap. – Rampini atya.

A plébános ekkor jelenik meg az ajtóban hahotázva.

– Talán hívhatnád őt egyszerűen csak atyának.

– Oké.

Faith az atya kezéért nyúl, és magával húzza a lépcsőhöz.

A tisztelendő egyszerre két dologra lesz figyelmes: a ragtapasz érdes érintésére a saját tenyerén, és arra rendkívüli, mágneses vonzóerőre, amit akkor érez, amikor a tekintetük találkozik. Hirtelen visszaemlékszik, milyen érzés volt gyereknek lenni, és először látni a családja iowai farmját beborító hószőnyeget – mely szikrázóan és tisztán fénylett, akár a gyémánt, olyannyira, hogy képtelen volt a szemét levenni róla.

– Gyerünk! – mondja Faith. – Azt hittem, játszani akar.

MacReady atya keresztbe fonja a karját maga előtt.

– Én itt maradok, lent. Iszom egy csésze kávét anyukáddal.

Rampini atya látja a nő arcán, hogy azt hitte, ő is jelen lehet az interjún. Nos, rendben. Még könnyebb lesz kicsikarnia a gyerekből az igazságot az ő hiányában.

Faith bevezeti őt a szobájába, majd leül a padló közepére a Madeline babájával és a rá való különböző ruhaszettekkel.

Az atya előveszi a jegyzetfüzetét, és lefirkant pár gondolatot. Amennyiben emlékezete nem csal, Madeline egyházi iskolában élt. Lehetséges, hogy ez az úgynevezett vallási ártatlan többet tud, mint azt az emberek hinnék.

– Melyiket szeretné ráadni, a korcsolyázóruháját vagy a bulizósat? – kérdezi Faith.

Olyan sok idő eltelt azóta, hogy utoljára gyermekkel játszott – amióta nem hazugokat és eretnekeket vizsgál, és a következtetéseiből hosszú tanulmányokat ír –, hogy egy másodperc erejéig zavarban van.

Egyszer régen talán könnyedén ment ez neki. De ma már teljesen más ember.

– Amit igazán szeretnék: a másik barátoddal játszani.

Faith összeszorítja a száját.

– Róla nem akarok beszélni.

– Miért nem?

– Csak – feleli a kislány, és felráncigál egy harisnyát Madeline lábára.

Nocsak, gondolja Rampini atya meglepetten. A látó, aki gondtalanul fecseg a látomásairól, általában hazudik. A valódi prófétákat gyakran kényszeríteni kell, hogy megosszák a víziójukat.

– Fogadok, hogy gyönyörű nő – próbálkozik a pap.

Faith a szempillái alól felsandít rá.

– Ismeri?

– Én egy olyan helyen dolgozom, ahol egy csomó ember Istenről tanul. Ezért szerettem volna veled annyira beszélni, hogy összehasonlítsuk, amit tudunk. Van neve a barátnődnek?

Faith felhorkan.

– Még jó! Isten.

– Ezt mondta neked a barátnőd, így: „Isten vagyok?”

– Nem. – Faith bebújtatja a baba egyik lábát egy cipőbe. – Azt mondta, én vagyok a te Istened.

A pap ezt is lejegyzi.

– Mindig eljön, amikor szükséged van rá?

– Azt hiszem.

– Most is el tudna jönni?

Faith hátrapillant a válla fölött.

– Nem akar.

Rampini atya, a józan eszének ellentmondva, szintén oda pillant. Semmi.

– Kék ruhát visel? – Erőlködve keres egy szót, ami érthető lehet egy hétévesnek, és amivel leírhatná Szűz Mária köpönyegét. – Kapucnisat?

– Mint egy esőkabát?

– Pontosan!

– Nem. Mindig ugyanaz van rajta. Egy barna szoknya és egy felső, de az egész egyben van, és úgy néz ki, mint azok a ruhák, amiket a régi emberek hordanak a tévében. A haja barna és idáig ér – mutat Faith a saját vállára. – És a cipője meg olyan, mint amiket a strandon és a vízben is lehet viselni anélkül, hogy az anyukám mérges lenne. Amiken tépőzár van.

Rampini atya a homlokát ráncolja.

– Teva szandálja van?

– Aha, csak az övén nincs tépőzár, és hányásszínű.

– Fogadok, hogy sokkal előbb szerettél volna vele találkozni, mint hogy először megjelent neked!

Azonban Faith nem válaszol. A ruhásszekrényében turkál, és kezében egy Lite-Brite-os dobozzal tér vissza. Rampini atyát hirtelen szentimentális érzések rohanják meg – eszébe jut, hogy ő is ezt adta a fiának, még jóval azelőtt, hogy felszentelték. Vajon még mindig népszerű játék?

Faith kíváncsian fürkészi.

– Megengedem, hogy a sárgákat megcsinálja.

Rampini megrázza a fejét, hogy visszahozza magát a jelenbe.

– Tehát… kérted, hogy megjelenjen?

– Minden este.

Rampini atya elég állítólagos prófétajelöltet látott már ahhoz, hogy legyen összehasonlítási alapja. A hitbuzgó hívek, akik éveken keresztül imádkoznak, hogy láthassák Jézust, aki egyszer csak megjelenik előttük… na, ők azok, akiknek egyszerűen csak elgurult a gyógyszerük. Nagyon szomorú, de még arra a nagyon kedves idős apácára is igaz ez, akit tavaly télen kellett elbírálnia Medfordban. Ehhez képest a fátimai gyermekek épp birkanyájat őriztek, amikor megjelent nekik Mária, váratlanul. Vagy Szent Bernadett, aki egy szemétdomb mellett gyűjtött fát, amikor Úrnőnk testet öltött előtte. A mennyei víziók a mennyekből származnak, és a semmiből érkeznek. Ám Faith állítása szerint ő könyörgött érte – mondhatni, vallásosan.

– Nagyon akartam egy barátot – folytatja a kislány. – És minden este ezt kívántam, amikor hullócsillagot láttam. És aztán eljött.

A pap habozik egy kicsit, mielőtt ezt lejegyezné. Vágyni egy barátra nem egyenlő azzal, hogy valaki egy csodálatos jelenésért imádkozik, bár ismertek olyan látó gyermekeket, akik, úgymond, az Úr kertjében játszottak. Szent Hermann-József például Máriával és a gyermek Jézussal játszadozott. Falconieri Szent Julianna vízióiban a gyermek Krisztus virágkoszorút font neki.

Tekintete Faith kezére esik, aki a Lite-Brite apró csavarjaival bíbelődik.

– Hallottam, hogy megsebezted magad.

A kislány hirtelen eldugja az ökleit a háta mögé.

– Nem akarok tovább beszélgetni.

– Miért? Mert a kezedről kérdeztelek?

– Ki fog nevetni – suttogja Faith.

– Ami azt illeti – mondja Rampini atya gyöngéden –, láttam már másokat is, akiknek hozzád hasonló vágásai voltak.

Ez felkelti Faith figyelmét.

– Komolyan?

– Ha hagyod, hogy vessek rájuk egy pillantást, meg tudom mondani, hogy a tiéd hasonlít-e az övékhez vagy sem.

Faith az egyik kezét a padlóra teszi kettejük közé, ujjai, akár a rózsa szirmai, kibomlanak.

A másik kezével lehámozza a tenyeréről a ragtapaszt. Középen ott tátong egy picinyke lyuk. Körülötte a hús egyik oldalon sem roncsolt, és dudorok sincsenek rajta, mint Assisisi Szent Ferncnek, akinek mintha a felszín alatt szögek feszítették volna a bőrét.

– Fájnak? – kérdezi Rampini atya.

– Most nem.

– Amikor a kezed vérzik – kérdezi a pap lassan –, gondolsz néha Jézusra?

Faith a homlokát ráncolja.

– Nem ismerek semmiféle Jézust.

– Ez Isten neve – magyarázza a pap.

– Nem az.

Egy hétéves képes mindent szó szerint érteni. Vajon azért mondja ezt Faith, mert Isten kifejezetten hangsúlyozta neki, hogy ő nem Jézus? Vagy azért, mert nem is mondta a nevét? Esetleg azért, mert ez a látomás távol áll a mennyektől, sőt, egyenesen a sátántól való?

Rampini atya szeretne még többet kérdezni Isten nevéről – találgatni, amíg meg nincs a helyes válasz, mint Zörgőfürge történetében. Nem Mária az, és nem Jézus. Talán Belzebub? Jahve? Allah?

Ehelyett hallja magát, amint felteszi a következő kérdést:

– El tudod nekem mesélni, milyen érzés, amikor Isten beszél hozzád?

Faith lesüti a szemét, és nem szól. Rampini atya csak nézi őt, és arra gondol, amikor először látta a fiát. Emlékszik, ahogy figyelte, amint a baba ujjai körülveszik Anna mellét, miközben a nő ringatja. Habár az aszketikus filozófia képzésen azt tanították, hogy az érzések nem fontosak, és hogy a mise celebrálása és a szentségek kiszolgáltatása azok a pillanatok, amikor a legközelebb lehetünk Istenhez, most nem gondol erre. Ezt, ahogy most tele a szíve, és érzi Isten jelenlétét, csupán kétszer tapasztalta 53 év alatt. Egyszer, amikor figyelte a feleségét a gyermekük születése után. És aztán újra, hat évvel később, amikor a Szentlélek beborította, akár egy korai középnyugati hóvihar, és enyhítette a fájdalmát, miután egy autóbaleset elvitte a családját, és csupán a megbocsátás maradt helyettük.

Beletelik egy percbe, mire Rampini atyának feltűnik, hogy Faith fogta az egyik Lite-Brite szöget, egy pirosat, és átdugta a jobb kezén lévő lyukon; a vége megáll félúton. A seb nem nyílik meg újra, és amint Faith megfeszíti a kezét, a szög kihullik belőle. Majd fogja, és ezúttal teljesen átdugja a tenyerén, Rampini atyát egészen megrázza a látvány.

– Amikor Ő beszél hozzám, itt érzem – mondja Faith, és a kezét ökölbe szorítva a szívéhez emeli.

Rampini atya jó ideje tudja, hogy egy olyan világban mozog, melyet a szkeptikusok lehetetlennek ítélnek, de számára a katolicizmus – és még konkrétabban: a teológia – a logika fellegvára. A világnak nincs értelme – mert mégis mi lehet a magyarázat arra, hogy a részeg sofőr pont az ő családjának a kombiját választotta arra, hogy egy kocsit elsodorjon, és nem a másik háromszázat, amelyek elsuhantak mellette azon az estén? A vallás, Istennel és a megváltással, szó szerint Rampini menedéke volt.

Megnyitja a csapot a fürdőszobában, és hideg vizet fröcsköl az arcába. Miután megszárítkozik, belenéz az orvosságos szekrénykén lévő tükörbe, és egy pillanatra elbizonytalanodik.

Mit fog mondani Faith White-ról? Egyrészt az áldottak alázatossága jellemzi, és nem nyer semmit, csupán hírnevet, amire úgy tűnik, nem vágyik. Másrészt viszont eretnekséget hirdet. Fejben sorra veszi az érveket és az ellenérveket. A pap még soha nem találkozott igazolt esettel, de Faithnek talán valóban stigmái vannak. Azonban lát valamit, amit előtte még soha senki. Technikailag Isten nem férfi. De ez nem jelenti azt, hogy nő lenne.

Lerogy a vécé tetejére, és kifejezéstelenül bámulja a kádban sorakozó pucér Barbie babák sorát.

Faith White, akárhogy is nézzük, egy tökéletesen átlagos világi kislány. Nem az imádság köré épül az élete; valószínűleg nem tudja megkülönböztetni az üdvözlégyet a Hűségeskütől. A javára szól, hogy a fátimai gyerekek és Szent Bernadett sem tűntek éppen valószerű jelöltnek.

De legalább keresztények voltak.

Rampini felsóhajt. MacReady atyának igaza volt – sok a lenyűgöző dolog Faithszel kapcsolatban. De mindent egybevetve, a víziója nem tartozik közéjük. Amit állít, annak nincs semmi értelme.

Rampini atya kinyitja a fürdőszobaajtót, és elindul vissza a folyosón – a döntését meghozta. Mégis, minden egyes lépésekor a 16. századi szentekre gondol, akiket megvetettek és rágalmaztak radikális hitük miatt. A szentekre, akiknek boncolásakor, sok évvel üldöztetésük után, különös sebeket találtak a szívük falába karcolva, melyek úgy festettek, akár Jézus nevének kezdőbetűje.

Malcolm Metz felnéz az ütött-kopott Honda mellől, mely Lacey Rodriguezhez tartozik, az egyik kitűnő magánnyomozóhoz, akit a cége évek óta alkalmaz. Rámutat a pici Mária-szoborra, melyet a műszerfalra erősítettek pillanatragasztóval.

– Ügyes.

– Hát, ja – vonja meg a vállát Lacey. – Nem tudhattam, hogy meglátják-e a kocsit.

– Ha jól értelmezem, körülbelül egy kilométerre kell leparkolnod onnan. Később felhívsz?

– Ma délután, miután odaértem. Aztán pedig naponta kétszer.

Metz nekidől az autó rozsdás motorháztetejének.

– Ugye, mondanom sem kell, mennyire szükségszerű, hogy előásd a piszkos részleteket az anya múltjából…

Lacey cigarettára gyújt, és megkínálja Metzet is, de ő megrázza a fejét.

– Mégis mennyire lehet ez nehéz feladat? – kérdezi a nő, a füstöt kifújva. – Az asszony egy rohadt diliházban volt!

– Sajnos ez csak egy érv, és a gyerek még mindig vele él. Tudni akarom, hogy nem marad-e fent túl sokáig éjszaka, a nő nem eteti-e mérgező kajákkal, vagy beszél-e a hordozható telefonján közel a kádhoz, miközben a gyerek ott fürdik. Azt is, mi a francot mond a papoknak és rabbiknak, akik folyton hozzá járnak.

– Vettem.

– Csak ne csinálj semmi olyat, ami a bíróság számára nem elfogadható. Ne öltözz be a vízvezeték-szerelő segítőjének és ellenőrizd a csöveket csak azért, hogy aztán olyan bizonyítékot szerezz, amit nem tudunk törvényesen felhasználni.

– Ilyet csak egyszer csináltam – feleli Lacey bosszúsan. – Örökké fel fogod hánytorgatni?

– Meglehet – Metz meglapogatja a nő vállát. – Munkára fel!

A férfi figyeli, ahogy a Honda bekanyarodik az utca végén, majd az épület felé sétál, amely az ügyvédi irodájának ad otthont. Vonzza a tekintetét a saját neve, egy kőtáblába vésve a külső falon. Az üveg és króm ajtók érzékelővel nyílnak, mintha pont rá vártak volna.

Mariah számára igazi menedéket jelent az alagsori műhelye. Elszántan kézbe vesz egy vékony juharfadarabkát, hogy miniatűr konyhaasztalt varázsoljon belőle, de túlságosan szórakozott ahhoz, hogy jól menjen neki. Elkeseredve ül félkész babaháza mellett, és fejét a kezén pihenteti. Látja a parányi fürdőszobai alkatrészeket és a bütykös fenyőpadlót a hálókban, meg a konyhaszekrényt, ami még mindig félkész állapotban van. Be tud kukkantani a ház legszemélyesebb zugaiba, a legkisebb erőfeszítés nélkül. Ilyen lehet Istennek lenni, gondolja. Egy pillanatra eltöpreng ezen, elképzelve azt a sok kislányt, akik olyan könnyedén játsszák a Mindenhatót – magától értetődően helyezik el babacsaládjaikat a házikókba, a saját tempójukban. Mariah felemeli a fejét, és a plafont szemlélve azon morfondírozik, vajon Isten ugyanezt teszi-e Faithszel és vele. Hirtelen eszébe jut, gyerekként neki miért nem volt babaháza. A család kutyája mindig beleütközött és felborította, a játék csecsemő pedig lebukfencezett a lépcsőn, mielőtt Mariah-nak esélye lett volna elkapni. Olyan is volt, hogy az anyafigura arccal feküdt az ágyán, ő pedig úgy gondolta, hogy amíg ő aludt, a baba kisírta szíve minden fájdalmát. Ettől bűnösnek érezte magát – nem tudott mindegyik játékával egyszerre foglalkozni, nem tudta gondjukat viselni. Istennek lenni nem érte meg, bírni a hatalommal, hogy segíthessen, csillapíthassa a fájdalmukat, megnyugtathassa őket, miközben tudatában volt, hogy nem menthet meg mindenkit. Így felnőttként baba nélküli házakat épített, melyekben a bútorokat csavarokkal és ragasztóval rögzítette; otthonokat, amikben semmit nem bízott a sorsra. És mégis, Mariah-nak rá kellett eszmélnie: a múltja elől nem menekülhet. Manipuláció, felelősség, éberség. Valójában nem sokban különbözik az anyaságtól.

Manchester, NH, 1999. október 29.

A Katolikus Egyház manchasteri egyházmegyéjétől

Őexcellenciája, Manchester püspöke közleményt adott ki válaszként a papok, a vallási és a világi közösség kérdéseire Faith White New Canaan-i lakos tevékenységére vonatkozóan, aki állítólag mennyei revelációk szem- és fültanúja. Az ügyet az egyházmegye gondos vizsgálatnak vetette alá, és Faith White állításait hamisnak ítélte. Kötelességünk kiemelni egy jelentős elvi hibát: a téves szóbeszédet Krisztust illetően, aki nem nő, illetve anya, és nem is utalhatunk rá így semmilyen formában. Az Anyaisten Szövetség, mely elsősorban felelős azért, hogy Faith White üzenetét röpiratok és prédikációk által terjesztette, olyan tanokat hirdet, amelyek nem részei a katolikus dogmának, ezért figyelmen kívül kell hagyni azokat.

Azon az estén, amikor az Anyaisten Szövetség meghallja Andrews püspök hivatalos ítéletét Faith White-ról, almákat kezdenek osztogatni. Több mint háromszáz jonagoldot ajándékoznak el egy helyi gyümölcsöskertből, és arra biztatják az embereket, hogy „harapjanak” egyet a férfivallás mítoszába.

– Az édenkert csak a kezdet volt! – kiabálják. – Nem Éva okozta a bűnbeesést!

Az asszony, aki a vezetőjükké lépett elő, Mary Anne Knight, a sokaság közé veti magát, és mindenkivel kezet fog. Ő tudja, hogy ez nem is olyan radikális, és nem is olyan új mozgalom, mint azt egyesek gondolják. Húsz évvel ezelőtt a Boston College-ban tanult Mary Dalyvel, aki elhagyta a katolikus egyházat, miután kijelentette, hogy a szexizmusban gyökerezik. Mary Anne azonban túlságosan is szerette a katolicizmust ahhoz, hogy megtagadja. Egy nap azért imádkozott, hogy legyen hely számára az egyházban.

Aztán hallott Faith White-ról.

Egy felfordított almás ládán áll, miközben követői köré gyűlnek, félig rágott almacsutkákat lóbálva a kezükben. Gyapjúkabátját szorosabbra húzza magán, eltakarva a provokatív feliratot a pólóján: Istennőm adott életet a te Istenednek.

– Hölgyek! – kiáltja. – Itt van nálunk Andrews püspök körlevele – előhúz egy Zippo öngyújtót a zsebéből. – És ez a mi válaszunk rá! – színpadias mozdulattal meggyújtja a levél sarkát, és hagyja, hogy egészen az ujjhegyéig leégjen a papír.

Miközben a lelkes asszonyok tömege éljenez, Mary Anne elégedetten mosolyog.

Hadd higgye azt a manchesteri egyházmegye, hogy nem több ez annál, mint hogy egy falkányi asszony kiteregeti az alsószonyjáját a nyilvánosságnak; írja csak a figyelmeztetéseit az begyöpösödött öreg püspök, amíg bele nem kékül – van itt ugyanis néhány dolog, amit őexcellenciája nem vett figyelembe.

Az Anyaisten Szövetségnek még mindig itt van Faith White. Két képviselőjük pedig úton van a Vatikánba, ahol hivatalos tüntetést terveznek.

Mariah éppen fogat mos és az éjszakai hírcsatornákat nézi, amikor megpillantja Petra Saganoff arcát, háttérben a saját házával.

– A Hollywood Tonight! mind ez idáig ismeretlen részletet tárt fel Faith White ügyével kapcsolatban. A gyermek apja váratlanul újra megjelent New Canaanban, hogy a lánya kizárólagos felügyeleti jogáért folyamodjon.

Millie, krémes arccal, beviharzik a szobába a flanel hálóruhájában.

– Te ezt nézed?

A képernyőn most a bíróságot mutatják, ahol Colin és az ügyvédje mintha egyszerre több mikrofonba is beszélne, válluk görnyedt a rájuk nehezedő súlyos gondtól.

– Ez egy igazi tragédia – nyilatkozza Colin a kameráknak. – Egyetlen kislányt sem lenne szabad így nevelni… – a hangja elcsuklik, láthatóan képtelen folytatni a mondatot.

– Ó, az isten szerelmére! – szólal meg Millie. – Ügyvédet fogadott, vagy színészórákat vesz?

Ismét Petra Saganoffot látjuk.

– Malcolm Metz, Mr. White jogi képviselője állítja, hogy a gyermek Mariah White-nál való elhelyezése fizikálisan és pszichésen is veszélybe sodorja Faitht. Természetesen a gyermekelhelyezési per innentől a nyilvánosságra is tartozik. Amint kiderülnek a részletek, jövünk a többi információval. Itt Petra Saganoff és a Hollywood Tonight!

Millie odasétál a tévékészülékhez, és vidáman kikapcsolja.

– Ez egy baromság. Akinek van egy csepp esze, Colin egyetlen szavát sem hiszi el.

De Mariah csak a fejét rázza, és kiköpi a fogkrémet a mosdókagylóba.

– Ez nem igaz. Látják, ahogy a lányáért sír, és erre fognak emlékezni.

– Az egyetlen ember, aki miatt aggódnod kellene, az a bíró. És a bírók nem nézik az ilyen szennyműsorokat, mint ez.

Mariah úgy tesz, mintha nem hallaná, miközben a száját öblíti. Arra gondol, vajon Joan látta-e, és Ian, meg dr. Keller. Az anyja téved. Rengeteg embert elérhetsz erőlködés nélkül – Faith erre a bizonyíték.

Hagyja folyni a vizet, amíg meg nem hallja hogy Millie kimegy a szobából.

A férfi tudja, mikor kell hívnia őt, mert úgy fordította a lakókocsiját, hogy pont Mariah hálószobájára nézzen. Miután elalszik a fény, Ian becsukja a szemét, és igyekszik elképzelni, mit is visel a nő éjszakára, hogy keresztbe fonja-e a lábát a hűs takaró alatt. Aztán felkapja a mobiltelefonját, és tárcsázza a számot; tekintete a két kisablakra tapad.

– Kapcsold fel a villanyt – mondja.

– Ian?

– Kérlek! – hallja, ahogy a nő szöszmötöl a háttérben, majd hirtelen arany fénybe borul a szoba. Nem látja őt, de úgy tesz, mintha: elképzeli, ahogy felül, megragadja a telefont, és rá gondol. – Vártam rád.

Mariah befészkeli magát az ágyneműje közé – tudja abból, hogy a szövetek szinte puhán felsóhajtanak.

– Mióta?

– Túl hosszú ideje – feleli Ian, és szavai sokkal többet mondanak egyszerű flörtnél. Miközben a boltban figyelte, ahogy Mariah elsétál tőle, és ő nem követhette… minden önuralmára szüksége volt.

Elképzeli a nő haját, ahogy szétterül a párnán, akár az aranyló ágacskák, nyakának és vállának ívét, a kirakó darabjait, melyek arra lettek teremtve, hogy őt tökéletesen kiegészítsék. Még közelebb húzza magához a telefonzsinórt, és azt suttogja:

– Nos, Mrs. White, elmondasz nekem egy esti mesét? – arra számít, hogy a nő hangjában mosoly bujkál majd, de ehelyett könnyektől rekedt.

– Ó, Ian! Kifutottam a happy endekből…

– Ne mondd ezt! Hosszú utat kell még megtenned a per végéig! – felkel, és a nőt is az ablak felé hívja. – Ne sírj, édes, amikor nem lehetek ott veled, hogy megvigasztaljalak.

– Sajnálom. Én… istenem, mit gondolhatsz most rólam! De ez az egész… Egyik rémálom jön a másik után.

A férfi vesz egy mély levegőt.

– Én nem hozok le sztorit Faithről, Mariah. Lehet, hogy el is húzok innen, mintha másik ügyön dolgoznék. Legalább a tárgyalás végéig.

– Nem számít. Elég ember marad itt még, akik valamiféle mártírnak akarják kikiáltani Faitht. Láttad a Hollywood Tonight! című műsort?!

– Nem. Miért?

– Colin volt benne, összetörten nyilatkozta, hogy Faith nem élhet így.

– A saját szolgálatába állítja a médiát, Mariah. Az ügyvédje elég rafinált ahhoz, hogy kinyomja az ügyfele arcát a nyilvánosság elé egy kis szimpátiáért. – Egy másodpercig habozik. – Nem is olyan rossz az ötlet. Neked is fel kellene hívnod őket, és meghívni az otthonodba, hogy meghallgassák a sztori másik oldalát is. Adhatnál a drága Petrának egy exkluzív interjút.

Mariah egy darabig teljesen szótlan marad.

– Nekem ez nem megy, Ian.

– De még mennyire, hogy megy! Majd én felkészítelek, pont úgy, ahogy az ügyvéd tette az exeddel.

– Nem erről van szó – a nő hangja vékony, és hirtelen távolinak tetszik. – Nem engedhetem, hogy egy riporter mindenféle kérdéseket tegyen fel nekem, mert történtek velem olyan dolgok, amiket nem akarok mások orrára kötni. Dolgok, amiket nem meséltem el neked.

A férfi már régen megtanulta, hogy néha a legbölcsebb út a hallgatás. Ian a lakókocsijának kanapéján ülve várja, hogy Mariah elmondja neki, amit ő már hetekkel ezelőtt kiderített.

– Jó pár évvel ezelőtt meg akartam ölni magam, és Colin elküldött egy intézetbe.

– Tudom – Ian a Boston Globe-ra gondol, és érzi, ahogy görcsbe rándul a gyomra.

– Te…tudod?

– Hát persze – feleli, igyekezve könnyed hangot megütni. – Mielőtt teljesen elcsavartad a fejem, egy sztorin dolgoztam, rólad és a lányodról.

– De hát… nem szóltál róla egy szót sem.

– A nyilvánosságnak nem, valóban. És senkinek sem, mert nem jelentett nekem semmit. Mariah, te vagy a legépelméjűbb ember, akit ismerek. Az pedig, hogy úgy érzed, már nincs kiért élned… Megteszek mindent, hogy ne gondold ezt ezekben a napokban.

És akkor a férfi megint hallja, ahogy a nő hangja elcsuklik az örömtől.

– Köszönöm. Annyira köszönöm!

– Azért élek, hogy téged boldoggá tegyelek.

– Ha az emlékezetem nem csal, ez sikerült – feleli Mariah, és egyszerre nevetnek fel.

És aztán közéjük telepedik az ismerős, jóleső csend, melyet a távoli bagolyhuhogás és kutyaugatás csak még jobban elmélyít.

– Tényleg meg kénne tenned – teszi hozzá Ian egy perccel később. – Invitáld meg Petra Saganoffot. Ez a legjobb mód arra, hogy egy csomó embernek bemutasd, a kislányod csupán egy kislány. Mondd meg Petrának, hogy készíthet B-roll filmet és hangalámondást, de nem beszélhet vele – belemosolyog a telefonba. – Vágj vissza, Mariah!

– Talán megteszem – feleli a nő.

– Ez a beszéd! – Ian meglát egy alakot körvonalazódni a hálószobaablakban. – Te vagy az?

– Igen. Hol vagy?

A férfi figyeli, ahogy a nő a fejét forgatja, kutatja a sötétséget az arcért, amit nem láthat. Ian felkapcsolja a lámpát a Winnebagóban.

– Itt. Látsz?

A nő az üveghez nyomja a tenyerét, és Ian visszaemlékszik, milyen volt, ahogy a mellkasára simult, hűsítőn, kíváncsian.

– Bárcsak veled lehetnék most!

– Tudom.

– Tudod, mit csinálnék, ha most veled lennék?

– Mit? – kérdezi Mariah lélegzet-visszafojtva.

Ian elvigyorodik.

– Aludnék.

– Ó, nekem nem éppen ez járt a fejemben!

– Oké, akkor lehet, hogy azt is. De nem aludtam olyan jót, mint veled akkor… Úristen, évek óta!

– Azt hiszem… azt hiszem, melletted szeretnék felébredni – mondja Mariah szégyenlősen.

– Az is nagyon jólesne – feleli Ian egyetértően. – De most már menj az ablaktól. Nem akarom, hogy egy egész csürhe legeltesse rajtad a szemét.

A férfi vár, amíg meg nem hallja az ágynemű neszezését, amíg Mariah be nem takarózik.

– Jó éjszakát!

– Ian?

– Hmm?

– Amit korábban mondtál… ugye nem mész el?

– Addig maradok, ameddig csak szeretnéd – feleli a férfi, és látja, amint a nő hálószobájában a kis négyszöglámpa sötétre vált.

Mariah épphogy csak visszateszi a telefonkagylót a helyére, amikor megpillantja az anyját a kissé nyitott ajtó küszöbén. Fogalma sincs arról, Millie mennyit hallhatott a beszélgetésből, mióta is állhatott ott.

– Ki hívott ilyen későn? – kérdezi az anyja.

– Senki. Téves hívás.

Millie súlyos tekintete akár egy újabb paplan, nehezedik Mariah hátára, ahogy oldalra fordul, az ablak felé. Ian felé.

Bizonyos, MacReady atya számára érthetetlen okokból Rampini atya nem sietett vissza aznap délután Bostonba, miután elküldte a jelentését Andrews püspöknek. Több órát töltött a paplak vendégszobájában, de nem pakolással: lefoglalta a telefonvonalat a laptopjáról küldött faxokkal.

Így MacReady atya igencsak meglepődik, hogy amikor lejön az emeletről a szokásos esti pohár tejért, mielőtt nyugovóra térne, ott találja a vendégét a konyhaasztalnál egy üveg bor társaságában.

– Chianti? – szólal meg Rampini atya és a szája széle felfelé kunkorodik. – Na de Joseph – viccelődik ír kiejtéssel –, hol rejtegeti azt a jó kis whiskyt?

MacReady atya elvigyorodik.

– Időnként hasznosnak találom áthágni különböző kultúrák határait.

– Kér? – Rampini atya odanyújt egy csurig töltött borospoharat a másik papnak, majd felemeli a sajátját, és egy laza mozdulatta leküldi az italát.

Nos, ez nem éppen tej, de ettől is ugyanolyan jól elalszik majd. MacReady atya a szájához emeli a poharát, és kiissza a bort az utolsó cseppig.

Rampini atya felkacag.

– Rendezzünk most egy köpőversenyt?

– Nem, kösz. Már így is rosszul vagyok. De arra tanítottak, nem illik hagyni, hogy a vendég egyedül igyon az ember házában.

A másik pap mosolyogva feleli:

– Jó vendég leszek. Ígérem, hogy szépen fogok kidőlni, a saját székemen.

MacReady atya az ujjaival dobol az asztalon.

– Milyen hosszan szándékozik nálam maradni?

– Ha szeretné, hogy…

– Nem, dehogyis – feleli békítően. – Addig lehet itt, ameddig csak akar.

Rampini atya felhorkan.

– Próbál kitalálni egy illedelmes módot arra, hogy megkérdezze, miért vagyok itt még mindig.

– Valóban átfutott az agyamon…

– Hmm. – A vendég pap megdörgöli az arcát. – Én is feltettem már magamnak ezt a kérdést. Tudja, mit csináltam egész délután?

– Elképesztő telefonszámlát hozott össze.

– Igen, de az egyházmegye majd állja a költségét. Igazság szerint egy pszichiáter írását olvastam, aki a kisgyerekek istenképét vizsgálja. Létezik egy elmélet, mely szerint Isten legkorábbi gyökerei az újszülötthöz köthetők, aki az anyjára pillant, és tudja, hogy lehunyhatja a szemét, és elképzelheti őt, mert ha kinyitja a szemét, még mindig ott lesz vele.

MacReady atya bizonytalanul bólint, fogalma sincs, mire akar kilyukadni a másik pap.

– Aztán a gyermek hat-hét éves lesz. Hall Istenről a tévében, angyalokról mutatnak neki képeket. Nincs tisztában azzal, micsoda is Isten, de a kontextusból leszűri, hogy nagy és hatalmas, és mindent lát. Két embert ismer, akire illenek ezek a jelzők: az anyját és az apját. Így őket használja nyersanyagnak. Ha sokat ölelgették, akkor talán egy szeretetteljes Istent képzel el. Ha keményebb nevelést kapott, akkor azt hiheti, hogy Isten szigorú.

Rampini atya újból a poharához emeli a borosüveg száját.

– De lehet fordítva is: a gyerek talán olyan tulajdonságokat kölcsönöz Istennek, amelyekre vágyik a saját szüleiben is – feltétel nélküli szeretetre, védelemre stb. – Beledörzsöl egy vízcseppet az asztallapba. – És akkor nézzük Faith White-ot, akinek az anyja – saját bevallása szerint – nem volt mindig a legodaadóbb szülők egyike. Mi történik a gyermekkel, aki mindig is vágyott az anyja figyelmére? Aztán egyszer csak csodát csodára halmoz úgy, hogy csupán az anyja marad az életében? Vajon milyennek fogja elképzelni Istent?

– Egy szerető édesanyának – mormolja MacReady atya a választ, majd felemeli a Chiantit, és meghúzza az üveget. A keze fejévevel törli meg az ajkát. – Azt hittem, már megírta a jelentését a püspöknek.

– Így is van – feleli a másik pap, és megrándul az arca. – De van itt… valami.

Hátradől a székén, tekintete a plébánia konyhájának lepusztult falai között cikázik.

– Csak szeretném megérteni, miért nőt lát. Miért? Ezzel átbillenne a mérleg, tudja? Mármint az a sok baromság, amiről az előbb beszéltem… csupán pszichológia. Nem teológia. El tudom olvasni, de nem tudok szívből hinni benne.

– Talán nem az számít, amit lát – feleli lassan MacReady atya. – Hanem az, ahogyan értelmezi.

– Ez miben különbözik attól, amit én mondtam?

– Sokban. Látta valaha azt a rajzot, amit ha az egyik oldalról nézel, olyan, mint egy üveg, de ha megfordítod, akkor mintha egy csókolózó pár lenne?

Rampini atya elveszi az üveget.

– Azt hiszem, önnek mára ennyi elég.

– Tökéletesen józan vagyok. Tudja… hogy is hívják ezt… optikai csalódás! Talán csak Faith viszonyítási alapja hibás, nem a látomása.

Rampini atya értetlen tekintetét látva MacReady folytatja.

– Tegyük fel, hogy ön egy kislány, akinek fogalma sincs a vallásról. Semmilyen vallásról. A kilencvenes években él, egy meglehetősen konzervatív kisvárosban, ahol a legtöbb ember egyformán fest. Aztán egy nap egyszer csak megjelenik valaki a semmiből. Körülbelül ilyen magas, hosszú barna haja van, ruhát és szandált hord, mint az édesanyja. Ön szerint mit fog látni?

– Egy nőt – mormolja Rampini atya. – Ám valójában Krisztust – még nagyon fiatalon, talán szakáll nélkül –, hagyományos viseletben.

– Nincs okunk feltételezni, hogy egy kislány New Canaanból tisztában van azzal, hogy a férfiak milyen ruhát hordtak kétezer évvel ezelőtt Galileában.

MacReady atya olyan szélesen mosolyog, hogy úgy érzi, menten kettészakad az arca. A következő pillanatban Rampini atya felrángatja a székéről, és a nyakába borul.

– Tudja, mit jelent ez? Tudja?!

– Hogy még egy távolsági hívást kell kezdeményeznie a telefonomon – feleli MacReady atya nevetve. – Csak rajta! Hívja fel Andrews püspököt a kontómra! – Azzal követi Rampinit a vendégszobába, ahol a másik pap a túlzsúfolt íróasztalon kutat a manchesteri telefonszám után.

– Természetesen – morogja Rampini – a püspöki konferencia válasza az lesz, hogy Krisztus hamar megmutatná magát mint Urunk, hiába a ruha… de legalább a konferencia elé kerül. És itt is van a szám! Kérem, nyújtsa ide a telefont.

MacReady atya nem figyel rá. Egyik kezében a hordozható telefont tartja, a másikban Rampini atya „minden napra egy szent” naptárát. Kitépett egy oldalt a tetejéről, így a holnapi dátum látszik rajta. Szó nélkül adja a papírlapot a vendége kezébe.

Schönaui Szent Erzsébet. Meghalt 1164-ben. Szent Erzsébet jelenésében egy fiatal nőt látott a napon, és egy angyalt kért meg, hogy értelmezze látomását. Az angyal azt felelte: „A fiatal nő a mi Urunk Jézus Krisztus szent emberi természete.”

Rampini atya tárcsázza a számot.

– Tudom – mondja egy pillanat múlva a kagylóba. – Ébreszd fel.

TIZENEGY

„Kihez hasonlíthatnátok az Istent; és milyen képmást

alkothatnátok róla?”

IZAJÁS PRÓFÉTA KÖNYVE, 40. fejezet, 18. vers

Amikor annyi idős voltam, mint most Faith, megtudtam, hogy a pokolra kerülök.

Az iskolában Ursula Padrewski ült mögöttem abban az évben. Korához képest magas lány volt, és hosszú fonatokat viselt, melyeket az anyja feltekert a feje búbjára. Olyan volt, mintha egy csörgőkígyó szundítana rajta. Az apja az episzkopális templom helyettes rektoraként szolgált. Egy nap Ursula a játszótéren minden lánytól elvette a Barbie babáját, és fejjel belelógatta őket egy pocsolyába. Odajött hozzám is, csípőre tett kézzel, és azt mondta, Malibu Barbie-t meg kell keresztelni.

– Mit jelent az, hogy megkeresztelni? – kérdeztem. Látványosan levegő után kapkodott, mintha ismernem kellene a szót.

– Tudod. Amikor lenyomnak a víz alá, Istenért.

– Isten engem nem nyomott a víz alá – válaszoltam.

– A templomban szokták ezt csinálni, amikor még kisbaba vagy – mondta, de előtte tett egy lépést hátra. – Ha nem keresztelkedsz meg – árulta el nekem a titkot –, tűzre vetnek, és a pokolra kerülsz.

Elég idős voltam ahhoz, hogy felfogjam, az én családom nem jár templomba, ami azt jelenti, hogy valószínűleg soha nem kereszteltek meg. Akkor örökre az emlékezetembe vésődött a kép: megnyílik a föld, és a felcsapó lángok a torkomat nyaldossák. Sikítani kezdtem, olyan hangosan, hogy a felnőtt kísérőnek meg kellett velem birkóznia, hogy elvihessenek az iskolai nővérhez. Senki nem tudott annyira lenyugtatni, hogy rájöjjenek, mi a bajom. Anyám, akit azonnal felhívtak, tíz perccel később már ott is volt. Elém toppant a kopott linóleumon, és azonnal végigtapogatta a testem, törött csont után kutatva.

– Mariah, mi bánt? – a kezével jelezte a nővérnek, hogy hagyjon minket magunkra.

– Anyuci – kérdeztem kifulladva –, én meg vagyok keresztelve?

– A zsidók nem keresztelkednek.

Erre megint keserves sírásban törtem ki.

– A pokolba kell mennem!

Anyám a karjába zárt, és morgott valamit a magániskolák imáiról, meg Louis Padrewski tisztelendőről.

Aztán próbált mesélni nekem arról, hogy a zsidók a kiválasztott nép, hogy egyáltalán nincs okom aggódni, és hogy nincs is tisztítótűz. De tudtam, hogy az én családom nem olyan, mint Joshua Simkiséké, akik lehet, hogy zsidók, de azt nagyon komolyan is veszik. Joshua harmadikban nem ihatott tejet, amikor a menzán hamburgert adtak. És egy kis szőtt kipát viselt az iskolában, amit egy hullámcsattal erősítettek a hajába. Mi, nos, mi nem jártunk templomba – de zsinagógába sem. Nem kereszteltek meg, és azt sem hittem, hogy kiválasztottak vagyunk.

Végül megnyugodtam annyira, hogy elindulhassunk haza. Azonban ahogy az autó felé haladtunk, vigyáztam, hogy gondosan kikerüljem a járda valamennyi repedését, mert azt képzeltem, hogy bármelyik pillanatban megnyílhat a föld, és előtörhet az Ursula által emlegetett tűz.

Akkor éjjel, amikor a szüleim már réges-rég az igazak álmát aludták, megtöltöttem a kádat vízzel, és belenyomtam a Malibu Barbie fejét. Azután bedugtam a saját fejemet is, és elismételtem egy esti imádságot, amit Laura Ingallstől hallottam A farm, ahol élünk című sorozatban. Biztos, ami biztos.

1999. október 30.

Reggel Joan felhív telefonon.

– Csak tudni akartam, él-e még – mondja, és bár viccel, egyikünk sem nevet. – Gondoltam, beugranék magukhoz ma délután, hogy beszéljünk a védelmi stratégiáról.

Már maga a koncepció eszembe juttatja, amit Ian javasolt tegnap este, arról, hogy vágjak vissza. Önvédelem: már maga a szó is azt sugallja, hogy az ember kiáll magáért.

– Joan, nem látta véletlenül a Hollywood Tonight! című tévéműsort?

– Előbb vállalnám a bikinigyantázást, mint hogy végigüljem azt a show-t.

Már nem először teszem fel magamnak a kérdést: vajon hogyan produkálnak ilyen óriási nézőszámot?

– Colin volt benne. És Malcolm Metz. Tegnap a bíróság előtt nyilatkoztak, és Colin arról beszélt, hogy Faith veszélyben van, majd elsírta magát.

– Nos, amiatt nem kell aggódnia, hogy a média befolyással lehet az ügyünkre. Hál’ istennek, az egyetlen ember, aki számít, az a bíró, és…

– Azt hiszem, be kellene engednem a Hollywood Tonight!-ot a házamba, és hagyni nekik, hogy lefilmezzék Faitht.

– Hogy micsoda?! – beletelik egy percbe, mire Joan magához tér a döbbenettől, és tisztán hallom, ahogy megkeményedik a hangja. – A jogi tanácsadójaként erősen ellenzem ezt a konkrét lépést.

– Tudom, hogy semmi köze a tárgyaláshoz, Joan. De a bírónak látnia kell, hogy Faith egy egészséges kislány, aki babákkal játszik, legózik, és a többi. És ha már itt tartunk, a többi embernek is, akik valamiféle szentnek hiszik őt. Nem szeretném, ha úgy tűnne, mintha lenne rejtegetnivalóm.

– Soha nem szabad belekeverni a sajtót abba, ami csak a tárgyalóteremre tartozik, Mariah.

– De itt sem ülhetek tétlenül, nem hagyhatom, hogy Colin elsétáljon a lányommal. Nem akarom, hogy ilyen gondolatokat ültessen az emberek fejébe rólam és Faithről, amikor képesek vagyunk a magunk nevében beszélni. – Habozva hozzáteszem: – Voltam már hasonló helyzetben Colin miatt. És nem engedem, hogy még egyszer megtegye velem ugyanazt.

Hallom, hogy dobol valamivel – az ujjával? ceruzával? – a telefonkagyló szélén.

– Nem készíthetnek interjút, sem önnel, sem Faithszel – mondja nagy sokára, ahogy kigondolta a feltételek sorát. – Tizenöt perces felvétel, maximum, és csak azokról a szobákról, amikről a szerződésben megállapodunk. És francokat sem ír alá, amíg én nem láttam.

– Rendben.

– Tudja, hogy ez azt jelenti, hogy meg kell majd néznem azt a rohadt műsort?

– Sajnálom.

Joan megadóan felsóhajt.

– Ja – feleli. – Én is.

Lacey Rodriguez abban hisz, hogy mindent az elején kell kezdeni. És ő úgy látja, hogy a Faith White-ot körülvevő hisztéria a nagymama feltámasztása után hágott a tetőpontjára. Elővesz egy kis noteszt a kézitáskájából, és rámosolyog dr. Peter Weaverre, a kardiológusra, aki Millie Epsteint kezelte. Ahhoz képest, milyen vonzó férfi, meglehetősen sótlan. Az orvos mindkét tenyerével íróasztala lapjára támaszkodik, és dühösen Lacey-re pillant.

– Tisztában vagyok vele, Miss Rodriguez, hogy maga csak a munkáját végzi. Ezért meg kell értenie, hogy nem adhatok ki személyes információt a páciensemről.

A nő mosolya még szélesebbre húzódik.

– És én nem is kérném erre. Valójában az ügyvédet, akinek dolgozom, jobban érdekli Faith és Mariah White.

Dr. Weaver bizonytalanul pislog.

– Őket egyáltalán nem ismerem. Kivéve persze a pletykákat, amiket mindannyian hallottunk a gyermekről. De orvosilag nem igazolhatom az ő állítólagos gyógyító hajlamát. Számomra nem az volt érdekes, hogyan élesztették újra Mrs. Epsteint, hanem hogy egyáltalán magához tért.

– Értem – feleli Lacey, és úgy tesz, mintha minden szavát lejegyezné, miközben a férfi eddig nem osztott meg semmi értékelhető részletet.

– Mrs. White-tal csupán az anyja betegágyánál találkoztam, és a későbbi vizsgálatok során.

– És nem tűnt… sebezhetőnek? Érzelmesnek?

– Amennyire bárki az lett volna adott körülmények között. Azt kell, hogy mondjam, az volt a benyomásom, hogy nagyon törődik az édesanyjával. És védelmezi – a férfi megrázza a fejét, mintha agyának kereke visszafelé forogna. – És a lányát.

– Mondana egy példát?

– Nos – mondja dr. Weaver –, volt egy pillanat Mrs. Epstein stresszvizsgálata közben, amikor az operatőr kamerájának látószögébe került a kislány, és…

– Már elnézést – maga videóra vette a stressztesztet?

– Nem, nem én. Ian Fletcher. Az a tévés fickó. Mrs. Epstein és a kórház aláírt egy kérelmet, hogy engedélyezik. Biztosan műsorra tűzték már. De a lényeg, hogy Mrs. White egyértelműen nem akarta, hogy a lányát lefilmezzék, és mindent megtett, ami a hatalmában állt, hogy ezt megakadályozza. Az operatőrhöz rohant, ráordított, meglökdöste. Maga a megtestesült anyai ösztön elevenedett meg ott előttünk. – A férfi bocsánatkérően elmosolyodik. – Szóval, mint látja, igazán nem tudok mondani semmit, ami segítené az ügyüket.

Lacey viszonozza a férfi mosolyát. Ne legyél te ebben olyan biztos, gondolja.

1999. november 2.

Kenzie van der Hoven családfájában az ügyvédek sora régre nyúlik vissza.

A dédnagyapja alapította meg a Hoven & Weisst, az egyik első ügyvédi irodát Bostonban. A nő apja, anyja és öt bátyja jelenleg mind a cég partnerei voltak. Amikor utolsó gyerekként megszületett, a szülei olyannyira biztosak voltak benne, hogy ő is fiú lesz, hogy egyszerűen csak azt a fiúnevet adták neki, amit már korábban kiválasztottak.

Kennethben nőtt fel. Halálosan összezavarta a tanárait, és mindent megtett, hogy nevét egy kezdőbetűre rövidítse, bár a szülei soha nem hajtottak fejet a kívánsága előtt. Hogy kövesse a családja által kitaposott ösvényt, ő is a Harvardra ment jogot tanulni, letette az ügyvédi vizsgát, és pontosan öt ügyet képviselt, mielőtt úgy döntött, elege van abból, hogy az legyen, aminek mások akarják. Törvényesen megváltoztatta a nevét Kenzie-re, és visszaadta a névtábláját, hogy ügygondnok lehessen, azaz gyerekek bíróság által kijelölt védője a gyermekelhelyezési perek során.

Korábban is dolgozott már Rothbottam bíróval, igazságos embernek tartja – aki legfeljebb azokkal a Broadway-musicalekkel elfogult cseppet, amelyekben Shirley Jones szerepelt. Így amikor a férfi tegnap felhívta a White-ügy kapcsán, azonnal igent mondott.

– Úgy érzem, muszáj, hogy figyelmeztessem – mondta a bíró. – Ez nem egy egyszerű eset.

Most, ahogy Kenzie tágra nyílt szemmel rácsodálkozik a White-házra, már érti, mire gondolt a bíró. Akkor nem kötötte össze a nevet rögtön a New Canaanban folyó vallási felzúdulással – a legtöbb újság ugyanis egyszerűen csak „a gyermek”-ként utalt Faithre, ami akár azt a látszatot is kelthette, hogy védik egy kiskorú jogait. De ez … ez leírhatatlan. Emberek csoportjai kempingeznek odakint kis sátrakban, és melegítik a konzervebédjüket a gázrezsón. A tömegben itt-ott betegek bukkanak fel, kerekes székben, scleroris multiplexszel, néhányan állványon húzzák maguk után az infúziós palackjukat, mások hatalmas szemmel, üres tekintettel lézengenek. Feketébe burkolózó apácák is tipegnek ott, akár egy pingvinsereg, talpuk alatt ropognak a lehullott levelek, imádkoznak vagy a gyengélkedőknek ajánlják fel segítségüket. És ott vannak még a riporterek, egy külön faj, a kisteherautóikkal és az operatőreikkel, trendi öltönyük olyan valószerűtlennek tűnik, mint a fagyott novemberi földből kibújó virágok látványa.

Mi a fenével kellene kezdenie?

Először is átverekszi magát a testek kavalkádján, eltökélve, hogy eljut a bejárati ajtóig, és találkozik Mariah White-tal.

Öt percen át bukdácsol hálózsákok és hosszabbító zsinórok között, aztán feladja. Valahol errefelé lennie kell egy rendőrnek; látta a rendőrségi autót a telek oldalában. Nem ez az első alkalom, hogy a törvény egy jogos képviselője ügygondnoknak nevezi ki, de a tömeg megzabolázása eddig még soha nem jelentett leküzdhetetlen akadályt számára.

A mellette álló nő felé fordulva Kenzie nevetésben tör ki.

– Ez aztán nem semmi, ugye? Maga aztán régóta itt lehet már, hogy ilyen remek helyet foglalt. Faithre vár?

Az asszony vékony ajka szóra nyílik.

– Nem beszél angol – mondja. – Sprechen Sie Deutsch?

Nagyszerű, gondolja Kenzie, több száz ember rostokol itt, én meg kiszúrom azt az egyet, aki nem érti, amit beszélek. Egy másodpercre lehunyja a szemét, megpróbálja felidézni a bíró menetrendjét. A tárgyalás öt hét múlva lesz. Addig neki beszélnie kell mindenkivel, aki augusztus óta, vagy még régebben, kapcsolatba került Faithszel. Ki kell derítenie, hogy is történt a nagymama feltámadása, és el kell nyernie Faith bizalmát, valamint meggyőznie arról, hogy ő a szövetségese.

Tehát gyakorlatilag csodára van szüksége.

Épp Faith cipőit gyömöszölöm be a szekrénybe, amikor észreveszem, hogy valaki a bejárati ajtó kisablakán keresztül fényképeket készít.

– Elnézést! – mondom, feltépve az ajtót. – Távozna?

A férfi felemeli a Leicáját, és készít rólam egy fotót.

– Köszi – mondja, és eliszkol.

– Istenem! – mormolom az orrom alatt, a nyitott ajtóban ácsorogva. Meglátom, ahogy anyám autója közelít, lassan behajt az udvarra, majd félúton leparkol, mert az emberek úgy összetorlódtak előtte, hogy nem tud biztonságosan továbbmenni.

Hazament, hogy bepakoljon egy bőröndöt, mert úgy döntött, egy időre hozzánk költözik. Egyszerűbb, mint megkísérelni lerázni a riportereket azon a nyúlfarknyi úton, amíg hazaér. A leicás férfi az ő arcába is beletolja a fényképezőgépét, amint kiszáll a kocsiból. A rajongók Faith nevét kántálják. Valamilyen ismeretlen oknál fogva ma még közelebb húzódtak a házamhoz, mint máskor.

Anyám felbotorkál a verandalépcsőkön a táskájával, majd megfordul.

– Menjetek! – mondja, integetve a tömegnek. – Hess!

Beslisszan mellettem, majd kulcsra zárja és bereteszeli az ajtót.

– Mi ütött ezekbe az emberekbe? Nincs jobb dolguk?

Kikukucskálok a kisablakon.

– Hogy lehet, hogy egészen a verandáig nyomultak?

– Baleset történt a városban. Elmentem mellette. Egy fűrészárut szállító teherautó felborult az autópálya-felhajtónál, így nincs itt egy szem rendőr sem.

– Csodás – mormolom. – Akkor azt hiszem, hálásnak kell lennem, hogy nem törik ránk az ajtót.

Anyám felhorkan.

– Ne hamarkodd el!

És mintha a próféta szólt volna belőle, megszólal a csengő. A küszöbön pedig, elképzelhetetlenül arcátlan stílusban, ott áll Petra Saganoff. Mögötte meg az operatőre.

Mielőtt a képébe vághatnám az ajtót, sikerül benyomnia a kis piros mikrofonját.

– Mrs. White – kezdi, az operatőr pedig már veszi is –, szeretne reagálni a férje azon vádjaira, miszerint Faith veszélynek van kitéve azzal, hogy önnel él?

Eszembe jut Ian ötlete, hogy ezt a picsát beengedjem, és az, hogy ebbe vonakodva bár, de belementem, és majdnem félrenyelek. Nincs itt az ideje, hogy megtegyem – ezt csak a saját feltételeimmel vállalhatom, Joan világosan elmagyarázta. Anyámhoz fordulok, akire mindig számíthatok, ha arról van szó, hogy valakit helyre kell tenni, ám neki hűlt helye.

– Magánlaksértést követ el.

– Mrs. White – erősködne tovább a nő, de mielőtt befejezhetné, anyám visszatér, kezében az antik függetlenségi háborús karabéllyal, ami általában a nappali kandallója fölött lóg.

– Mariah – kérdezi, hanyagul lóbálva a puska csövét Petra Saganoff irányába –, ki van itt?

Tanúja lehetek annak az örömteli látványnak, amikor is az operatőr elsápad, a nő pedig tesz egy lépést hátra.

– Ó! – szól anyám gúnyosan. – Hát ő az. Mit is mondtál épp Saganoffnak a magánlakról?

Bezárom az ajtót, és újra rátolom a reteszt.

– Úristen, anya! – nyögöm. – Mi a halálért csináltad ezt? Most valószínűleg elviszi a videokazettáját a bíróhoz, és elmeséli neki, hogy Faith őrült anyja egy flintát nyomott az arcába.

– Nem Faith őrült anyja tette ezt, hanem az őrült nagyanyja. És ha elviszi a bíróhoz, nos, lefogadom, hogy ő megkérdezi majd tőle, hogy miért szegte meg a rendőrség által biztosított távoltartási parancsot – megpaskolja a vállamat. – Csak kicsit rá akartam ijeszteni erre a nagyvárosi leányzóra.

Vágok rá egy grimaszt.

– Ez egy lőporos puska, ami már több mint száz éve nem működik.

– Igen, de ő ezt nem tudta.

Ismét megszólal az ajtócsengő. Anyám jelentőségteljesen rám néz.

– Ne nyisd ki!

Azonban bárki is az, nagyon elszánt: a csengő újra és újra felberreg.

– Anyu! – ordítja Faith, és lerohan az előszobába. – Valaki azt csinálja a csengővel, amit nekem mondtál, hogy nem szabad…

– Jézusom! – megkérem anyámat, hogy hívja fel a rendőrséget, és követeljen ki egy tisztet az autófeljáró végéhez. Elküldöm Faitht, hogy játsszon a szobájában, ahol nem látják. Aztán olyan erővel tépem fel az ajtót, hogy a falnak csapódik.

Egy nő áll ott, konzervatív kosztümben, kezében egy írómappa és egy mikrokazettás diktafon. Fogalmam sincs arról, melyik újságtól vagy magazintól jött, de elég hasonszőrűt láttam már ahhoz, hogy felismerjem a fajtáját.

– Magukban nincs egy szemernyi tisztelet sem! Mit szólnának hozzá, ha megjelennék az otthonukban hivatlanul, amikor… amikor épp fürdőt vesznek? Vagy a gyerekük születésnapját ünneplik? Vagy… Úristen, miért állok egyáltalán szóba magával? – És rácsapom az ajtót.

De akkor a csengő újra megszólal.

Elszámolok tízig. Veszek három mély levegőt. Aztán résnyire nyitom az ajtót.

– Hatvan másodpercen belül – blöffölök – ideér a rendőr, aki elszállítja magát magánlaksértés vétsége miatt.

– Nem hinném – feleli a nő nyugodtan, egy kézbe fogva a mappát és a diktafont, hogy a másikat kinyújthassa felém. – Kenzie van der Hovennek hívnak. Én vagyok a bíróság által kijelölt ügygondnok.

Becsukom a szemem, remélve, hogy mikor kinyitom, ez az egész a képzeletem játékának bizonyul, és Kenzie van der Hoven már nem fog a bejárati ajtóm előtt állni, dühösen a temérdek sértés miatt, amit az imént a fejéhez vágtam.

– Szeretnék beszélni önnel, Mrs. White.

Halványan elmosolyodom.

– Miért nem szólít Mariah-nak? – mondom, és olyan kedvesen, amennyire csak tőlem telik, betessékelem a házba. – Faith bent van – terelgetem a nőt a nappali felé, ahol a lányom épp tévét néz, jutalmul, hogy kitöltötte a matekfeladatlapokat, amiket én állítottam össze neki. Anyám mellette ül a kanapén, szórakozottan simogatva a kislány haját.

– Faith – csicsergem vidáman – , ő itt Miss van der Hoven. Velünk marad egy darabig. – Anyámmal találkozik a tekintetünk. – Miss van der Hoven, ő az édesanyám, Millie Epstein.

– Örvendek. Kérem, szólítsanak Kenzie-nek.

– Ő pedig – teszem hozzá – Faith.

Kenzie van der Hoven hatalmasat nő a szememben, amikor lekucorodik Faith mellé, és a tévére bámul.

– Imádom az Arthur című mesét, és D.W. a kedvenc szereplőm!

Faith óvatosan becsúsztatja bekötözött kezeit a combja közé.

– Őt én is szeretem.

– Láttad azt a részt, amikor strandra megy?

– Aha – élénkül fel hirtelen Faith. – Amikor azt hiszi, hogy cápa van a vízben!

Egyszerre nevetik el magukat, majd Kenzie újra felegyenesedik.

– Örülök, hogy megismerhettelek, Faith. Talán egy kicsit később beszélgethetnénk.

– Talán – válaszolja Faith.

A konyhába vezetem Kenzie-t, ahol visszautasítja a felajánlott csésze kávét.

– Faith nem gyakran néz tévét. Legfeljebb két órát naponta, nem többet. Disney Channel vagy PBS.

– Mariah, szeretném, ha tisztáznánk valamit. Én nem vagyok ellenség. Azért jöttem, hogy biztosítsam, Faith a számára legjobb helyen köt ki.

– Tudom. És általában nem szoktam úgy viselkedni… mint amikor ajtót nyitottam. De egy rendőrnek kellene itt állnia, hogy elhajtsa az embereket, és…

– Csak óvatosságra törekedett. Teljesen meg tudom érteni. – Egy pillanatig csendben néz rám, majd felmutatja a diktafonját. – Nem bánja? Jegyzőkönyvet kell készítenem, és ez segít, hogy felelevenítsem a korábbi beszélgetéseket.

– Nyugodtan. – Leereszkedem egy székre a konyhaasztalnál, vele szemben.

– Mi az, amit maga szerint a bírónak tudnia kellene?

Egy másodperc törtrészéig hallgatok, és felidézem, hogy évekkel ezelőtt, amikor annyi mondanivalóm lett volna, senki sem figyelt rám.

– Érdekelni fogja, amit mondok?

Kenzie-t láthatóan meglepi a kérdésem.

– Szeretném azt hinni, Mariah. Ismerem Rothbottam bírót egy ideje, és eddig mindig igazságosnak bizonyult.

Az egyik körömágyamat piszkálom zavartan.

– Mert eddig nem volt túl nagy szerencsém a bírósággal – bököm ki óvatosan. – Nehéz ezt most kimondanom, mert maga is nekik dolgozik, és ez úgy hangzik, mintha savanyú lenne a szőlő… Mégis ismerős a helyzet: Colin szava az enyém ellen. Ő gyorsabban reagál. Hét évvel ezelőtt sikerült meggyőznie mindenkit arról, hogy tudja, mi a legjobb számomra. Most pedig arról, mi a legjobb Faithnek.

– Pedig maga tudja?

– Nem – helyesbítek. – Faith.

Kenzie lejegyez egy gondolatot.

– Szóval, Faith egyedül hozhatja meg a saját döntéseit?

Azonnal ráébredek, hogy rosszat mondtam.

– Hát, nem. Még csupán hétéves. Nem kaphat M&M’set reggelire, bárhogy is érvel, és nem vehet fel tüllszoknyát az iskolába, ha kint hull a hó. Nem elég nagy még, hogy mindennel tisztában legyen, de ahhoz igen, hogy legyenek megérzései. – Lehorgasztott fejjel meredek az ölemre. – Félek, hogy Colin annyira biztos benne, hogy jobban tudja, mi a legjobb Faithnek, mint a lányom maga, hogy meggyőzi az igazáról őt is, mielőtt ezt bárki megakadályozhatná.

– Ezért vagyok én itt – feleli Kenzie élesen.

– Ó! Nem akartam megmondani, hogyan tegye a dolgát…

– Nyugalom, Mariah. Nem használunk fel maga ellen mindent, amit mond.

Lesütöm a szemem, és bólintok. De nem hiszek neki teljes szívvel.

– Mit szeretne, hogy történjen?

Annyi év után végre valaki megkérdezi! És a válasz még mindig ugyanaz. Amire igazán vágyom, az egy második esély. De ezúttal Faithszel.

Váratlanul megrohan egy emlék, egy mondat, amit Weissman rabbi mondott aznap, amikor elvittem hozzá Faitht: „Lehet agnosztikus zsidó, nem gyakorló zsidó, de akkor is… az.” Mint ahogy lehet bizonytalan szülő, önmagával elfoglalt szülő, de akkor is… az.

Kenzie van der Hovenre bámulok. Beállíthatnám magam az év édesanyjának. Mondhatnék neki dolgokat, amiket tudom, hogy hallani szeretne. Vagy lehetnék vele őszinte.

– Hét évvel ezelőtt megpróbáltam megölni magam, miután a férjemet egy másik nővel találtam az ágyban. Csak arra tudtam gondolni, hogy nem vagyok elég jó feleség, elég szép nő… nem voltam elég. Colin felvetetett a Greenhaven Intézetbe, miután közölte a bíróval, hogy ez az egyetlen mód, amivel kivédhetik, hogy újra öngyilkosságot kövessek el.

De az az igazság, hogy ő akkor nem tudta, hogy amikor elküldött, én már terhes voltam. Elvett négy hónapot az életemből, az otthonomat és az önbizalmamat, de legalább Faith az enyém volt. – Veszek egy mély levegőt. – Nincsenek többé öngyilkos hajlamaim. Nem vagyok Colin felesége. És semmi közöm a nőhöz, akit olyannyira a bűvkörében tartott, hogy hagyta neki, hogy diliházba csukassa. Faith anyja vagyok. Hét éve ezért élek. De nem lehet az ember anya, ha elveszik a gyerekét, igaz?

Kenzie egyetlen szót sem írt le abból, amiket mondtam, és nem tudhatom, hogy ez jó vagy rossz jel. Becsukja a jegyzetfüzetét, az arca akár egy üres lap.

– Köszönöm, Mariah. Arra gondoltam, talán itt az ideje, hogy beszéljek Faithszel.

Amint a nő belép a nappaliba, anyám kijön hozzám a konyhába. Igyekszem nem sokszor odasandítani rájuk a nyitott ajtón keresztül, még akkor sem, amikor Kenzie leül Faith mellé a kanapéra, és mond valamit, amivel megnevetteti.

– Szóval?

– Szóval – vonom meg a vállam. – Honnan tudjam?

– Hát, mondjuk abból, amit mondtál neki. Biztos van egy benyomásod arról, mit gondolhat rólad.

Van, persze, de azt nem kötöm az anyám orrára. Ha nem avattam volna be az ügygondnokot a Greenhaven Intézetben töltött időszakomba, akkor is kiderült volna ez a részlet a tárgyaláson. Persze addigra lehet, hogy talált volna bennem valamit, amiért csodálhat, ami ellensúlyozza azt, hogy elmegyógyintézetbe küldtek. Az igazság nem mindig enged szabadon; az emberek jobban szeretik a csinos, szép köntösbe bújtatott hazugságokat. Lehet, hogy Kenzie van der Hoven együtt érez velem, de ettől még nem biztos, hogy hagyja, hogy Faith velem maradjon.

– El fogom veszíteni őt, anya – mondom, és a tenyerére hajtom a fejem. Érzem a kezét a hátamon. A következő pillanatban már a karjában vagyok, ahol mindig is jól elfértem, és hallgatom, ahogy az a hihetetlen szíve dobog az arcom alatt. Egyszer csak megérzem a benne munkálkodó erőt, mintha a kitartást csak úgy odaajándékozhatná az ember a másiknak.

– Ki szerint? – mormolja anyám, és puszit nyom a fejem búbjára.

Kenzie ügygondnokként csupán egy szigorú szabályt hozott magának: Ne legyenek elvárásaid! Így nem fog csalódni.

Különös gyermek, aki első találkozáskor már közel engedi magához; rengeteg olyan esettel találkozott, amikor napoknak kellett eltelnie ahhoz, hogy a gondjaira bízott kiskorúak egyáltalán egy hellót mormoljanak felé. Amíg nem győződnek meg arról, hogy Kenzie segítő szándékkal közeledik feléjük, nem hiszik el, hogy ő a barátjuk. Persze az is igaz, hogy ha egy gyerek el tudja fogadni, hogy Isten látogatja, akkor azt sem eshet nehezére felfogni, hogy ő is csak jót akar neki.

Kenzie elég racionális gondolkodású ahhoz, hogy rájöjjön, elég csekény az esély arra, hogy Faith az a misztikus, akinek mások tartják. A kortársai odavannak a dinoszauruszokért meg a bálnákért, mert olyan nagyok és erősek, miközben a hétévesek persze nem azok. Ugyanolyan pszichológiai gyökerei lehetnek annak is, amikor valaki istent játszik.

Faith úgy ücsörög mellette, akár egy kis bárány a vágóhídon, lehorgasztott fejjel, kezét gondosan eldugva ölének árnyékában. Egyértelmű, hogy korábban is előcibálták már, hogy megfigyelhessék, kikérdezhessék vagy tanulmányozhassák.

– Faith, tudod, miért vagyok itt?

– Aha. Maga nem?

Kenzie elvigyorodik.

– Valójában igen. Valaki elmagyarázta nekem.

Faith megadóan felé fordul.

– Gondolom, fel akar tenni nekem néhány kérdést.

– Tudod… Fogadni mernék, hogy te is szívesen kérdeznél tőlem.

Faith szeme tágra nyílik.

– Igaziból?

Kenzie bólint.

– Hát akkor… továbbra is itt fogok lakni?

– Szeretnél?

– Azt mondta, én kérdezhetek.

– Igazad van, ne haragudj. Nem tudom a választ, Faith. Sok mindentől függ, beleértve azt is, hogy te mit szeretnél.

– Nem szeretném megbántani az anyukámat – suttogja Faith, olyan halkan, hogy Kenzie-nek közelebb kell hajolnia. – És nem akarom megbántani az apukámat sem. – Elfordulva folytatja. – Azt szeretném…

Kenzie vesz egy mély levegőt, és vár. De ahelyett, hogy megszólalna, Faith ökölbe szorítja a kezét, és a hóna alá rejti. Kenzie a kislány vékony csontú csuklóját méregeti, azon töprengve, vajon megsérült-e, szólnia kellene-e Mariah-nak, vagy csak máskor visszajönni.

Kenzie-nek fogalma sincs a stigmákról – sem az állítólagosakról, sem az igaziakról. De egyvalamit biztosan át tud érezni, teljes szívből: hogy milyen lehet olyan kislánynak lenni, aki képtelen beilleszkedni.

– Tudod – mondja Kenzie lazán –, már nem akarok beszélgetni.

Faith fepattan.

– Akkor elmehetek?

– Gondolom. Persze csak ha nem akarsz velem kijönni.

– Ki…? – Faith hangja elcsuklik az örömtől.

– Gyönyörű az idő. Pont elég hideg ahhoz, hogy csikizze a torkodat, ha elég mélyet lélegzel. – Oldalra billenti a fejét. – Megmondom anyukádnak, hova készülünk. Mit szólsz?

Faith több másodpercig csak bámul Kenzie-re, várva, hogy kiderüljön, csúf átverés áldozata lett-e. Aztán kiront a szobából.

– Hozom a tornacipőmet. Várj meg!

Kenzie somolyogva bújik bele a kabátjába. Faith attól való félelme, hogy megbántja a szüleit, sok mindent jelenthet, de Kenzie tudja: azt biztosan, hogy a kislány érzi a felelősség súlyát – miért is ne érezné? A családja kettészakadt, az udvara pedig hemzseg az idegenektől, akik szerint ő a Messiás.

A gyermek érdekeit képviselni jelen esetben akkor tudja leginkább, ha könnyít a rá nehezedő terhen, és engedi Faithnek azt a szabadságot, ami bármely hétévesnek jár. Ami a spontán ötleteket illeti, ez kifejezetten ígéretesnek tűnik. Kenzie-nek alkalma lesz rá, hogy lássa, Faith hogyan reagál a sajtó barikádjára; biztos benne, hogy a távolból követik majd őket. Bekukkant a konyhába, és közli Mariah-val a tervét, majd az előszobába iszkol, mielőtt Mariah hangot adhatna az ellenérzéseinek.

– Kész vagy? – kérdezi Faitht, amint visszaér, majd elfordítja a kilincset, és kilép a verandára.

Faith bizonytalanul lépi át a küszöböt. Kezét gyapjúkabátjának zsebébe dugja, és egy levélkupacot kezd rugdosni. Majd hirtelen kinyújtja mindkét kezét a magasba, és körbefordul, arccal az ég felé.

Nem telik el sok idő, mire a riporterek a kőfalhoz settenkednek, és csak a váratlanul megérkező helyi rendőrök tudják őket újra megrendszabályozni. De még olyan messziről is képesek lefényképezni Faitht a nagy hatótávolságú lencséikkel, és törcsélt fomálva a kezükből kiáltoznak neki.

Faith épp félúton van a parasztház melletti hintákhoz, amikor az első kérdéseket meghallja, mintha egyszer csak softballok záporoznának felé: „Vége lesz a világnak?”, „Isten akar tőlünk valamit?”, „Miért téged választott Isten?” Megbotlik egy vakondtúrásban, és el is esne, ha Kenzie nincs ott, hogy elkapja. Lehajtott fejjel suttogja:

– Bemehetünk már?

– Nem kell válaszolnod nekik – mondja Kenzie gyöngéden.

– De attól még hallom őket.

– Ne vegyél róluk tudomást – megfogja Faith kezét, és a hintához vezeti. – Játssz! – biztatja. – Nem engedem, hogy bántsanak.

A média tömegesen reagál – vadul fényképezve és videózva, kérdéseket ordibálva.

– Hunyd le a szemed! – üvölti túl Kenzie a hangjukat. – Hajtsd hátra a fejed! – Leül a Faith melletti hintára, és mutatja neki, mire gondol. Nézi, ahogy Faith figyeli őt, majd a kislány végre lassan meglöki magát, és előre-hátra ringatózik, arcán ragyogó mosollyal.

Az újságírók rendületlenül ordítoznak, és a háttérben valaki szép, mély alt hangon a Csodás kegyelem című dalt kezdi énekelni, Faith pedig egyre csak hintázik. Aztán hirtelen kinyílik a szeme, miközben előre-hátra siklik.

– Kenzie! – kiáltja. – Nézd, mit tudok!

Egy szívdobbanásnyi idő alatt elengedi a hinta láncait, és a levegőbe repül. A kérdések egyszerre hallgatnak el. Mindenki visszafojtott lélegzettel vár, beleértve Kenzie-t is. Száz kamera örökíti meg, ahogy a kislány kitárt karokkal repül, teste, akár egy nyílvessző, száll a magasban. Majd egy puffanással, egy kacajjal és egy kisebb térdsérüléssel ér földet, mint bárki más.

A nappaliból figyelem őket, a redőny vízszintes résein át. Érzem, ahogy valami növekszik bennem, akár egy daganat. Valami, amit azóta nem éreztem, hogy hazajöttem, és ott találtam valakit Colin mellett, az én helyemen. Olyan féltékeny vagyok Kenzie van der Hovenre, hogy alig kapok levegőt.

Az anyám megáll mögöttem.

– Vannak emberek, akik törlőronggyal tisztítják a redőnyt.

Rögtön a segítségéért folyamodom.

– Látod, mit művel? Látod?

– Igen, és ezzel az őrületbe kerget téged – mondja anyám mosolyogva. – Azt kívánod, bárcsak neked jutott volna ez az eszedbe. Miért is nem jutott?

Anyám otthagy, még mielőtt a nyelvemre jönne egy jó mentség. Én miért nem vittem ki Faitht játszani? A nyilvánvaló okokon kívül, természetesen – a riporterek csoportja úgy várt minket akár a legapróbb csalira ácsingózó barrakudák –, és akkor mi van? Így is sikerült tévés sztorikat készíteniük Faithről, anélkül, hogy ő olajat öntött volna a tűzre. Akkor is forgattak róla műsorokat, amikor Kansasben voltunk. Hogyan lehet egy kislányról készült felvételt, illetve egy kislányt valamiféle ármánynak beállítani?

Percekkel később Faith már ott áll a tolóajtónál. Arca pirospozsgás a hidegtől, a leggingje sáros a térdénél. Büszkén mutatja nekem a legújabb horzsolást a könyökén.

– Visszahoztam – mondja Kenzie van der Hoven. – Indulnom kell.

Minden erőmre szükség van, hogy a szemébe tudjak nézni.

– Köszönöm. Faithnek szüksége volt erre.

– Igazán nincs mit. A bíróság…

– Mindketten tudjuk – szakítom félbe –, hogy amit ma tett, annak semmi köze nem volt a bírósági rendelethez.

Egy pillanatra fény lobban Kenzie szemében, és tudom, hogy most sikerült meglepnem. Az arca ellágyul.

– Szívesen.

Faith megrángatja a pulóveremet.

– Láttál? Láttad, milyen magasra szálltam?

– Igen. Le voltam nyűgözve!

Faith Kenzie felé fordul.

– Nem maradhatnál még néhány percet?

– Miss van der Hovennek még máshova is kell mennie – húzom meg Faith copfját. – Másrészt, fogadok, hogy én is tudok addig a magasságig hintázni, mint te!

Faith arcán a döbbenet már-már komikus hatást kelt.

– De…

– Vitatkozni szeretnél, vagy inkább elfogadod a kihívást?

Épp csak arra van időm, hogy észrevegyem a Kenzie van der Hoven arcán húzódó széles mosolyt, mielőtt Faith maga után rángat, én pedig követem őt.

Ian a Winnebagója előtt álldogál, miután előcsalta a zajongás, amit Faith váltott ki, amikor kiment az udvarra játszani. Figyeli, ahogy a kislány lóbálja a lábát a levegőben, és elfojt egy mosolyt – bárki is ez a nő vele, láthatóan a javát akarja.

– Csodálkozom, hogy nem az első sorból nézi.

A hang hallatára Ian megperdül a tengelye körül.

– És maga mégis kicsoda? – kérdezi szárazon.

– Lacey Rodriguez – nyújtja felé a nő a kezét. – Csak egy újabb messziről érkezett rajongó.

– Valami egyesülettől jött, igaz? – találgat Ian. – Melyiktől?

– Miből gondolja?

– Nevezzük megérzésnek, Miss… Rodriguez, igaz? A legtöbb hithű fanatikus, ahogy maga is rávilágított, túl elfoglalt a hozsannázással ahhoz, hogy itt hátul ejtőzzön. Na lássuk, ne árulja el, kinek dolgozik… Talán a Hard Copynak? Vagy a Hollywood Tonight!-nak – náluk van néhány lelkes gyakornok.

– Na de Mr. Fletcher! – nyávogja Lacey. – Teljesen elcsavarja a fejem a bókjaival.

Ian erre felnevet.

– Csípem magát, Miss Rodriguez! Egyértelműen Hollywood Tonight! Ne engedje ki az ostort a kezéből, egy nap még letaszíthatja Saganoffot a trónról.

– Nem a szórakoztatóiparban dolgozom – mondja Lacey halkan. – Információval kereskedem.

A nő látja, ahogy a férfi szeme összeszűkül, miközben sorra veszi a lehetőségeket:

FBI, CIA, maffia. Majd felhúzza a szemöldökét.

– Metz küldte magát. Tudhatta volna, hogy nem szokásom megosztani az értesüléseimet.

Lacey tesz felé egy lépést.

– Nem arra kérem, hogy valami tévéműsorban bohóckodjon. Az igazság szolgálatában…

– Köszönöm, Lois Lane. De passzolnék. Ha és amikor majd úgy érzem, hogy le akarom leplezni Faith White-ot, az a saját feltételeim és terveim szerint fog megtörténni.

– Hogyan lehetne hitelesebb a mondanivalója, mint a törvényszék előtt?

– Amit valójában mondani akar – helyesbít Ian –, az az, hogy Metz szart sem tud előásni, és az én bizonyítékomra vágyik, hogy a lány egy kamu.

– Van bizonyítéka? – Lacey-nek elcsuklik a hangja.

– Vajon még mindig itt dekkolnék, ha nem lenne?

Egy hosszú, néma másodperc után Ian benyúl a zsebébe, és előhúz egy névjegykártyát, majd lefirkantja rá a magántelefonszámát.

– Mondja meg Metznek, hogy talán épp kedvem támadt beszélgetni.

Alig lépett le Lacey Rodriguez, máris megkörnyékezi Iant James Wilton.

– Oka van annak, hogy ezt mi nem filmezzük – mondja lassan. – Igaz? – tekintete, akárcsak mindenki másé, a bejárati ajtóra tapad, ahol Faith áll az anyjával és egy ismeretlen nővel. Ian érzi, hogy elönti testét a verejték. A producere természetesen elvárja, hogy folytassa a Faithről készített riportot, attól függetlenül, hogy ő személy szerint miként viszonyul az egészhez. És igazság szerint nem akarja kockára tenni a műsorát és a hírnevét. James felé fordul, és rámosolyog.

– Hát persze, hogy van oka. Vártam… erre.

Az idegen nő beszáll az autójába, Mariah és Faith pedig elindulnak a veranda lépcsőjén lefelé.

– Tony! Készen állsz? – kiált oda Ian a mit sem sejtő operatőrnek, akiről tudja, hogy soha nem lenne mersze megemlíteni, hogy egyáltalán nem kapott tőle utasítást. A férfi a kamerát a vállára helyezve követi Iant a tömegen át, bólogatva, miközben Ian az instrukciókat sorolja.

Ian még egyszer ellenőrzi, hogy James figyeli-e, majd a csőcselék jól hallható meglepetése közepette átugorja a rendőrségi kordont és Mariah meg Faith felé iramodik.

Érzékeli, ahogy mögötte az ügyeletes rendőr igyekszik átverekedni magát az embereken, hogy kézre keríthesse őt. Hallja, ahogy néhány riporter magasztalja a „pokolba mindennel” típusú újságírói módszerét, egyesek azt is fontolgatják, hogy követik a példáját. A szemét azonban Mariah-n tartja, aki a hinták mellől figyeli, ahogy közelít felé. A nő tekintete döbbenten cikázik a férfi és a mögötte tolongó csoport között.

– Mit csinálsz?

Ian felé nyúl és elkapja a karját. Tudja, hogy úgy fog tűnni, mintha meg akarná akadályozni, hogy elszaladjon. De ebben a pillanatban csak az számít, hogy olyan közel tudja magához a nőt, hogy megérinthesse, érezhesse a szappan illatát a bőrén.

– Mindenki minket néz – suttogja a férfi gyöngéden. – Tégy úgy, mintha azt akarnád, hogy eltűnjek.

A rendőr, igazság szerint egy fiatal fiú, megáll tőlük néhány méterre.

– Mrs. White – lihegi –, szeretné, hogy letartóztassam birtokháborításért?

– Nem – feleli a nő, a hangja remeg, mielőtt új erőre kapna. – Épp most kértem meg Mr. Fletchert, hogy távozzon, és ne háborgassa se a lányomat, se engem.

A rendőr megragadja Ian másik karját.

– Hallotta a hölgyet.

Ian tekintete forrón összekapcsolódik Mariah-éval.

– Még nincs vége – mondja a kamerának, szavai azonban a nőnek mást sugallnak. – Távolról sem.

Hüvelykujja, ott, ahol senki sem látja, gyengéden megsimítja Mariah karjának puha bőrét, majd otthagyja a nőt remegve, olyan állapotban, melyet később a riporterek számos adásban jogos felháborodásként értelmeznek.

A telefoncsörgés a legmélyebb álmomból ébreszt, és Ian nevét lehelem a kagylóba.

– Hát persze, hogy én vagyok – mondja felfortyanva. – Hány férfi hívogat még téged az éjszaka közepén?

Szorosan magam köré fonom a karom.

– Száz – felelem mosolyogva. – Ezer.

– Igazán? Valamit tennem kell, hogy elfelejtsd a konkurenciát.

– Milyen konkurenciát? – suttogom, és csak félig viccelek. Amikor Ian mellettem van, semmi másra nem gondolok – sem a ház előtt ácsorgó újságírókra, sem Colinra és a felügyeleti jogért zajló harcra, még Faithre sem. Colint azért szerettem, mert lehorgonyzott. De Ian – ő azt teszi értem, amit Kenzie van der Hoven tett Faithért. Felszabadít. A vérem forrni kezd, és egyre nyugtalanabb vagyok.

– Túl öreg vagyok ahhoz, hogy így érezzek.

– Hogy érzel?

Lehunyom a szemem.

– Ki tudnék bújni a bőrömből.

Egy pillanatig nem hallok mást, csak a légzését a vonal másik végén. Amikor megszólal, a hangja magasabb, feszült.

– Mariah, ami a ma délutánt illeti…

– Igen. Mi volt az?

– A producerem elvárja, hogy valami történjen, látni szeretné, hogy még mindig a sztorin dolgozom.

– És azt teszed? – kérdezem, immár hidegen.

– Én veletek vagyok – feleli Ian. – És azt is tudtam, hogy ha áttörök a rendőri védelmen, akkor hozzád érhetek.

Az oldalamra fordulok, remélve, hogy láthatom a lakókocsi fényeit, és felsikkantok, ahogy lecsúszom az ágyról és kiejtem a kezemből a telefont.

– Bocsáss meg – mondom egy másodperccel később. – Elveszítettelek.

– Soha – feleli Ian, én pedig leengedem a falakat, és hiszek neki.

TIZENKETTŐ

„Sokáig hallgattam, csöndben voltam, szinte visszafogtam

magam… De most nyögök, mint a vajúdó asszony,

fújok és lihegek egyszerre.”

IZAJÁS PRÓFÉTA KÖNYVE, 42. fejezet, 14. vers

1999. november 8.

Jessica White egy centivel odébb helyezi a halványzöld üvegvázát, amiben a levendulaszínű tulipánok szerteszét terülnek a mozdulattól. Mellette Colin White terpeszkedik, a lila egyre sötétebb árnyalataiban pompázó díszpárnákon.

Belecsöppentem egy lakberendezési magazinba, gondolja Kenzie, és nem találom a kiutat.

– Miss van der Hoven – szólítja meg Jessica. – Hozhatok önnek még egy kis szódavizet?

– Nem, köszönöm. És kérem, szólítson Kenzie-nek! – Rámosolyog a párra. – Hallom, kisbabájuk lesz. – Vajon csak képzeli, vagy Colin tényleg egy hangyányit távolabb húzódik a feleségétől?

Jessica keze a hasán pihen.

– Májusban érkezik.

– Reméljük, a nővére itt lesz az eseményen – teszi hozzá Colin.

Kenzie tudja jól, mire céloz.

– Igen. Nos, Mr. White, talán elárulhatná nekem, miért kezdte el hirtelen érdekelni a lánya felügyeleti joga.

– Mindig is szerettem volna, hogy Faith hozzám kerüljön – feleli a férfi csendesen. – Csak előbb újra talpra akartam állni. Úgy gondoltam, nem lenne okos dolog, ha Faitht kiszakítanánk az otthonából, közvetlenül a válás okozta trauma után.

– Tehát csakis az ő érdekeit tartotta szem előtt?

Colin rávillant egy bűbájos mosolyt, mire Kenzie-nek az agyában forogni kezdenek a kerekek – ez a férfi képes lenne eladni a homokot a sivatagban, levarázsolni a vonzerejével a csillagokat is az égről.

– Pontosan!

A férfi előrehajol, elengedve a feleségét, hogy összekulcsolhassa a két kezét.

– Nézze, ez egy zűrös helyzet, és én sem tudom magam szentnek beállítani. Nem számítottam aznap rá, hogy Mariah egyszer csak megjelenik Faithszel, és tudom, hogy ez nem mentség, de maga is látja, hogy ez nem valami… valami futó viszony. Szeretem Jessicát, és elvettem feleségül. Akármilyen problémáink is voltak Mariah-val, nem volt közük Faithhez. Én vagyok az apja, mindig is én leszek, és szeretném megadni neki azt az otthont, amit megérdemel.

Kenzie a ceruzájával dobol.

– Mi a baj a mostani otthonával?

A férfi egy rövid ideig csak elképedten néz rá, mielőtt megszólalna.

– Hát, maga is járt ott! Vajon normális, hogy egy kislány minden lépését követi az egész sajtó, amint kiteszi a lábát az ajtón? Helyénvaló azt gondolnia, Jézusom, hogy Istennel beszélget?

– Én úgy tudom, a volt felesége megkísérelte eltávolítani Faitht a ráirányuló médiafigyelem elől.

– Ezt mondta magának? – Colin álla megfeszül dühében. – Megpróbált ellenszegülni a jogrendszernek. Egy nappal azután, hogy közöltem vele, gyermekelhelyezési pert indítok, felszívódott.

Kenzie kihúzza magát.

– Tudta, hogy be fogják idézni a bíróságra?

– Azt mondtam neki, hallani fog az ügyvédemről, erre bumm, megszökött.

Kenzie lejegyez valamit a füzetébe.

Mint egy nő, aki majdnem megkérdőjelezte a jog értékét, a gondolatra, hogy valaki megszegte a rendszer szabályait, rögtön gyanakodni kezd.

– Azonban Mariah visszatért – mondja Kenzie.

– Mert az ügyvédje ráhozta a frászt. Érti már, miért szeretném Faitht kiszakítani a kezei közül? Amennyiben a tárgyalás közben a bizonyítékok elkezdenek majd gyűlni ellene, egyszer csak összepakol megint, és meglóg Faithszel. Mariah nem veszi fel a kesztyűt, nem olyan a természete. Valójában emiatt kezelik évek óta.

– Ön támogatja a pszichoterápiát?

– Természetesen – feleli a férfi. – Ha indokolt.

– Mégis, a volt felesége azt mondja, az öngyilkossági kísérlete után ön ezt a lehetőséget nem vette fontolóra.

Colin összeszorítja a száját.

– Már megbocsásson, Miss van der Hoven, de maga nem tűnik túl elfogulatlannak.

Kenzie állja a férfi tekintetét.

– Az a feladatom, hogy feltépjem a régi sebeket.

Jessica szakítja félbe a beszélgetést, amikor hirtelen feláll, és megköszörüli a torkát.

– Hát nem lenne csodás egy kis sütemény ilyenkor?

Mindketten nézik, ahogy Jessica kimegy a konyhába. Amint hallótávolságon kívülre kerül, Colin beszélni kezd, a hangja hallhatóan zaklatott.

– Maga szerint engem nem borított ki, hogy Mariah-t a Greenhavenbe küldtem? Úristen, a feleségem volt! Szerettem. De ő olyan… olyan… Nos, szinte egyik napról a másikra olyasvalakivé vált, akit nem ismertem. Fogalmam sem volt, mit mondhatnék neki, hogyan vigyázhatnék rá. Így azt tettem, amit helyesnek éreztem, hogy segítsek rajta. És most a történelem megismétli önmagát. A kislányom többé nem úgy viselkedik, ahogy az én kislányom viselkedett. És én nem bírom ezt végignézni még egyszer.

Kenzie régen megtanulta már, hogy néha a legbölcsebb, amit tehet, hogy hallgat. Hátradőlve várja, hogy Colin White folytassa a monológját.

– Rögtön azután, hogy Faith megszületett, éjszakánként én járkáltam vele fel és alá a házban, amikor nyugtalan volt. Ilyen apró kis valami volt, a tökéletes kis részleteivel, és gyakran csak abbahagyta a sírást, és úgy nézett, mintha ismerne. – Colin lehajtja a fejét. – Szeretem őt. Akármi is történik, akárhogy is dönt a bíróság, ezt nem vehetik el tőlem.

Kenzie már nem jegyzetel.

– Maga soha nem követett el hibát életében, Miss van der Hoven? – kérdezi a férfi kedvesen.

A nő oldalra pillant, és megállapodik a tekintete egy jókora dobozon az étkezőasztal mögött. A rajta lévő címkéből tudja, hogy egy műanyag festőállvány. Egyérteműen nem a születendő csecsemőnek szánt játék – mégis, szemmel láthatóan új.

Colin követi a nő tekintetét, és elvörösödik.

– Én egy optimista férfi vagyok – mondja félénken mosolyogva.

Kenzie ráébred, hogy – Mariah iránti együttérzésből – egy szörnyetegre számított. Ám ennek az embernek megvan az oka arra, hogy csatát indítson. És nem bosszúszomj hajtja – csupán látott valamit, ami megrémíti, és szeretné helyrehozni.

De persze az is lehet, hogy Colin White született színész.

1999. november 9.

Rampini atya az egyházmegyei kancellária egy szépen berendezett irodájában áll, kezét összekulcsolva a háta mögött, és a könyvespolcot fürkészi, azon morfondírozva, vajon őexcellenciája, Manchester püspöke miért tart igényt tizenhat példányra a Szent Teréz törénetéről írt Kisvirág című kötetből.

Amint nyílik az ajtó, megpördül a tengelye körül, lopva letörülve tenyeréről az izzadságot, mielőtt biccentene Andrews püspöknek.

– Fiam – morogja a püspök, majd letelepszik egy vörös karosszékbe.

– Excellenciás uram!

– Kérlek, foglalj helyet – mondja Andrews püspök, mire Rampini leül egy kisebb székre, és szeme rátapad a püspök zsebéből kikandikáló, láncon lengedező mellkeresztre.

Rampini atya eddig minden állítólagos látomást alaposan megvizsgált, meggyőződve arról, hogy nincsenek benne a hitre nézve ellentmondások. Mind ez idáig az összes esetnél, még a legígéretesebbeknél is, a „várjuk ki” elv mellett érvelt. Nagyon vigyázott, nehogy elhamarkodottan ítélkezzen, nehogy a végén még magából csináljon bolondot. És ezért van az, dióhéjban, hogy a keze most ennyire remeg. Elvesztette az uralmat két végtagja fölött. Mert annyira erősen hisz abban, hogy Faith White valóban látja Istent.

Andrews püspök leveszi a szemüvegét, és jól megtörülgeti, mielőtt visszatenné a helyére.

– A St. John’s Papnevelde igazgatója szerint te vagy északkelet legnagyobb tiszteletnek örvendő teológusa.

– Ha ön mondja, excellenciás uram.

– A teljes egyházmegye nevében szeretném megköszönni, hogy eljöttél hozzánk.

– Ez csak természetes – feleli Rampini atya.

A püspök nagylelkűen bólogat.

– Csupán néhány kérdésem van, fiam.

– Minden tiszteletem az öné, excellenciás uram, de már benyújtottam a jelentésemet.

– Igen, ami azt illeti… kettőt is. Az eredeti ajánlást, és a – hogy is hívtad? – módosított változatot. Tudod, nem igazán értem, hogy egy teológus – pontosabban északkelet legnagyobb tiszteletnek örvendő teológusa – miért nyújtana be pár órán belül két, egymásnak teljesen ellentmondó jelentést Faith White állítólagos csodatételeiről.

Rampini sértett hallgatásától a püspök elveszti a türelmét. Benyúl a zsebébe, és morzsolgatni kezdi a rózsafüzérét – a kézre eső gyöngyök igazán nyugtatólag hatnak rá.

– Biztos vagyok benne, hogy a képesítésednek köszönhetően számos vallási látomásnál kikérték a szakértő véleményedet.

– Gyakran.

– Azonban korábban soha nem hagytál személyesen jóvá egyetlen esetet sem.

Rampini atya összeszorítja a száját.

– Így igaz. És igen, a módosított jelentés arra utal, hogy ezúttal viszont igen.

A püspök úgy dönt, eljátssza a balgát. Megvakarja a fejét.

– Kissé össze vagyok zavarodva, testvérem. Tudod, nem tartom magam feleolyan jó teológusnak sem, mint amilyen te vagy, természetesen, de úgy tűnik számomra, hogy ha egy zsidó gyermek női Istent lát, az szembemegy a hagyományos katolikus dogmákkal.

Rampini atya keresztbe fonja maga előtt a karját.

– Arra kér, hogy megindokoljam az ítéletemet?

– Nem, dehogy… De csak hogy okuljak belőle, szeretném ismerni a folyamatot, hogyan is jutottál erre a következtetésre.

Rampini megköszörüli a torkát.

– Több kritérium is alátámasztja az állításomat. A tény, miszerint Faith White nem katolikus, unortodox, excellenciás uram, de nem inautentikus. Hamarabb gyanakodnánk azokra az idős hölgyekre, akik tizenhat órányi imádkozás után azt vallják, hogy Jézus megjelent előttük a konyhaasztalnál. Faith nem kérte a látomást, mégis megjelent előtte. Ugyanakkor nagyon keveset árul el az Istennel való beszélgetéseiről, és próbálja elrejteni a stigmáit.

– A stigmáit? – ismétli meg a püspök. – Láttad őket?

– Igen. És bár jómagam nem értek az isteni jelekhez, az orvosi közösség egyöntetű véleménye szerint a sebeket nem ő okozta magának.

– Lehet, hogy hisztérikus.

– Teljesen elképzelhető – feleli Rampini atya egyetértően. – Leszámítva, hogy a sebek mellett van még más bizonyíték is a látó személyén kívül. Jelen esetben a gyógyítás.

– Te vagy a szakértő, természetesen, de be kell vallanom… kissé zavar, hogy tudom, a kislány azt hirdeti fűnek-fának, hogy Isten egy nő.

– Valójában nem teszi ezt. Az Anyaisten Szövetség terjeszti ezt az állítást. Faith semmiről sem mond igazán semmit. Ráadásul – mint írom a jelentésemben –, Istent nem nőként látja. Urunkra, Jézus Krisztusra gondol, hagyományos állapotában és öltözékében, ám női személyként értelmezve őt.

Andrews püspök felhúzza a szemöldökét.

– Ez egy kissé meredek, fiam.

– Excellenciás uram, ugye, nem akarja nekem megmondani, hogyan végezzem a munkámat? – kérdezi Rampini atya gyöngéden. – Találkozzon vele! Aztán látogasson meg, és beszélgessünk.

Némán bámulják egymást.

– Ennyire erősen érzel vele kapcsolatban? – szólal meg nagy sokára a püspök.

– Igen.

– Úgy gondolod, hogy az amerikai püspöki konferencia elé kellene terjesztenem az esetet?

– Nem merném önnek megmondani, mit cselekedjen.

Andrews püspök egymáshoz érinti a két mutatóujját.

– Tudod, fiam, hogy ez nem az X-akták. Nem számít, mit akar a nyilvánosság, nem egy fantasztikus kirakati baba a módja annak, hogy a nyájat visszatereljük az egyházhoz. Még ha el is fogadnám a javaslatodat, akkor is aggasztana a sietség, amivel a döntésedet meghoztad. Az utolsó dolog, amit szeretnék, hogy valami őrültnek nézzenek egy természetfeletti csillagvadászat során – el tudod képzelni, milyen fényt vetne ez az egyházmegyére? És a katolicizmusra általánosságban? Nem véletlen, fiam, hogy az ilyen típusú elbírálások éveket vesznek igénybe. Azért van így, hogy mire netalán kiderülne Faith White-ról, hogy sarlatán, te meg én már régen halottak leszünk, és a föld alatt fekszünk majd boldogan, mit sem sejtve a negatív reakciókról.

Andrews püspök oldalra billenti a fejét.

– Volt a gyermek valaha katolikus templomban?

– Tudomásom szerint nem, excellenciás uram.

– A zsidó hit szerint nevelkedett?

– Nem. Mivel az anyja nem gyakorló zsidó, úgy érezte, képmutatás lenne zsinagógába járatnia a kislányt. De konzultáltam egy rabbival, aki megerősítette, hogy amennyiben az anya zsidó, a gyermek is az. Mindentől függetlenül.

– És ez – mondja a püspök – egy kész akadálypálya. Nem ítélkezhetünk egy gyermekről, aki nem katolikus.

Rampini atya állában megfeszül egy ideg.

– Akkor miért hívott ide?

Figyeli, ahogy a felettese az íróasztalához sétál, és hirtelen ráébred, hogy Andrews püspök bebiztosítja magát. Nem fogja felhasználni a Faith White-ról írt jóváhagyását – amíg a szelek másképp nem fújnak és egyszer csak szüksége nem lesz rá. Megőrzi mind a kettő, egymásnak ellentmondó jelentést, hogy készen álljon bármelyik eshetőségre; és Rampini atyának egy szava sem lehet, hiszen bármit is mond, határozatlannak tűnik majd. Elönti a forróság a pap arcát, alulról, a fehér gallérjától indulva.

– Hagyja figyelmen kívül az első jelentést – utasítja a püspököt. – Hivatalosan a másodikat nyújtom be, csakis a másodikat, felülvizsgálatra.

Andrews püspök, anélkül, hogy egy pillanatra is levenné a tekintetét a fiatalabb férfi arcáról, becsúsztatja a kezében lévő papírt az íróasztal fiókjába.

– Melyik is volt az? – kérdezi.

1999. november 10.

Amikor Ian belép Malcolm Metz irodájába, az ügyvéd fel sem kel a székéről.

– Nos – mondja helyette hátradőlve –, micsoda öröm! Nagy rajongója vagyok.

Ian egyenesen a szemébe néz.

– A díjam 1900 dollár. Ennyit fizetnek a hirdetők a műsorom közben sugárzott reklámokért. Hasonlóképpen képzelem el az ön tárgyalását is – szünetként, mely zárójelbe teszi a dolgokat, amiket amúgy is mondani készülök.

El kell ismerni, Metznek erre a szeme sem rebben.

– Ennek semmi akadályát nem látom – mondja. Az igazság az, hogy fogalma sincs arról, az ügyfele elő tudja-e teremteni ezt a pénzt, de nem fogja elejét venni az alkudozásnak, még mielőtt elkezdődhetne.

– Amennyiben nem felejti el, hogy ez nem egy tévéműsor. Egy kislány élete a tét.

– Tartogassa a süket dumát a bíróságnak – válaszolja Ian. – Tudom, mit akar.

– Mit is?

– Bizonyítékot arra, hogy Faith White egy sarlatán. És hogy az anyja mozgatja a szálakat.

Metz elmosolyodik.

– És persze mindezen információ az ön birtokában van.

– Akart volna találkozni velem, ha nem így lenne?

Metz egy pillanatig mérlegeli a kérdést.

– Nem tudom. De már csak ha a nézettségi mutatóit nézzük, valószínűleg arról is meg tudna győzni egy bírót, hogy a nap másnap nem fog felkelni.

Ian erre elneveti magát.

– Lehet, hogy mégiscsak a rajongóm.

– Miért nem árulja el nekem, mije van?

– Egy kevés jó minőségű rejtett kamerás felvétel arról, ahogy Mariah White betanítja a gyereket, mielőtt Faith meghajol és hülyéskedik egy kicsit a tömegnek. Írásbeli vallomás egy nőtől, aki a tévében azt nyilatkozta, hogy Faith kigyógyította az AIDS-ből a kisbabáját, de nekem bevallotta, hogy Mariah White háromezer dollárt fizetett neki azért, hogy kitalálja ezt a sztorit. Néhány szakértő aláírása, akik megegyeztek abban, hogy létezik tudományos magyarázata annak, hogy Millie Epstein visszatért az élők közé – az elektromos áramhoz és a testszövetekhez van köze, vagy mi.

– És mi a helyzet a kezével?

– Az állítólagos stigmákkal? Optikai csalódás.

– Optikai csalódás?

– Ugyan már, biztos ön is látott már a cirkuszban tűznyelőket, mágusokat, akik különböző tárgyakat húztak át az öklükön.

– Hogy tudtak átverni egy rakás orvost?

– Hát, ezen a kérdésen még dolgozom. Az én elméletem szerint nem verték át őket. Amikor arról volt szó, hogy az orvosok tényleg megvizsgálják, Faith valóban megszurkálta magát valamivel.

Metz nem úgy néz, mint akit meggyőztek.

– Miért? Annak mi értelme lenne?

Ian hátradől a székén.

– Csodálkozom, hogy kérdeznie kell, Mr. Metz. Hogy figyeljenek rá, természetesen.

Metz összeszűkült szemmel néz rá.

– Ha nem sértem meg a kérdéssel, hogy lehet, hogy az alábbi információkból semmi sem szerepelt a műsorában az utóbbi adások során?

– Mert valami sokkal nagyobbal készülök, hogy kimaxoljam a sztorit, és mielőtt kérdezné, ezt nem szándékozom magával megosztani.

Ian háztetőt formáz az ujjaival.

– Ahogy én látom, az ön bírósága hasonlóan jó munkát végezhet, mint az én előkészítő adásaim a nagy finálé előtt. Az említett díjért rendelkezésére bocsátom a már említett információkat és írásos vallomásokat, valamint a nem elhanyagolható ismertségemet és színpadi jelenlétemet. De ez a maximum, amit tőlem kaphat.

Metz lassan bólint.

– Értem.

– Másrészt azt is meg kell értenie, hogy én egy nagyon elfoglalt ember vagyok. Szívesen átveszem önnel a vallomásomat az információkkal kapcsolatban, amiket felsoroltam… de ez itt és most fog megtörténni.

– Kizárt dolog. Nem állok készen, Muszáj…

– Feleannyit se kell tennie, mint bármely másik tanúval. Én már tudom, hogyan kell játszani. Csak mondja meg, mit akar hallani, és milyen sorrendben.

Egy percre néma csönd üli meg a szobát, két hatalmas egójú férfi rekedt meg egy szűk kis térben.

– Még egy próba a vallomása előtti napon – alkudozik Metz.

Ian elvigyorodik.

– Uram – mondja –, az üzlet megköttetett!

Mariah résnyire nyitja az ajtót, és Kenzie van der Hovent találja a küszöbön.

– Kijöhet Faith játszani?

Mariah a józan ítélőképessége ellenére elneveti magát.

– Kissé hideg van. Talán maradhatnának bent.

Ez az szervezett látogatás igazi megváltásként érkezik. Mariah többször rápirított Faithre, amiért láb alatt volt, ami teljesen érthető, tekintve, hogy egész nap a házban kellett dekkolniuk.

Faith görkorcsolyán siklik be a szobába. Mariah figyeli, ahogy a kerekek fekete vonalat hagynak a padlólapokon, és a nyelvébe harab, nehogy huszadszor is leüvöltse a lányát, különösen az ügygondnok előtt. Elkapja inkább Faith pillantását, és felhúzott szemöldökkel néz le a görkorcsolyákra, láthatóan idegesen.

– Hoppá! – kiáltja Faith a fenekére huppanva, majd egy hirtelen mozdulattal feltépi a görkori tépőzárját.

– Kenzie, hozzám jöttél?

– Aha. Nem gáz?

– Tök jó!

Mariah elmosolyodik.

– Vacsorát készítek, ha szükségetek lenne rám.

Kenzie nézi, ahogy Mariah bemegy a konyhába, és egyszer csak érzi, ahogy öt vékonyka ujj fonja át a kezét.

– Gyere, nézd meg a szobámat! – mondja Faith. – Nagyon menő!

– Igazán? – Kenzie hagyja, hogy a kislány felvezesse a lépcsőn. – Milyen színű a fal?

– Sárga.

Faith kinyitja az ajtót, és eléjük tárulnak a napsütötte falak és a fehér franciaágy, amire a kislány felszökken és ugrálni kezd rajta, a haja száll a levegőben. Aztán lehuppan a fenekére, majd újra földet érve immár vendéglátót játszik.

– Ezek itt a legóim. És a rajzkészletem, amit a Mikulás hozott tavaly. Ezt a képet pedig akkor készítették rólam, amikor még csak kétéves voltam.

Kenzie kötelességtudóan sandít a fényképre a paradicsomképű piciről.

– Sok időt töltesz a szobádban?

– Attól függ. Anyu nem engedi, hogy legyen itt fent tévém, úgyhogy nem tudok videókat nézni, meg semmi ilyesmit. Néha a konyhaasztalon van kedvem rajzolni, akkor leviszem oda a készletemet. És van, hogy a földön szoktam színezni – a két karját a feje fölé emeli. – Régen balettoztam.

Kenzie figyeli, ahogy a kislány lassan piruettezik.

– És már nem? Miért?

– Történtek dolgok.

Faith a rongyszőnyeg rojtjait piszkálja, és megvonja a vállát.

– Anyu beteg lett.

– És aztán?

– Megérkezett Isten.

Kenzie érzi, ahogy lefagy.

– Értem. És annak örültél?

Faith hátrapottyan és kinyújtja a karját, maga köré tekerve a szőnyeg széleit.

– Nézd, selyemgubó vagyok!

– Mesélj nekem Istenről! – buzdítja Kenzie.

Faith felé hempereg. A takaróba csavarva, akár egy báb, amit említett, csupán az arca látszik az egész testéből.

– Boldoggá tesz, jóleső melegséget érzek tőle, mint amikor beleülök a ruhakupacba, ami akkor jött ki a szárítóból. De azt nem szeretem, amikor bánt.

Kenzie előrehajol.

– Bánt téged?

– Azt mondja, ezt kell tennie, és tudom, hogy nem akarja, mert utána bocsánatot kér.

Kenzie a kislányra bámul, a kezeit nézi, rajtuk a jellegzetes jelekkel. Ügygondnokként sok mindent látott már, leginkább nem túl kellemes dolgokat.

– Isten akkor jön hozzád beszélgetni, amikor sötét van a szobádban? – kérdezi, mire Faith bólint.

– Megérintheted? Látod az arcát?

– Néha. Máskor meg csak tudom, hogy ő az.

– Mert bánt?

– Nem, mert narancsillata van.

Kenzie erre meglepetten felkacag.

– Komolyan?

– Aha – Faith kézbe veszi babaházának egyik lakóját. – Szeretnél játszani?

Kenzie szemügyre veszi a parasztház miniatűrjét.

– Ez gyönyörű – mondja, és végighúzza a mutatóujját a tölgykorlát finom ívén. – Ezt is a Mikulás hozta?

– Nem, anyu csinálta. Ez a munkája.

Kenzie hosszú évek tapasztalatával a háta mögött tisztában van azzal, hogy a legvalószínűbb magyarázat Faith sebeire, hogy vagy saját magának okozza őket, vagy valaki olyantól származnak, aki közel áll hozzá. Valakitől, aki meggyőzte, hogy szeretetből kell szenvednie miatta. Kenzie meredten nézi a babaházat, mely pontos és tökéletes, és erősen gondolkodik. Bár számtalanszor látott már ilyet, mindig nehéz elhinni, hogy az egyébként teljesen normálisnak tűnő szülők ilyen irtózatos dolgokat művelnek a gyerekükkel.

– Drágám – kérdezi –, anyukád teszi ezt veled?

– Micsodát?

Kenzie felsóhajt. Majnem mindig lehetetlen rávenni a bántalmazott gyermeket, hogy felfedje a bántalmazó kilétét. Egyrészt félnek a büntetéstől, amit azért kapnak, ha megtörik a csendet. Másrészt ez egyfajta beteges jutalmazási rendszer – a gyermek, bármennyire is szomorú, azt tapasztalja, hogy ezek az epizódok arról szólnak, hogy figyelnek rá. És persze van, amikor a gyerekek nem mutogatnak ujjal senkire, mert nincs kire. Néhányan tényleg nekimennek az ajtónak és úgy lesz monoklijuk, vagy leesnek az asztalról és agyrázkódást kapnak… vagy akár spontán véreznek. Mariah bizonyára nem bántalmazza a lányát látványosan; Faith nem tanúsít negatív érzelmeket az anyja iránt. Talán a médiahisztéria nem a legegészségesebb dolog egy kicsi lány számára, lehet, hogy Faithnek több időt kellene emberek között töltenie – de ez még nem foglalja magában a bántalmazás fogalmát.

Az ajtó egyszer csak kipattan. Mariah áll ott, a kezében egy halom papírral, arcán meglepetés tükröződik Faith és Kenzie láttán.

– Bocsánat – szabadkozik zavartan. – Azt hittem, a játékszobában vannak.

– Semmi baj. Épp a babaházát csodáltam. Soha nem láttam még ehhez foghatót.

Mariah biccent és elvörösödik. Leteszi a papírokat az öltözőasztalra, és elindul az ajtó felé.

– Hagyom, hogy egy kicsit egyedül legyen Faithszel.

– Igazán nem gond, ha…

– Nem – szakítja félbe Mariah. – Semmi gond – kimegy, maga után húzva egy citrusos parfüm illatát.

Kenzie legutóbbi esete egy kilencéves kislányról szólt, aki a nagyszüleivel élt, mert az anyja magára hagyta. Olyan pár voltak, akik minden vasárnap templomba jártak, és mindig gondoskodtak arról, hogy a gyereknek legyenek szép ruhái az iskolába, és mindennap meleg reggelit kapjon. És körülbelül hetente egyszer az éjszaka közepén arra ébredt, hogy a nagyapja megerőszakolja. A férfi megfenyegette, hogy ha egy szót is szól bárkinek, azonnal az utcán találja magát.

Ez jár a fejében, ahogy ráhajt az autópályára, elhagyva a White-házat. Bár nincs rá bizonyíték, hogy ez az eset olyan, mint az, vannak hasonlóságok, amiket képtelen kiverni a fejéből. Valami titok lappang a mélyben. Rá van írva Mariah White arcára; ezért nem hajlandó öt percnél tovább egy légtérben tartózkodni Kenzie-vel.

Sóhajtva húzza le a napellenzőt, hogy kitakarja az alkonyat fényeit. Mariah talán szégyent érez amiatt, hogy elmegyógyintézetbe zárták. Lehet, hogy arról van szó, amit Colin White mondott neki – hogy Mariah szándékosan bujkál a törvény elől. De akkor miért jött volna vissza? És lehet, hogy van itt még valami?

A Faithszel töltött két alkalom után Kenzie-nek az az érzése, a gyerek szívesebben maradna az anyjával. De azt nem tudja, hogy azért-e, mert Faith nem szereti Jessica White-ot, vagy az anyja zsarolja, hogy őt válassza. Másrészt lehetséges, hogy Mariah Colin White felügyeleti jogi követelését figyelmen kívül hagyva utazott el New Canaanból. Talán csak a gyermek érdekeit tartotta szem előtt.

Egyetlen orvos szakértő, akivel beszélt, sem utalt rá, hogy Mariah lenne Faith fizikai, illetve pszichológiai problémáinak kiváltója. Az is előfordulhat, hogy Faith csak egy rendkívül élénk fantáziával megáldott kislány.

Egy autó szakítja félbe Kenzie gondolatmenetét, és hirtelen le kell kanyarodnia a leállósávba. Teljes erőből rátapos a fékre, megáll, és eltakarja a szemét.

Koncentrálj, koncentrálj!

Egy hajszálon múlt. Megint.

Óvatosan visszahajt a forgalomba, azon elmélkedve, hogy vajon nem az-e Mariah legnagyobb hibája, hogy egyszerűen vakon hisz abban, hogy a lánya igazat mond.

1999. november 14.

James ötlete volt eredetileg, hogy készítsenek egy vasárnap reggeli műsort – már csak az elv miatt is, hogy ha egy ateista a nézeteit a keresztény nézők kedvenc napján hangoztatja, biztosan nagy visszhangja lesz az adásnak. És habár Iannek legalább hét scriptje vár megvalósításra, egyik sem tűnik már időszerűnek. Rögtönöznie kell. És vigyáznia, mert mindent, amit mond, felhasználhatnak Faith és Mariah ellen. És persze már nem sokáig keltheti az elfogulatlanság látszatát anélkül, hogy felébresztené a producere gyanúját.

A fények forrón világítják meg az arcát, és az egyes számú kamera széles szája megpördül előtte, ahogy ledobja – szándékosan – a Bibliát a fűre maga mögött. A legtöbb stúdiófelvétellel ellentétben ennek a helyszíni adásnak van közönsége. Kicsike, hiszen a Mariah otthona körül gyülekező emberek nagy része fanatikus hívő, nem pedig ateista. De pontosan ezért választott egy bibliai idézetet gyalázkodása témájául.

– „Vedd egyetlen fiadat, akit szeretsz… s ott mutasd be égőáldozatul…”{9} – Ian körbepillant – Igen, jól hallották! Ábrahámnak meg kell ölnie gyermekét, csak hogy bebizonyítsa, hogy amikor Isten azt mondja, ugorj, ő erre csak annyit kérdez: milyen magasra? És hogy mi történik? Megteszi. Kést szorít Izsák torkához, és az utolsó pillanatban Isten felbukkan és gyakorlatilag közli, hogy csak szórakozott. – Ian felhorkan. – Ezt az Istent imádjátok? Ezt a magasabb hatalmat, aki játékszerként tekint az alanyaira? Kérdezzétek csak meg azokat a szép szál embereket amott a papi öltözékben, és majd ők elmondják, hogy ez a történet is a hitről szól, arról, hogy életünket Urunk kezébe adjuk, és hisszük, hogy ő a legjobbat akarja nekünk. Pedig ez a mese nem a hitről szól. De még csak nem is Ábrahámról. Hanem Izsákról. Én azt akarom tudni, amiről nem szól a Biblia: hogy mit gondolt Izsák, amikor az apja lerakta őt egy oltárra a semmi közepén. Mit érzett, amikor az apja hozzáért a nyakához a pengével. Vajon sírt-e, összepisilte-e magát? Az ember, aki ebben a történetben elveszett, egy gyermek. Na mármost, jó keresztényként tisztelnünk kell Ábrahámot, amiért azt tette, amire utasították. De mondok önöknek valamit. Emberként én nem tisztelem ezt a férfit egyáltalán. Csakis megvetést érzek egy olyan Isten iránt, aki így bánik egy gyerekkel. És sokkal hamarabb esküdnék fel egy szülőre, aki kiáll egy zsarnok ellen – legyen bármennyire is isteni –, hogy megvédelmezze tőle a gyermekét.

Ian felhúzza a szemöldökét, a kamera pedig ráközelít az arcára.

– Csak remélni tudom, hogy Mrs. White – Faith anyja – is figyelmet szentel a szavaimnak.

Valaki elkiáltja magát, hogy „ennyi”, mire Ian elfordul, kikapja a törülközőt az egyik asszisztense kezéből, és letörli az arcáról az izzadságot meg a sminket. Összegyűjti a jegyzeteit egy másik asszisztensétől, és visszacammog a lakókocsihoz, figyelmen kívül hagyva a közönségétől származó zsibongást.

Vagy felfogták, vagy nem.

Kétféleképpen lehet értelmezni az adást, és ezt Ian is pontosan tudja. Az emberek vagy azt hiszik, hogy az utolsó mondatával megvádolja Mariah-t, hogy akárcsak Ábrahám, prostituálja a gyermekét Isten és a média kedvéért; vagy azt hallják meg, hogy Ian Mariah-t magasztalja, amiért nem úgy viselkedett, mint Ábrahám: magával vitte a gyermekét, ha rövid időre is, de kiszakította a mohó hatalmak karmaiból.

Valójában azonban vajmi kevéssé érdekli, hogyan látják ezt a rajongói. Egyedül Mariah és James reakciója érdekli. Azt szeretné, ha Mariah az egyik verziót hallaná meg, James pedig a másikat.

Az ajtó kinyílik és becsukódik a producere mögött. James leül az asztalhoz, és felpolcolja a lábát.

– Remek adás – mondja könnyedén. – De azt hittem, többet beszélsz majd a kölyökről.

– Izsákról?

– Faith White-ról – vonja meg a vállát James. – Ha már hetek óta itt rostokolunk. Szerintem a nézőink többre számítanak.

– Több mire?

– Több… nem is tudom. Érzésre. Tökösségre. Bizonyítékra inkább, mint színházra.

Ian érzi, ahogy megfeszül egy ideg az állkapcsában.

– Bökd ki végre, mire gondolsz, James!

A férfi védekezőn magasba emeli a kezét.

– Jézusom, nehogy már a torkomnak ugorj!

– Ismered a pletykát, mely szerint én egy túlfűtött seggfej vagyok? Szeretném most rögtön bebizonyítani, mennyire igaz.

– Én csak arra célzok, Ian, hogy amikor úton voltál, felhívtál, és elhintetted, hogy szagot fogtál a White-üggyel kapcsolatban. Erre hazajössz, csinálsz két élő show-t, és alig említed meg őket. Faith White itt a lottó ötös, Ian. Az adu ász. Ábrahám és Izsák? Rendben van a sztori, de tartogasd ezeket akkorra, miután megújítják a szerződésedet a csatornával. – Mereven Ian arcába bámul. – Ajánlom, hogy legyen valami a tarsolyodban! Valami, ami akkorát robban, akár egy bomba, veled együtt!

Mivel Ian továbbra is egykedvűen pislog rá, James felhúzza a szemöldökét.

– Hallod, mit beszélek?

Ian feje lassan felé fordul, tekintete találkozik Jamesével.

– Bumm! – feleli.

– Ez a Kaszáscsillag – mondja Faith felfelé mutatva. – Az a piros is az Orion része.

Kenzie a rongyos focitakaróról pislog az éjszakai égre. Még szorosabban összehúzza magán a télikabátját.

– Ott a Bika – folytatja Faith. – Azért van ilyen közel, mert az Orion le akarja lőni.

– Nagyon sok mindent tudsz a csillagokról.

– Tanultuk őket az iskolában, mielőtt nem mentem többet. És az apukám is mutatott nekem csillagképeket időnként.

Ez az első alkalom, hogy Faith magától szóba hozta Colint.

– Szeretted nézni a csillagokat az édesapáddal?

– Igen – mormolja Faith.

Kenzie felhúzza a térdét, és új taktikával próbálkozik.

– Az én apám hokit játszott velem. Pontosabban jéghokit.

Faith csodálkozva felkacag.

– Te jéghokiztál?

– Ja, tudom, mire gondolsz. Pocsékul ment. De öt bátyám volt, és nem hiszem, hogy apám valaha is észrevette, hogy én lány vagyok.

Megérte kimondani, hiszen Faitht kuncogásra bírta, de felelevenítette a tüskét; a mai napig fájdalmat okoz neki, hogy a családja nem akarta őt.

– Kapus voltál?

Kenzie elmosolyodik.

– Legtöbbször inkább korong.

Faith oldalra hengeredik, majd felkönyököl.

– Apukád még mindig errefelé lakik?

– Bostonban él. Nagyon ritkán látom. – Csak egy pillanatig habozik, mielőtt hozzáteszi: – Hiányzik.

– Nekem is hiányzik az apukám – Faith szavai olyan csendesek, akár az éjszaka, és belevesznek a körülöttük lévő fák susogásába. – Nem szeretném, ha hiányozna, de ettől még ezt érzem.

– Miért ne szeretnéd?

– Mert valami szörnyűt csinált – feleli a kislány szomorúan. – Valamit, ami miatt anyukám sírt.

– És mi volt az?

Faith nem válaszol. Kenzie rádöbben, hogy Faith hangtalanul sírdogál.

– Faith?

A kislány elfordul, arcát a saját vállába temetve.

– Nem tudom! – szipogja. – Beszélgettem vele, aztán ott volt az a másik hölgy a fürdőszobában, aztán elment. Elment, és szerintem azért, mert én mondtam valami csúnyát.

– Semmi csúnyát nem mondtál, drágám. Ez anyukád és apukád problémája miatt történt.

– Nem, egyszerűen csak már nem akar velem élni.

– Édesapád szeretne veled élni – magyarázza Kenzie. – És édesanyád is. Mindketten nagyon szeretnek téged. Ezért segítünk dönteni, egy bíró és én, abban, melyik házba költözz. – Önkéntlenül is felidézi a vasárnapi iskola legendáját Salamon királyról. Amikor egyszerre két asszony állította, hogy egy csecsemő hozzá tarozik, a király azt javasolta, hogy vágják ketté az újszülöttet egy karddal, hogy kiderüljön, melyikük mond le a gyermekről, hogy annak ne essék bántódása.

Tanulság: a probléma megoldva, és egy csepp vér sem folyt. De ez csak egy mese. A valóságban gyakran mindkét szülő egyformán megérdemli a gyermeket, vagy éppen hogy egyikük sem.

Az életben léteznek enyhítő körülmények. A való világban gyakran a gyerekek azok, akik feltakarítják a szemetet, amit a szüleik hagynak maguk után.

1999. november 15.

Malcolm Metz belép a tárgyalóba, ahol Lacey Rodriguez vár rá, csípőjével az asztalnak támaszkodva.

– Hoztál nekem is? – kérdezi.

A nő abbahagyja a rágást, a pulykás-káposztasalátás, rozskenyérből készült szendvics megáll a szája előtt.

– Nem. És ezt is te fizeted.

Malcolm felmordul.

– Mi az, ami fekete és barna, és jól áll az ügyvéden?

– Nem tudom. Mi az?

– Egy dobermann – vigyorog a férfi, kiveszi a nő kezéből a szendvicset, és begyömöszöli az egyik végét a szájába.

– Nagyon jó. A káposztasaláta soha nem jutott volna eszembe. – Megtörli a száját a szalvétával, majd visszaadja Lacey-nek az ebédjét.

– Szóval, mid van?

A nő rácsap a papírkötegre.

– Mit tudsz Kansasről?

– Minden úgy van ott, ahogy lennie kell? A francba is, fogalmam sincs. Nem ezért fizetlek téged véletlenül?

Lacey elvigyorodik.

– Nem kapok eleget, Malcolm. Jelentkezett a légitársaságnál dolgozó emberem. Találd ki, hol bujkált Mariah White!

Metz átveszi a nőtől a felé nyújtott listát, és átfutja a névsort.

– Nagy ügy – feleli. – Az egész világ értesült arról, hogy lelépett a lánnyal.

Lacey feláll, és a lista első oldalára lapoz, az első osztályon utazó utasokhoz.

– És az egész világ értesült arról is, hogy Ian Fletcher is ugyanazzal a géppel repült?

– Fletcher? – Metz felidézi korábbi találkozóját a férfival, és a teleateista kijelentését, miszerint valami nagy dobással fogja leleplezni Faith koholmányát, amibe őt nem avatja be. Átvették a teljes vallomását, de Fletcher nem említette ezt a kis részletet. Egyértelmű, hogy a kirándulás része volt a nagy tervének.

Metz somolyog, némán elhelyezve ezt az ütőkártyát agya megfelelő rekeszébe. Fletcher talán azt hiszi, hogy a titka biztonságban van, de nem veszi figyelembe a jog szabályait. Amint feláll a tanúk padjára, Metz kérdezhet tőle, amit csak akar. Az eskütétel után a férfinak nem lesz választása, az igazat kell majd mondania.

Mariah elszántan igyekszik kitérni Kenzie útjából, amikor a nő meglátogatja Faitht. Amikor Kenzie a konyhában tartózkodik, Mariah talál valami sürgős elintéznivalót a nappaliban. Ha felmennek az emeletre, Mariah meg sem áll a pincéig. Túl ideges az ügygondnok közelében, és túl biztos abban, hogy mondani fog valamit, amit később még megbán.

Ma Kenzie megígérte Faithnek, hogy francia fonást készít a hajából.

– Szépségszalonosat játszunk – mondja Mariah-nak. – Nyugodtan csatlakozhat.

– Köszönöm, de inkább nem zavarnék.

– Dehogyis – igazán szeretném, ha velünk tartana. Az értékelésem része az is, hogy figyelem, ahogy Faithszel kommunikál.

Mariah lehajtja a fejét. Egy kis ideig csak kibírja. És rosszabb színben tűnne fel, ha visszautasítaná a kérést.

– Oké – feleli, majd elvigyorodik. – De dauert nem kérek.

Kenzie megy utána a lépcsőn, fel Faith szobájába. Alighogy bekopog, kivágódik az ajtó.

– Készen állok! – sivítja Faith. – Megmostam a hajam, tettem rá balzsamot is, meg mindent!

Kenzie leül az ágyra, és megsimítja Faith haját: úgy siklik át az ujjai között, akár az ezüst.

– Belső vagy külső fonást szeretnél?

Faith az anyjára sandít, majd mindketten vállat vonnak.

– Körülbelül a copf szintjénél tartunk – ismeri el Mariah. – Bárminek nagyon örülünk.

Kenzie háromfelé választja Faith haját.

– Amikor én annyi idős voltam, mint Faith, 3 milliméteres hajam volt, az egész fejemen.

– Az apukája azt szerette volna, ha ő is fiú lesz – súgja Faith Mariah-nak.

Kenzie bólint.

– Így igaz. Természetesen az első dolgom volt, mikor nagyobb lettem, seggig növeszteni a hajamat.

Faith kuncog.

– Anyu! – suttogja színpadiasan. – Kenzie azt mondta, hogy segg.

– Hoppá!

Kenzie fokozatosan, tincsenként fonja be Faith haját. Mariah intenzíven figyeli, mintha arra készülne, hogy később fell kell idéznie majd e folyamatot.

– Bostonban nőttem fel – mondja Kenzie könnyedén. – Jártál már ott, Faith?

– Nem – fészkelődik Faith. – De voltam Kansasben.

Kansas. A szó úgy éri, akár egy arculcsapás, olyannyira, hogy Mariah azt érzi, alig kap levegőt. Nem hazudott Kenzie-nek, az igaz, de nem is jelentkezett önként, hogy elmesélje neki a szökési kísérletüket. Mariah meg van róla győződve, hogy a dolgok, amiket nem szeretne Kenzie-nek elmondani, mind az arcára vannak írva – az Iannel való kapcsolata, Michael, Faith Michaelre gyakorolt hatása.

– Kiskorodban jártál Bostonban, kincsem – mondja, kétségbeesetten próbálva témát váltani. – Csak nem emlékszel.

– Kansasre emlékszem – feleli Faith.

– Drágám… nem kellene ezzel untatnunk Kenzie-t.

– Ó, ugyan, én itt elfonogatok. Mikor utaztatok Kansasbe?

– Múlt héten.

Kenzie felpillant.

– Elvittem innen. Ettől – teszi hozzá Mariah gyöngéden.

– Miért akkor döntött arról, hogy elmennek, és nem korábban? – kérdezi Kenzie.

Mariah elfordul.

– Túl régóta folyt ez az egész. Ideje volt már.

– Nem volt köze ahhoz, hogy a volt férje közölte, gyermekelhelyezési pert kezdeményez?

Mariah belső tusát folytat magával, miközben mérlegeli, mit mondhat az ügygondnoknak, hogy ne tűnjön úgy, mintha a törvény elől menekült volna. Még akkor is, ha természetesen ez az igazság.

Faithre sandít, eltökélve, hogy témát vált, mielőtt a lánya kifecsegi, hogy Iannel egy helyen szálltak meg.

– Nem volt szándékos – mondja Mariah. – Csak szerettem volna megkönnyíteni a dolgokat.

– Miért Kansasre esett a választása?

– Miután odaértünk, az volt az első gép, ami felszállt a reptérről.

Faith boldogan ugrál az ágyon.

– Ja. És képzeld, ki volt ott az első osztályon…

– Faith!

Anyja éles hangsúlya elhallgattatja a kislányt. Mariah összeszorítja a fogát, érzékelve Kenzie rá tapadó tekintetét, és Faith zavarát.

– Visszajöttünk. Csak ez számít. Amikor meghallottam, hogy Colin benyújtotta a papírokat, visszajöttünk.

Kenzie egy pillanatra sem veszi le róla a szemét. Mariah érzi, ahogy gyöngyözik blúzának gallérja alatt az izzadság. Olyan tisztán kiolvassa Kenzie tekintetéből, mit is gondol róla, mintha rájuk lenne írva: ez a nő hazudik. De ha még többet árul el Kenzie-nek, azzal beismeri, hogy Colin jogi fenyegetése miatt szaladt el. Nyilvánossá tenné az Ianhez fűződő viszonyát. Megsértené a férfi privát szféráját. Csak néz Kenzie-re, elszántan, és ezúttal nem enged.

Meglepetésére Kenzie viszont igen. Nem kapja elő a jegyzetfüzetét, nem tesz fel több kérdést vagy dorgálja meg Mariah-t, helyette inkább egy hangyányit arrébb húzódik tőle Faith ágyán. Aztán újra a feladatára koncentrál, halkan dúdolva, miközben úgy tekeredik ujjai között Faith szépséges haja, mint a szövőszéken a fonál. És a legtöbb, amit Mariah tehet, hogy figyeli, amint Kenzie elvarrja a szálakat.

– Ian, úristen, annyira örülök, hogy felhívtál!

A férfi a telefonkagyló köré fonja a kezét, és elmosolyodik.

– Ez aztán a pazar üdvözlés, szívem!

– Szerintem tudja. Az ügygondnok. Ma kérdéseket tett fel, és Faith kikotyogott valamit Kansasről, és…

– Mariah, nyugodj meg. Vegyél egy mély levegőt. Ez az. Tehát, mi történt? – a férfi hallgat, a homlokát ráncolva, amíg a nő feleleveníti a Kenzie van der Hovennel váltott mondatokat.

– Hát, én úgy gondolom, semmi egetrengető nem történt. A nő annyit tud, hogy valaki magára vonta Faith figyelmét. Ez lehetett az egyik Backstreet boy is akár, vagy Vilmos herceg.

– De tisztában van azzal is, melyik nap indultunk, és Colin mikor adta be a keresetet.

Ian gyöngédebb hangon folytatja.

– Amúgy is kiderítette volna. A védelem legerősebb érve az, hogy visszahoztad Faitht. – A férfi egy másodpercig habozik, amikor eszébe jut a találkozója Metzcel. – Mondtam, hogy ne aggódj, Mariah. Megígértem, hogy kitalálok valamit. Hát nem bízol bennem?

Egy szörnyűséges pillanatig a nő nem válaszol. Aztán Ian érzi a hirtelen végigfutó melegséget a telefonvonalon, mielőtt a hangjában hallaná.

– De igen, Ian.

A férfi megkísérel válaszolni, amikor ráébred, hogy erre nincsenek szavak.

– Sajnálom, hogy belerángattalak ebbe az egészbe – teszi hozzá Mariah.

Ian lehunyja a szemét.

– Szívem, sehol máshol nem lennék szívesebben!

1999. november 16.

Aznap, amikor Kenzie találkozik Millie Epsteinnel, a New Canaan-i kávézó napi ajánlata a fish and chips.

– Nagyon rossz – károgja fuldokolva Millie az étlapot fürkészve. – Azt sem tudja az ember, hogy repceolajban sütik-e, vagy sem.

Tökéletesnek tűnik az időpont a bemutatkozáshoz, így Kenzie előrehajol, könyökkel az ütött-kopott asztalra támaszkodva.

– Hát igen, azt hiszem, mostanság óvatosnak kell lennünk, és meg kell válogatnunk, mit is eszünk.

Millie felpillant rá.

– Miért kellene annak lennem? Ha újra kipurcanni készülnék, majd hívom Faitht a mentő helyett.

Millie elmosolyodik, amikor a fiatalabb nőnek leesik az álla.

– Csak vicceltem. Persze, hogy vigyázok. De a szívroham előtt is vigyáztam. Egészségesen étkeztem, és percre pontosan szedtem be a gyógyszereimet. Hadd kérdezzek magától valamit: látta a kórházi leleteimet?

– Igen.

– Elhiszi, hogy feltámasztottak?

Kenzie elvörösödik.

– Nem vagyok biztos benne, hogy a „feltámasztás” lenne erre a legmegfelelőbb kifejezés…

– Akkor mi lenne az? A „csoda”?

– Én inkább valami rendkívül ritka idegrendszeri reakcióra gondolnék.

– Aha – morogja Millie. – Hisz Istenben, Miss van der Hoven?

– Ez itt és most nem számít. És azt hiszem, én vagyok a kérdező fél, Mrs. Epstein.

Az idős nő boldogan folytatja.

– Engem is nyugtalanít egy cseppet. Nem vagyok egy „áldjuk Jézust” típus – keresztényként sem lennék az valószínűleg.

– Jelen meghallgatás témája, asszonyom, hogy hol lenne a legjobb otthona Faithnek. Minden tiszteletem a magáé, de Istennek itt nincs helye.

– Tudja, ebben nem értünk egyet – mondja Millie, miközben a hüvelykujja körmével piszkálja a fogát, és a fejét rázza. – Egy vallásos asszony erre azt felelné, hogy Isten számára mindig van hely, no de itt nincs olyan, ugye. De én úgy gondolom, hogy maga nem tudja anélkül elvégezni a feladatát, hogy feltenné magának a kérdést, hisz-e vagy nem. Mert ha nem, akkor Faith maga szerint bizonyára hazudik – és ez befolyásolni fogja a döntését arról, kihez is kerüljön.

– Mrs. Epstein, maga nem ügygondnok.

Millie egyenesen Kenzie szemébe néz.

– Nem. De maga meg nem Faith nagymamája.

Mielőtt Kenzie válaszolhatna, a pincérnő visszatér.

– Hogy érzed magad, Millie? – kérdezi egy olyan város lakójaként, ahol az ember az utcán sétálva mindenkit ismer.

– Mondd, Irene, repceolajban készítik a fish and chipset?

A pincérnő elneveti magát.

– Szerinted ez a Four Seasons? Én csak annyit tudok, hogy Mrs. Paul fagyasztójából származik.

Millie átnyúlva az asztalon megpaskolja Kenzie kezét.

– Válassza a levest. Attól biztosan nem lesz rosszul később.

De Kenzie csak egy kólát rendel.

– Egy jó kis csemegeboltra lenne szükségünk – tűnődik el Millie. – Tudja, mióta nem ettem igazán jó pastramit?

Kenzie ajka megrándul.

– Soha?

Millie felnevet.

– Bingó! – feleli, miközben egy Equal édesítőszeres dobozon húzza végig a mutatóujját. – Teadélutánokat rendeztünk Faithszel, amikor még csak hároméves volt. Átjött hozzám, előkotortuk a nagymamám fehérneműit, és a 40-es évekből fennmaradt köntösökbe bújtunk – amiken olyan rózsaszín tollak vannak a hajtókán és a galléron, hogy is hívják?

– Marabu.

– Igen, igen, marabu. Az nem valami szarvasfajta?

– Az a karibu – mosolyodik el Kenzie. – Mrs. Epstein, értem, hogy aggódik az unokájáért. Biztos lehet benne, hogy én csakis az ő érdekeit tartom szem előtt.

– Hát, ha azt gondolja, hogy Faith hazudik, akkor ez valami fertőző betegség lehet. Mert az anyja hisz neki, és rajta kívül még vagy ötszáz ember, akik a ház előtt sátoroznak, nem beszélve egy csapat orvosról, akik a saját szemükkel látták, hogy megállt a szívem.

Kenzie egy pillanatig hallgat.

– Emlékszik a Világok harca című rádiójátékra?

– Persze. A férjemmel mi is úgy be voltunk rezelve, mint mindenki más.

– Én csak ennyit mondok, Mrs. Epstein. Az emberek azt hallják, amit hallani akarnak. Abban hisznek, amiben hinni akarnak.

Millie lassan leteszi a kezében lévő pohár vizet, és öntudatlanul megérinti a mellkasát a szívénél.

– Maga miben szeretne hinni, Miss van der Hoven?

Kenzie habozás nélkül válaszol.

– Abban, hogy amit javasolni fogok, jó lesz Faithnek. És maga, Mrs. Epstein? Miben szeretne hinni?

Hogy az idő kerekét vissza lehet forgatni. Hogy a rémálmoknak vége lesz. És hogy Colin soha nem lépett be a lányom életébe.

– Szeretném hinni, hogy van Isten – feleli Millie határozottan. – Mert az ördög létezésében pokolian biztos vagyok.

– Hunstead – rendelkezik Metz a trónjáról, a tárgyalóasztal végéből –, te és Lee szerezzétek meg a visszaigazolást. Akarok egy másolatot a repülőjegyről, amivel eljutott Kansasbe…

– Mr. Metz – szólal meg az egyik asszisztense –, a Missouri államban lévő Kansasről beszélünk, vagy a Kansas állambeliről?

– Hol a faszban járt az eszed az elmúlt órában, Lee? – kérdezi Metz. – Hunstead, segítsd ki csekély emlékezőtehetséggel megáldott kollégádat azzal kapcsolatban, mit is beszéltünk meg, miközben ő a Baywatchról ábrándozott.

– És mi van az autókölcsönzőkkel? – veti fel Hunstead. – Ha Fletcher szállította őket, akkor biztos a saját vagy a cége nevén intézte az egészet. Különben Mariah White használta volna a bankkártyáját.

– Nagyon ügyes – mondja elégedetten Metz. – Nézz utána! A helyi szállodák jegyzékét is szeretném.

A króm-üveg tárgyalóasztalnál a Metz jobbján ülő két ügyvédbojtár lelkesen firkantja le Metz utasításait a jegyzetfüzetébe.

– Lee, tudni akarok az összes olyan esetről az elmúlt tíz évből, amikor a felügyeleti jogi döntést megváltoztatták és a gyerek az apához került. És azt is tudni akarom, miért. Elkland, kezdd el böngészni a szakértőink listáját pszichiáterért. Szükségünk van valakire, aki hajlandó azt nyilatkozni, hogy aki őrült, az mindig is őrült marad.

Felpillant, és felkapja az almát, ami eddig ott csücsült előtte.

– Hogy hívják az ügyvédet, aki az óceán alján hever betonba ágyazva?

Az ifjú ügyvédek összenéznek. Végül Lee emeli fel a kezét.

– Jó kezdetnek?

– Kiváló! Tiéd a ma délutáni előzetes tanúvallomás a bírósági pszichiáterrel, aki kivizsgálta Colin White-ot.

– És te mit fosz csinálni?

Metz felkacag.

– Én kibaszottul térdre borulok, hogy Allahhoz imádkozzak! – Több gondolatot lejegyez, miközben az ifjak szétszélednek, hogy teljesítsék a kéréseit, majd benyomja a házi telefon hívógombját.

– Janie, ne zavarjanak! – mindig ezzel viccelődtek régen, ez volt a szövege: „Senkivel nem akarok beszélni, kivéve, ha Isten hív.” A mondatot az tette humorossá, hogy a cégnél a legtöbb ember nem kérdőjelezte meg az állítás abszurditását. Azonban mióta elvállalta a White-ügyet, elhagyta ezt a mottót.

Nem kedveli Colin White-ot, de ez nem újdonság, a legtöbb védence iránt hasonlóképpen érez.

De csodálja a férfit a kihívásért, amit az ügye jelent. Metznek végre igazán alkalma nyílik megmutatni a jog erejét – aminek vajmi kevés köze van az igazsághoz, és annál több a csábításhoz.

Néhány hét múlva besétál majd a tárgyalóterembe, fogja egy olyan kis senki életét, mint Colin White, és fenekestül felforgatja. Olyan mesteri munkát végez majd ügyfele átformálása során, hogy a bíró, a sajtó, sőt, talán még az ügyész is hinni fog neki.

Metz jól szórakozik magában. És még azt mondják, hogy a sebészeknek van istenkomplexusuk.

Ő nem egy vallásos ember. Sőt, valójában az utolsó csoportos imádság, amire emlékszik, a saját barmicvója volt. Fel tudja idézni a piros ruhát, amit az anyja viselt, a szögletes öltönyt, ami csak úgy lógott a testén, meglepő hangját, ahogy a Tóra szavait énekelte. Annyira meg volt rémülve, majdnem összepisilte magát, aztán később, a fogadáson, amikor a nagynénjei felé hajoltak parfümfelhőjüktől körülvéve csókért és áldásért, nagyon közel került ahhoz, hogy elájuljon. De mindez megérte, miután az apja bement vele a mosdóba, mellé állt a vizeldénél, és anélkül, hogy ránézett volna, azt mondta:

– Most már férfi vagy.

Az volt az első alkalom, hogy arra használta a szavakat, hogy átformáljon egy személyt. Abban a helyzetben saját magát.

Megrázza a fejét, és figyelme visszatér az előtte pihenő aktára. Colin White, Mariah White, Faith White. Ezek a nevek állnak a hiteles iratokon; „Isten” sehol sem szerepel. És az alapján, ahogy Malcolm Metz értelmezi a törvényt, ez így van rendjén.

1999. november 18.

Kenzie soha életében nem járt még zsinagógában. Tudatában van annak, hogy csak bután bámul a gazdagon díszített frigyszekrényre, az ismeretlen héber imakönyvekre, a bémára.

– Pont úgy néz ki, mint egy templom – mondja, majd a szája elé kapja a kezét szégyenében.

Weissman rabbi elvigyorodik.

– Már egy éve nem táncolunk meztelenül a tűz körül.

– Elnézést – néz a rabbi szemébe Kenzie. – Nem sokat tudok a judaizmusról.

– Attól még lehet szakérő – feleli a férfi, és az egyik pad felé mutat. – Szóval, azt szeretné tudni, hogy Faith valóban beszélget-e Istennel, igaz? Miss van der Hoven, én is társalgok vele, mégsem találja az irodám előtt a Hollywood Tonight! stábját.

– Azt akarja ezzel mondani…

– Azt mondom, hogy Isten, az ő végtelen bölcsességében, még nem jelent meg nálam női öltözékben, hogy dámát játsszon velem – leveszi a szemüvegét, és megtörölgeti az ingében. – Maga cseppet sem gyanakodna, ha egyszer csak egy kislány, mindenféle jogi előképzettség nélkül, bejelentené, hogy bíróként tud és fog eljárni?

– Ön szerint ez ugyanaz?

– Maga mondja meg. Szóval, cseveg Istennel. És akkor mi van? Isten nem azt mondja neki, hogy az izraeliták megsemmisítik a PFSZ-t. Vagy azt, hogy egyen kósert. Ahogy elnézem, nem készteti arra, hogy péntekenként részt vegyen az istentiszteleteinken. És kifejezetten nehezemre esik elhinni, hogy ha Isten valóban emberi alakban jelenne meg egy zsidó előtt, olyasvalakit választana, aki nem a hagyományos zsidó elveket követve él.

– Amennyire én tudom, a vallási jelenések nem csupán az istenfélő embereket látogatják meg.

– Ó, beszélt papokkal! Nézze meg a Bibliát! Az emberek, akiknek volt szerencséjük beszélni Istennel, vagy rendkívül vallásosak voltak, vagy olyan pozíciót képviseltek, amellyel a legtöbbet tehették a vallásért. Nézzünk egy példát: Mózes nem zsidóként nevelkedett, de magáévá tette a vallást, miután beszélt Istennel. Én jelen esetben ezt nem látom – elvigyorodik. – Bármennyire is szép vágyálom számunkra a gondolat, hogy Isten összehaverkodik Átlag Józsival, aki nem jár templomba vagy zsinagógába, és csak a Szuperkupa-fogadásai miatt imádkozik olykor-olykor, ez nem hihető. Isten megbocsátó, ugyanakkor nagyon jó az emlékezőképessége, és oka van annak, hogy a zsidók immár ötezer éve ugyanazt az életutat követik.

Kenzie felpillant a jegyzetfüzetéből.

– De én találkoztam Faithszel, és nem gondolom, hogy szándékosan akarja az orruknál fogva vezetni az embereket.

– Én sem. Ne csodálkozzon. Én is találkoztam vele, édes kölyök. És ez arra enged következtetnem, hogy valaki ráveszi erre.

Kenzie felidézi azt a másodpercet Faith fürdőszobájában, amikor az anyja egy pillantással elhallgattatta.

– Az anyja?

– Erre jutottam, igen – a férfi hátradől a padon. – Tudom, hogy Mrs. White sem éppen gyakorló zsidó, de vannak dolgok, amik az emberbe ivódnak. Ha az elfojtott gyerekkori traumák kísérthetik az embert, a vallási gyakorlat vajon miért nem? Talán nagyon korán – lehetséges, hogy még mielőtt megtanult beszélni – rögzült Mrs. White agyában, és valahogy közvetítette ezt a lányának.

Kenzie megvakarja az állát a ceruzája végével.

– Miért?

Weissman rabbi megvonja a vállát.

– Kérdezze meg azt a fickót, Ian Fletchert. Isten igencsak jövedelmező csendestárs lehet. A kérdés nem az, Miss van der Hoven, hogy miért. Hanem hogy miért nem.

1999. november 19.

– Remek érv – mondja MacReady atya. Kenzie mellett sétál a templom kertjében, kisebb tornádókat váltva ki a levélkupacokból a westerncsizmájával. – De nekem is van egy. Miért választaná önként egy gyerek – vagy egy anya, ahogy maga feltételezi – a stigmatizáltságot?

– Figyelemre vágyik?

– Nos, ez is egy indok. De Istent látni nem akkora húzás, mint mondjuk Elvist. És hogy a katolicizmusnál maradjunk, azt kell hogy mondjam, hogy a Máriáról szóló látomások mindig is nagyobb, érzelmesebb tömegeket vonzottak, mint amit Jézus váltott ki. – A pap Kenzie felé fordul, a szél borzolja a haját. – A stigmatizáltakat komoly vizsgálatnak veti alá a katolikus egyház. Amennyire én tudom, ha az ember Elvissel bratyizik, legfeljebb olyanoknak kell válaszolnia, mint Petra Saganoff.

– Nem találja különösnek, hogy egy zsidó kislánynak jelenik meg Jézus?

– A vallás nem egy verseny, Miss van der Hoven – feleli a pap óvatosan. – Mi az, ami igazán zavarja ebben az ügyben?

Kenzie összefonja a karját, és hirtelen kirázza a hideg.

– Meg vagyok győződve arról, hogy Faith nem hazudik. És ezért azt kell hogy higgyem, valaki felbujtja őt erre az egészre…

– Mariah?

– Igen – sóhajtja Kenzie. – Vagy pedig… tényleg beszélget Istennel.

– És magának ezt nehéz elfogadnia.

A nő bólint.

– Szkeptikus vagyok.

– Én is – feleli MacReady atya. – Időnként még itt is kapunk egy síró szobrot vagy egy vakot, akinek hirtelen visszatért a látása, de ezek a dolgok általában nem történnek meg, legfeljebb David Copperfielddel. Én leszek az első, aki meg akarja magát győzni, hogy a mély hit megváltoztathatja az embert. De hogy csodákat tegyen? Kizárt. És az az igazság, hogy az egyetlen dolog Faithben, ami köthető a valláshoz, a neve. Nem hívőként nőtt fel. Most sem igazán érdekli, kicsoda is Isten. Csupán annyi, hogy ő egy barát.

MacReady atya a templomudvar végét nézi meredten. A nap áttört a felhőkön, kék és arany sugarai egy vallási szimbólumokról készült stockfotóra emlékeztetnek. A férfi máig emlékszik, ahogy édesanyja félreállt az autóval, hogy egy ilyen gyönyörű pillanatért az öröm sóhaját hallassa. „Nézd csak, Joseph!”, mondta mindig. „Ez Jézus ege.”

– Miss van der Hoven – mélázik el a pap a messzeségbe –, látta már valaha Nepálban az alkonyatot? – Kenzie követi a férfi káprázatos eget fürkésző tekintetét.

– Nem, még nem.

– Én sem – ismeri el MacReady atya. – De ez még nem jelenti azt, hogy nincs.

Vatikánváros, Róma

A Hittani Kongregáció előfutárát IX. Gergely pápa alapította 1231-ben, és időnként maga is hirdette misszióját, amikor részt vett a gyanúsítottak kínzásában: forró szénnel bökdöste, megkorbácsoltatta, majd máglyán megégette őket. Hosszú, nagyon hosszú idő telt el az invizíció óta, és a hivatal feladata ma már nem az eretnekek elítélése, hanem hogy segítse a katolikus hirtről szóló tanítást.

Mégis, Sciorro bíboros a folyosókon sétálva időnként hamu szagát érzi a levegőben; néha éjszakánként emberi sikolyokra riad. A bíboros prefektus szeret magára egyszerű, szent emberként gondolni – igazságos emberként.

Mióta a Hittani Kongregáció fellebezési bíróságként is működik, már tudja, hogy alkatához tökéletesen illő pozíciót tölt be. Éppolyan magabiztosan viseli a felelősséget, mint a papi gallért, ami hasonlóképpen nehezedik a vállára.

Az irodájában szürcsölgeti a reggeli kakaóját és olvasgatja a felhalmozódott iratait, amikor először megakad rajta a tekintete.

– Anyaisten Szövetség – mondja lassan, ízlelgetve a szavakat a nyelvével; keserű utóízt hagynak. Átfutja a rövid kivonatot: katolikus asszonyok jelentős számú csoportja kíván fellebbezni őexcellenciája, a manchasteri püspök határozata ellen, azt állítva, hogy Faith White, aki nem katolikus, nem hirdethet eretnek tanokat.

A bíboros prefektus felhívja a titkárát, egy figyelmes monsignorét, aki a Reggie nevet viseli, arca pedig akár egy beagle-é.

– Eminenciás uram?

– Mit tudsz te erről az Anyaisten Szövetségről?

– Hát, tegnap a Szent Márk téren tüntettek.

Ezek a harcias katolikus asszonyok egyre hatalmasabb erőt képviselnek. Egy másodpercre a bíborost elfogja a nosztalgia az iránt a világ iránt, ami a második vatikáni zsinat előtt létezett.

– Mit tekintett jelen esetben Andrews püspök eretnekségnek?

– Ha jól értem, a zsidó vizionárius szerint Isten nő.

– Értem. – A bíboros prefektus lassan kifújja a levegőt, és közben Galileire gondol, és Jeanne d’Arcra, meg az állítólagos eretnekségük többi áldozatára. Azon töpreng, vajon milyen előnyökkel jár, ha a fellebbezés után az Anyaisten Szövetség betiltva marad. Megakadályozhatja ezeket az asszonyokat abban, hogy nyomtatásban terjesszék eretnek igéiket, és hogy hazug dogmákat terjesszenek, hiszen a katolicizmus követői.

De Faith White – ő továbbra is ott lesz, és azt mond, amit csak akar.

Lacey Rodriguez lerúgja a cipőjét és betolja a kazettát a videolejátszóba. Mióta nyomozóként keresi a kenyerét, nem először töpreng el azon, milyen meggondolatlanok tudnak lenni a munkáltatók. Egy kis mellékes, előnyösebb jutalékcsomag – a pokolba is, talán még egy kis személyes köszöntés is néhanapján… Bármelyik sokat nyomott volna a latban, hogy Ian Fletcher operatőre ne adja el neki Millie Epstein stressztesztjének másolatát videokazettán potom tízezer dollárért. Benyomja a távirányítón az előretekerés gombot, mivel teljesen hidegen hagyja az öregasszony szívritmusa, illetve lihegése a futópadon. Aztán előredől, szinte transzba esve, ujjaival eltakarva lassan szélesedő mosolyát.

TIZENHÁROM

„Józanok legyetek és vigyázzatok. Ellenségetek, a sátán, ordító oroszlán módjára ott kószál mindenütt, és keresi, kit nyeljen el.”

PÉTER I. LEVELE, 5. fejezet, 8. vers

1999. november 23.

– Ez az ember egy seggfej! – jelenti ki Joan, és a konyhaasztalra dobja az aktatáskáját.

Anyámmal a szemünk sem rebben. Hallottuk már máskor is Joant Malcolm Metzről hőbörögni. Leülök vele szemben, miközben ő a papírjaival matat.

– A jó hír – mondom színlelt jókedvvel –, hogy néhány hét múlva látja Metzet utoljára.

Joan meglepetten néz rám.

– Ki beszél itt Metzről?

Hátradől a székén, a halántékát masszírozva.

– Ma abban az egyedülálló élményben volt részem, hogy részt vehettem Ian Fletcher előzetes tanúvallomásán. A fickó húsz percet késett, és a nevén meg a címén kívül egy szót sem volt hajlandó kinyögni. Az „ötödik kiegészítés” kifejezést valószínűleg elsajátította még a harmadik osztályban, és azóta is arra várt, hogy végre kimondhassa.

Joan átnyújt Mariah-nak egy listát. – Csak annyit sikerült kiszednem belőle, ami bizonyítja, hogy a tárgyaláson is egy kapitális seggfej lesz majd.

Mariah elveszi a papírt, próbálja értelmezni Joan szavait. Ian Malcolm Metz tanúja? Colin oldalán?

– Fletcheren kívül van bárki a tanúk listáján, akiről információval tud szolgálni?

Szeretnék válaszolni, de a szám teljesen kiszáradt, és csak egy meglepett sziszegő hangra telik tőlem. Érzékelem az anyám jelenlétét, aki összeszűkült szemmel mered rám; a betűtengerre, amiből szavak állnak össze és esnek szét: Colin, dr. Orlitz, dr. DeSantis.

– Mariah! – hallom Joan hangját valahonnan messziről. – Jól érzi magát?

Végig azt mondta, hogy segíteni fog nekem. Azt ígérte, hogy mindent megtesz, ami a hatalmában áll, hogy segítsen Faithnek. Erre tessék, egy csapatban játszik Malcolm Metzcel, és hazudik nekem.

Vajon mi mással kapcsolatban hazudik még?

Elönt az adrenalin, amikor felállok, hátratolva a székem az asztaltól. Joan és anyám néznek, ahogy kimegyek a konyhából, és követnek az előszobába. Amikor világossá válik számukra, mire készülök, Joan odarohan, hogy közbeavatkozzon.

– Mariah! – int óvatosságra. – Nehogy elveszítse a fejét!

De képtelen vagyok tisztán gondolkodni; és nem is akarok. Nem érdekel, ki látja meg, hogy átrohanok az udvaron a fájdalom és a düh szülte sebességgel. Az elektromos kisülést is alig észlelem, ami akkor keletkezik, amikor odaérek a lakókocsihoz egyetlen célommal. Eszembe sem jut kopogni. Majd kiugrik a szívem a helyéről, ahogy állok a Winnebago küszöbén, és Ianre meg a három alkalmazottjára meredek, miközben ők egy aprócska asztal körül állnak, és mellettük papírok hevernek szerteszét.

Egy szempillantásnyi ideig Ian tekintete beszél hozzám: meglepetés, öröm, zavar és óvatosság tükröződik a szemében, ebben a sorrendben.

– Mrs. White! – mondja vontatottan. – Micsoda örömteli meglepetés! – A kollégái felé fordul, és kéri, hagyjanak minket magukra egy percre; a többiek kimennek, gyanakvó pillantásokat vetve felém.

Amint bezáródik mögöttük az ajtó, Ian megkerüli az asztalt, és megragadja a vállamat.

– Mi a baj? Faithszel történt valami?

– Még nem! – vakkantom.

Hátrál egy lépést, lepattintva a haragom által.

– Valami biztosan van. El sem tudod képzelni, milyen sztorik születtek az újságírók fejében, akik figyelték, ahogy idevágtattál! – Aztán az arca megváltozik, könnyedén visszatérve a kisfiús mosolyához. – Vagy csak nem bírtál volna ki még egy percet nélkülem?

Nagyot nyelek.

– Miért nem mondtad, hogy Metznek tanúskodsz?

Nem tehetek arról, hogy elcsuklik a hangom. Örömömre szolgál, hogy látom Iant meghökkenni, majd meglepetésemre észreveszem, hogy kacag.

– Joan elmondta, igaz?

Bólintok.

– Arról is mesélt, mennyire nem voltam együttműködő? – mondja, és kinyújtja felém a karját. – Mariah, a kedvedért tanúskodom.

Belefújtatok az ingébe. Még most is, amikor gyűlölnöm kellene, észreveszem, milyen jó illatú a bőre. Megacélozom magam, és elhúzódom tőle.

– Lehet, hogy neked nem tűnt fel, de Malcolm Metz nem az én ügyvédem.

– Így igaz. Elmentem hozzá, és elhitettem vele, hogy a csillagokat is lehozom neki az égről, hogy bebizonyítsam, mennyire alkalmatlan vagy szülőnek. Amikor a bíróságon kell majd vallomást tennem, hát, kamillázni fog majd rendesen, mert a beszédem elképesztően más lesz…

– De Joan…

– Nem volt más választásom, Mariah. Végigvehetem a tanúvallomásomat Metzcel, aztán felállhatok a padra, és simán elkezdhetek szuahéliül beszélni, nem nagy ügy. Végül is az ő tanúja vagyok, és ez csak annyit jelent, hogy nem tudok viselkedni. De ha hazudok Joan Standishnek az előzetes tanúvallomás során, majd kiállok a bíróság elé, és mondok valami egészen mást, hamis tanúzást követek el. Az ötödik kiegészítésre kellett ma hivatkoznom – sorozatban –, mert így sem ő nem kerül bajba, sem én, és Metz sem fog gyanakodni.

Szeretnék hinni neki, Isten látja a lelkem.

– Megtennéd ezt értem?

Ian lehajtja a fejét.

– Bármit megtennék érted.

Ez alkalommal, amikor a karjába vesz, nem állok ellen.

– Miért nem árultad el, hogy ezt tervezed?

Keze gyöngéden simogatja a hátamat.

– Minél kevesebet tudsz, annál jobb neked. Ha az egész az arcomba robban, nem esik majd bántódásod.

Megcsókolja a szám sarkát, az arcom, a homlokom.

– Még nem árulhatod el ezt Joannek. Ha rájön a tárgyalás előtt, komoly gondjai származhatnak belőle.

Válaszul lábujjhegyre állok, és megcsókolom. Először félénken; aztán megízlelem a száját, azonosítva a kávé és valami édes, talán cukor ízét. Ha Ian hazudna nekem, az teljesen nyilvánvaló lenne. Ha hazudna, a józan eszem átlátna rajta.

Mint korábban? Lehunyom a szemem és elűzöm az Iannel kapcsolatos negatív gondolatokat. Érzem, ahogy elönti a forróság, csípője hozzám nyomul.

Levegő után kapkodva szakítja el magát tőlem.

– Édes, egy egész tömeg várja, hogy vajon élve jutsz-e ki ebből a lakókocsiból. És ha ezt tovább folytatjuk, nem ígérhetek semmit. – Gyöngéd puszit lehel a szemöldökömre, majd határozottan ellép mellőlem, miközben huncut vigyor bujkál a szája szegletében.

– Mi az?

– Nem egészen úgy nézel ki, mint aki harcolt, hogy úgy mondjam.

Pirulva igazgatom meg a hajam, és ujjbegyeimmel megérintem az ajkam.

Ian felnevet.

– Csak nézz dühösen, és siess vissza a házba, amilyen gyorsan bírsz. Azt hiszik majd, még mindig fűt az őrült indulat.

Tenyere közé fogja az arcom, én pedig puszit nyomok a kezére.

– Ian… köszönöm.

– Mrs White – suttogja –, az öröm az enyém.

Joan és az anyám a bejárati ajtó előtt rostokolnak, és azonnal körbevesznek, amint belépek, cirkuszi akrobatákat juttatva eszembe, akik a kötélre felállított létrán vigyáznak arra, hogy társuk épségben visszaérjen a trapézra.

– Az isten szerelmére! – korhol Joan. – Mégis mit képzelt?

Anyám nem szól egy szót sem. A számat nézi, a csókoktól vörös ajkamat, és felhúzza a szemöldökét.

– Nem gondolkoztam – ismerem el, és ez igaz is.

– Mit mondott neki?

– Hogy a jövőben legyen udvariasabb az ügyvédemmel – hazudok, egyenesen Joan szemébe –, vagy velem gyűlik meg a baja.

Néhány perccel Petra Saganoff és a stábja várt érkezése előtt félrehúzom Faitht a fürdőszoba egyik sarkába.

– Emlékszel, mit beszéltünk meg?

Faith ünnepélyesen bólint.

– Egy szót se Istenről. Semmit. És lesz itt bent egy nagy kamera – teszi hozzá Faith. – Mint amazok kint.

– Így van.

– És nem mondhatom Petra Saganoffra a „p” betűs szót.

– Faith!

– De hát te hívtad őt így.

– Hibáztam – sóhajtok fel, arra gondolva, hogy ha ezt a napot túlélem, soha többé nem panaszkodom.

Joan segítségével megszerveztük, hogy Petra Saganoff, ahogy ő hívja, B-roll filmet forgasson nálunk – felvételt arról, ahogy a háttérben Faith játszik, mi pedig elvagyunk a házban, majd elmegy és ráveszi a saját narrációját, mielőtt bemutatják az adást a Hollywood Tonight!-ban.

Joan aláíratott Saganoffal egy szerződést arról, mit szabad és mit nem szabad megörökítenie, de azért én mégis aggódom a látogatás miatt. Habár úgy hiszem, Faith képes lesz normálisan viselkedni egy fél óráig, ez az egész rosszul is elsülhet… Erre az eshetőségre Joan is rámutatott, amikor először felhoztam az exkluzív interjú ötletét. Az életünk az utóbbi időben nem éppen kiszámítható. Mi lesz, ha Faith megint vérezni kezd? Ha elfelejti, amit megbeszéltünk, és elkezd beszélni Istenhez? És ha Petra Saganoff mindannyiunkat bolondnak állít be?

– Anyu – mondja Faith, megérintve a karomat. – Minden rendben lesz. Isten gondoskodik róla.

– Kiváló – mormolom. – Akkor mindenképp jó helyet biztosítunk számára.

Megszólal a csengő. Kikerülöm anyámat, hogy kinyissam.

– Még mindig nem tetszik az ötlet. Cseppet sem.

– Nekem sem – nézek rá mérgesen. – De ha nem nyilatkozom semmit, az emberek a legrosszabbat feltételezik. – Kitárom az ajtót, arcomon beállított műmosollyal.

– Miss Saganoff, nagyon köszönöm, hogy eljöttek!

Petra Saganoff személyesen még vonzóbb, mint a tévében.

– Köszönjük a meghívást – válaszolja. Három férfi kísérte el, az operatőre, a hangmérnöke és a producere. Nem néz a szemembe; tekintete az előszobában cikázik összevissza, Faith után kutatva.

– A szobában van – közlöm szárazon. – Kérem, kövessenek.

Megegyeztünk, hogy beengedem őket Faith játszószobájába. Hogyan is lehetne jobban megmutatni, hogy egy gyerek csak gyerek, mint a babái, kirakói és könyvei között?

De mire az operatőr és a producer eldöntik, hova tegyék a kamerát és hogy állítsák be a fényeket a jelenethez, már harminc perc eltelt. Faith egyre nyugtalanabb; az operatőr még valami „zselé”-t is ad neki – egy színes műanyagdarabkát, amit ruhacsipesszel a lámpához erősít. Elveszi és átkukucskál rajta, sárgában szemléli a világot, de látom rajta, hogy fogytán a türelme. Ha így folytatják, Faith itthagyja a játékait, és átmegy egy másik helyiségbe, mielőtt Petra egyáltalán elkezdené.

Eszembe jut, ahogy Ian filmezte Faitht az anyám stressztesztje alatt; hogy még megszabott határokkal is mennyi minden elromolhat – és ekkor kimegy a biztosíték.

– Francba! – kiállt fel az operatőr. – Túlterhelt az áramkör.

Még tíz perc, mire rendbe hozzuk a biztosítékot. Faith már nyávog.

Az operatőr a producerhez fordul.

– A mostani időt szeretnéd, vagy egy másik időpontot? – Majd a hangmérnök felemel egy fehér kártyát Faith arca elé.

– Adj egy kis hangerőt – mondja az operatőr, majd egy pár másodperccel később: – A kamera forog!

A producer Petrára pillant.

– Kezdheted, ha készen állsz.

Amikor elindul a forgatás, épp a földön kirakózunk Faith-szel. Joan utasításait betartva nem szólok sem Petrához, sem az operatőrhöz; azt teszem, amit amúgy is tennék. Igyekszem elvonni Faith figyelmét a kamera tetején világító kis piros fényről, amit elmélyülten fixíroz. Petra a sarokból figyel.

– Éhes vagyok – jelenti be Faith, és akkor eszmélek rá, hogy már ebédidő van.

– Gyere, menjünk a konyhába!

Hát, ez rögtön problémát szül. Gyakorlatilag még nem vettek fel fél órát, a stáb azonban a ház többi részébe nem teheti be a lábát. Azt javaslom, tartsunk szünetet, és folytassuk, miután Faith jóllakott. Kedvesen invitálom Petrát a konyhába.

– Szép ez a ház, Mrs. White – mondja. Ezek az első hozzám intézett szavai érkezése óta.

– Köszönöm – benyúlok a hűtőbe, és kiteszem a mogyoróvajat és a lekvárt az asztalra – Faith szereti megkenni a saját szendvicseit.

– Képzelem, mennyire nehéz lehet magának – mondja Petra, majd elmosolyodik az arckifejezésem láttán. – Szeretne megmotozni? Meggyőződni arról, nem viselek-e mikrofont?

– Nem, természetesen nem – Joan első számú parancsa: Őrizd meg a hidegvéred! Gondosan megválogatom a szavaimat, biztosra véve, hogy ez a beszélgetés visszaköszön majd Petra narrációjában.

– Nehéz, igen – ismerem el. – Mint ahogy nyilván maga is észrevette, annak ellenére, amit a kint gyülekező emberek gondolnak róla, Faith csak egy kicsi lány. Nem vágyik többre.

Petra háta mögött Faith felemeli a tenyerét. Bekente lekvárral az egész ragtapaszt, hogy úgy tűnjön, mintha vér szivárogna alóla, integet és némán jajongást színlel. Anyám elkapja a tekintetem, odarohan hozzá és egy szalvétával letörli róla a lekvárt, figyelmeztetően Faith orra elé dugva a mutatóujját.

Újra Petrára összpontosítok, sugárzó mosollyal.

– Hol is tartottam?

– Hogy Faith olyan, mint bármelyik másik kislány. De Mrs. White, nagyon sokan nem értenének egyet magával.

Megvonom a vállam.

– Nem szabhatom meg, mit gondoljanak. De nem is kell elhinnem, amit ők hisznek. Faith a lányom, ez a legfontosabb. Ilyen egyszerű, és bármi más is történik, nekünk semmi közünk hozzá.

Büszke vagyok magamra, és abbahagyom, amíg nem késő. Még Joan sem találna hibát az utolsó kijelentésemben; szinte azt kívánom, bárcsak forgott volna a kamera.

Előhúzok egy fej salátát a hűtőből.

– Megkínálhatom valami ebéddel, Miss Saganoff?

– Csak ha nem gond.

Soha nem fogok rájönni, miért mondtam, amit ezután mondtam. Olyan hirtelen tört elő belőlem, akár egy böfögés, és pont annyira szégyelltem magam utána.

– Egyáltalán nem gond – viccelődöm. – Csak kenyeret és halat eszünk!

Egyetlen hátborzongató pillanatig Petra Saganoff úgy bámul rám, mintha két fejem lenne. Aztán nevetésben tör ki, odalép a konyhapulthoz, és felajánlja a segítségét.

1999. november 24.

Szerdán a Hollywood Tonight! előzetesei bepillantást ígérnek a White-házba: „Otthon egy angyallal.”

Meglepetésemre egyre idegesebb vagyok az adás miatt. Végül is nem tudhatom, mit fog rólunk mondani Saganoff. Bármit is, milliók fogják hallani.

Hatkor megvacsorázunk. Hat harminckor mikrózott popcornt készítek. Hét előtt húsz perccel anyám, Faith és én ott ülünk a kanapén, várva, hogy Peter Jennings befejezi, és kezdődik végre a Hollywood Tonight!

– Ó, a francba! – mondja anyám kezét a szívére téve. – Otthon felejtettem a szemüvegemet.

– A midet?

– A szemüvegemet. Tudod, amivel látok.

Felhúzom a szemöldökömet.

– Ma délután is viselted. Talán a konyhában van.

– Nem viseltem, tévedsz. Tisztán emlékszem, hogy otthon hagytam, a konyhapulton. – Felém fordul.

– Mariah, tudod, mennyire utálok sötétben vezetni. Neked kell elmenni érte.

– Most? – kérdezem hitetlenkedve. – Nem mehetek el, amikor kezdődik a műsor!

– Na de kérlek! A házam ötpercnyire van, vagy még annyira sem. Visszaérsz még a híradó vége előtt. Ha mégsem, bekapcsolhatod a tévémet, és nézheted ott.

– Miért nem húzod egyszerűen közelebb a széked a tévéhez?

– Mert akkor fájni fog a szeme! – kotyog bele Faith. – Nekem ezt szoktad mondani.

Frusztráltan összeszorítom a fogam.

– Nem hiszem el, hogy ezt kéred tőlem.

– Ha nem panaszkodtál volna ennyit, mostanra már vissza is érsz.

Megadóan felemelem a karom, és megragadom a retikülöm, olyan sebesen hajtva át az autófeljárón, hogy a riportereknek nincs idejük kocsiba ugrani és követni. Átsüvítek New Canaan utcáin, amíg anyám házához nem érek. Nemcsak a szemüvegét felejtette el; a villanyt sem kapcsolta le a konyhában. Kinyitom a bejárati ajtót, belépek, és megpillantom Iant.

– Mit… mit keresel te itt?

Mosolyogva nyújtja felém a kezét.

– Egy kismadártól kaptam a kulcsot.

Megrázom a fejem.

– A kismadár kábé a te magasságod, ötvenvalahány éves és szőke bubifrizurája van? El sem hiszem.

Ian a derekam köré fonja a karját.

– Tündér nagynénit akart játszani, Mariah. Ne rontsd el az örömét!

Körbejárom a szobát, behúzom a függönyöket, kulcsra zárom az ajtót, és ellenőrzöm, nem árulkodnak-e autólámpák az esetleges követőim jelenlétéről. Ian kocsiját sem látom sehol.

– De haza kell érnem… a műsor…

– A másik szobában be van kapcsolva a tévé. Anyukád odajött a lakókocsimhoz tegnap, és megkérdezte, átjönnék-e hozzád, hogy együtt nézzük meg. Gondolom, úgy érezte, szükséged lehet egy kis erkölcsi támogatásra.

– Ő is támogathatott volna – felelem.

Ian megbántottnak tűnik.

– De az nem lett volna ennyire szórakoztató…

Ekkor értem meg.

– Azt akarod nekem mondani, hogy az anyám azt akarja… hogy mi…

Megsimogatja a hajamat.

– Hallotta egy éjjel, amikor velem beszéltél telefonon. És azt mondta, megérdemelsz végre egy kis boldogságot. – Rám vigyorog. – És még azt is hozzátette, hogy majd ő lefekteti Faitht, amiből arra következtetek, hogy nemcsak a házát adja nekünk, hanem az áldását is ránk.

Megfogja a kezem, magával húz a nappaliba, ahol a Hollywood Tonight! felirat épp megjelenik a tévé képernyőjén. Alig érzékelem, hogy Ian mellém helyezkedik a kanapén, amint a készülékből áradó képeken meglátom az otthonom, a lányom. Petra Saganoff szép mély hangja furán messziről jön, miközben Faith a kirakó darabkáit rakosgatja a földön.

– Hetek óta hallunk a csodákról, amiket ez a kislány, Faith White tett. – Hirtelen váltunk a kórház képeire, és Petra megemlíti anyám feltámadását, majd mutatnak egy közelit az AIDS-es kisbabáról, aki az udvarunkon játszott. Aztán újra Faitht látjuk kirakózás közben, de már én is ott vagyok mellette.

– Hohó, látod, mennyire szeret téged a kamera? – suttogja Ian.

– Psszt!

Petra folytatja.

– Azonban a legnagyobb csoda talán az, ahogy Faith édesanyja, Mariah White küzd azért, hogy az ajtaja előtt zajló hisztéria ellenére szerető otthont biztosítson a lányának.

– Ó! – kapkodok levegő után, és mosolygok, bár a szemem könnyekkel teli. – Ó, Ian, hallottad ezt?

Kinyújtja a karját, én pedig a nyakába ugrok, sírva és nevetve, és hihetetlenül megkönnyebbülve.

Már nem hallgatom a műsort; a tévé elhomályosul a háttérben, ahogy Ian keze a vállamra és a hátamra siklik, még közelebb húzva magához. A tenyerembe fogom az arcát és megcsókolom, szenvedélyesen, aztán már hozzásimulok a kanapén, és épp olyan nehezen veszem a levegőt, mint ő. Kigombolja a blúzomat, és ajkát a kiszabadított bőrfelületre nyomja a nyakamnál.

– Tetszik a műsor rád gyakorolt hatása.

Provokál, de erre már nem figyelek. Érezni akarom, egyesülni vele, ünnepelni őt. Egész testemben reszketek, amikor összekulcsolom a kezem a nyaka körül.

Megérezve a bennem végbemenő változást, Ian kissé hátrébb húzódik, hogy a szemembe nézhessen.

– Annyira hiányoztál! – suttogja, és megcsókol. A kezével lángra lobbantja bennem a tüzet. Azt hiszem, ez a szerelem. Egy hely, ahol az emberek, akik addig egyedül voltak, egyszer csak összekapaszkodnak és együtt pörögnek a levegőben, elszédülve a meglepetéstől, amit ez a különleges kötelék tartogat. Egy hely, ahova önként mész, és ámulattal.

Aztán elengedem őt, és Ian már bennem van, ujjaink összefonódnak, szinte egymásba olvadunk. Az enyém, enyém, enyém. A haja ráborul a szememre, aztán megérzem az illatát a saját vállamon, és rádöbbenek, hogy máris bevette magát a bőröm alá.

A tévé zümmögő hangot ad ki, és mintha egy kaleidoszkóp vizsgálati mintáját spriccelték volna a képernyőre. Megérintem Ian nyakát, kulccsontjának kis csomóját az inge alatt, és mindent, amit már fejből ismerek a testén.

– Ian… szoktál arra gondolni, hogy a pokolra kerülsz?

Elhúzódik tőlem, és kérdőn mosolyog rám.

– Ez most hogy jött?

– Szoktál…?

Beletúr a hajába, és nekidől az ágy háttámlájának.

– Hinni a pokolban azt jelenti, hogy az ember hisz valamiféle vallási rendszerben, tehát azt kell válaszolnom: nem.

– Azt kell válaszolnod – felelem –, de ez nem árulja el nekem, mit is gondolsz valójában.

Rám hengeredik és beleszippant a nyakamba.

– Hogy jutott eszedbe a pokol? Ezért? – cirógatja a vállamat a fogaival. – Vagy emiatt?

Nem, szeretném felelni erre, ez a mennyország. Annak kell lennie, mert soha életemben nem álmodtam arról, hogy egy olyan férfi, mint te, velem akar lenni, itt és így. És ez a gondolat szüli a következőt: hogy az ilyen fokú élvezetnek bizonyára ára van.

Aztán Ian a homlokát az enyémnek támasztja, és lehunyja a szemét.

– Igen – suttogja. – Szoktam arra gondolni, hogy a pokolra kerülök.

Metz a tévét nézve a homlokát ráncolja, majd kikapcsolja a készüléket a videokazetta kellős közepén.

– Ez egy szar – jelenti be az üres szobának. – Szar!

Egy-null Mariah White javára, hogy beengedte a Hollywood Tonight!-ot a kulisszák mögé; és őszintén, azok után, hogy Colin White miket mesélt róla, az asszony ezzel a húzással igencsak meglepte.

Régen elvileg kidőlt és halottnak tettette magát a konfliktus első jelére. A benyalás a médiának, azok után, hogy hetekre eltűnt, nyilván stratégiaváltást jelent – és Metznek el kell ismernie, hogy működik.

Egy hét múlva tárgyalás, a sajtó odavan Faith White-ért, neki pedig egy türelmetlen ügyfél rágja egyre a fülét: nem semmi egy feladata van.

Kopognak az ajtón.

– Igen?

Elkland, az egyik fiatal ügyvédnő bedugja a fejét.

– Mr. Metz, van egy perce?

A pokolba is, van egy perce. Sőt, egy egész estéje, mivel úgy tűnik, nem tudja őket arra használni, hogy felsorakoztassa a nyerő érveket a White-perhez.

– Persze – rámutat egy székre, és kimerülten megdörgöli az arcát. – Mi jár a fejedben?

– Szóval, néztem a Nova című műsort a PBS-en tegnap este.

– Gratulálok! Mi szeretnél lenni inkább: ügyvéd vagy a Nielsen család?

– Az a lényeg, hogy egy betegségről szólt. Úgy hívják, kivetített Münchausen-szindróma. Gyakorlatilag, ha valakinek ez van, akkor egy másik embert fizikailag vagy mentálisan betegnek állít be.

Metz kihúzza magát. Sikerült felkelteni a kíváncsiságát.

– Mondd, hogy azok a papírok ott a kezedben egy előzetes kutatás eredményei – morogja.

A nő bólint.

– Ez egy klinikai rendellenesség. Általában az anya teszi ezt a gyerekével, titokban. Az oka, hogy figyelmet szerezzen magának – hogy, bármennyire is ironikus, jó anyának tűnjön mások szemében, mert elcipeli a kicsit a sürgősségire vagy a pszichiáterhez. De mivel ő váltotta ki az egészet, csak kamuzik.

Metz a homlokát ráncolja.

– Hogy éred el, hogy egy másik ember hallucináljon?

– Fogalmam sincs – ismeri el Elkland. – De találtam valakit, aki tudja. Vettem a bátorságot, és beszéltem a kivetített Münchausen-szindróma egyik szakértőjével telefonon. Szeretne veled beszélni az esetről.

Metz az ujjaival dobol az íróasztalán. Elég kicsi az esély rá, hogy Mariah White-nak pont ez a baja, de ez lényegtelen. A legnagyobb győzelmeinek általában nem az igazsághoz van közük; szereti, ha egy esetnek nagyobb a füstje, mint a lángja. Colin White esetében a legjobb taktika, ha a bíró hibát talál az anyában, és egyéb választás híján az apának ítéli a felügyeleti jogot. Metz azt is sugallhatná, hogy Mariah leprás, skizofrén, vagy ugye, kivetített Münchausen-szindrómás – bármit, amitől Rothbottam bíró hátradől és meggondolja magát. Ha úgy vesszük, ő is tisztán játszik, ugyanazon szabályok szerint, mint Mariah White, amikor meghívta Petra Saganoffot az otthonába. Az a helyzet, hogy ennél az esetnél az értelmezés a minden. A bírók általában nem ítélik oda a gyereket az apának, kivéve, ha bebizonyosodik az anyáról, hogy heroinfüggő vagy kurva. Vagy esetleg teljesen őrült.

– Ez tetszik – mondja megfontoltan.

Elkland elmosolyodik.

– A legjobb részt még nem is meséltem. Ezek az anyák… akiknek kivetített Münchausen-szindrómájuk van… beteges hazudozók – ez az állapotuk velejárója. Ha megkérdezed őket, bántották-e a gyermeküket, letagadják, kiborulnak, rendkívül ellenségesen viselkednek.

Metz lassan elvigyorodik.

– Ahogy Mrs. White szokott, amikor ideges.

– Pont úgy – feleli Elkland.

1999. november 25.

Anyám úgy dönt, ideje hazaköltöznie. Hogy a közelgő tárgyalás ösztönzi-e erre, vagy az, hogy elege van a vendégszobából, nem tudom. Segítek neki bepakolni az apró bőröndbe, ami kislány korom óta megvan neki. Háromba hajtom az ágyon a hálóingét, aztán még háromba. Ő a fürdőszobában gyűjti össze a krémeket, kenőcsöket és púdereket, melyeknek együttes illata mindig is rá fog emlékeztetni. Eszembe juttatja az éjszakát, amit Iannel nála töltöttünk. Azt feltételeztem volna, hogy ez a gyermekkori ismerős szag inkább elborzaszt a gondolattól, hogy anyám házában szeretkezzek Iannel, de tévedtem. Biztonságot és kényelmet idézett, és furán csábítóan hatott mindkettőnkre.

– Még meg sem köszöntem neked – mondom anyámnak, amikor kijön a fürdőből, kezében a tisztálkodószereivel.

– Mit? – csak legyint egyet. – Ugyan, semmiség.

– Nem azt, hogy velünk voltál. Hanem hogy… elküldtél.

Anyám felemeli a fejét.

– Á! Kíváncsi voltam, mikor hozod fel a témát.

Érzem, ahogy elpirulok. Ennyi év után még mindig képtelen vagyok az anyámnak fiúkról beszélni, mintha még mindig tizenegy évesnek érezném magam.

– Kedves gesztus volt – mondom diplomatikusan.

– Atyaúristen, Mariah, nevezd nevén a dolgokat végre! Randevú. Légyott. Találka. Szerelmi…

– Maradjunk ennyiben, oké? – somolygok. – Az anyám vagy.

A két tenyere közé fogja az arcomat. Csikis, mintha az egész gyermekkoromat tartaná a kezében.

– De valahol útközben a barátoddá is váltam.

Butaságnak hangzik, de igaz. Életem női, a két legjobb barátom: az anyám és a lányom. Néhány hete majdnem elveszítettem az egyiküket. Pár napon belül pedig lehet, hogy búcsút inthetek a másikuknak.

– Szükséged van rám, kétség sem fér hozzá. De rá is. Úgyhogy kitaláltam, hogy az én feladatom titeket összehozni.

Figyelem anyámat, aki módszeresen összepárosítja a cipőit, majd sorba rakja a bőröndje alján. Gyönyörű; az idő kívülről megpuhította, gerince pedig harcedzett, akár az acél. Én is így szeretnék megöregedni, mint ő.

– A legjobb… – mondom kedvesen – te vagy.

1999. december 2.

Joan a tárgyalás előtti napon nálunk vacsorázik. Utána, amíg anyám és Faith leszedik az asztalt, behúzódunk a műhelyembe egy kis négyszemközti beszélgetésre. Elgyakoroljuk a vallomásomat még egyszer, amíg Joan meg nem győződik róla, hogy nem fogok meginogni a tanúk padján. Aztán beakasztja a tűsarkúit a szék lábába, és rám néz.

– Tudja, hogy ez nem lesz egy sétagalopp, ugye?

Felnevetek.

– Igen, erre már rájöttem. Ezer másik helyet fel tudnék sorolni, ahol most szívesebben lennék.

– Nem erre gondoltam, Mariah. Hanem hogy az emberek miket fognak mondani. Colin egyenesen kegyetlen lesz. És Metz egy sor parádés tanúval készül, akiket betanított, hogy rossz szülőnek állítsák be önt.

De Iant nem, gondolom, és azon töprengek, vajon magamat győzködöm-e.

– És arról még nem is beszéltünk, mit fog magával művelni, amikor ön áll majd a tanúk padján. El akarja majd gáncsolni, összezavarni, hogy olyan kattantnak láttassa, mint amilyennek a tanúival lefestette önt. – Előrehajol. – Ne hagyja, hogy felhúzza. A tárgyalás alatt, mindig, amikor a nap végén hazamegy, arra gondoljon, hogy Malcolm Metznek fogalma sincs róla, kicsoda maga. Ön nem egy személy a számára; csupán eszköz.

Felpillantok Joanre, és igyekszem mosolyogni: – Ne aggódjon miattam. Vastagabb bőrt növesztettem az utóbbi időben. – De átölelem magam, mintha hirtelen lehűlt volna a levegő; mintha félnék, hogy egyszer csak darabokra hullok.

Éjjel fél tizenegykor csengetnek. Amikor kinyitom az ajtót, felkészülve a vakuk villanására, Colint pillantom meg a küszöbön, akit pont annyira sokkol, hogy engem lát, mint engem az ő látványa.

– Beszélhetünk? – kérdezi egy másodperc elteltével.

Bármennyire is szeretném elküldeni, vagy azt mondani neki, hogy forduljon az ügyvédemhez, bólintok. Múltunk van, és bizonyos értelemben ez erősebb, mint a harag, sűrűbb, mint a vér.

– Rendben. De Faith már alszik. Légy csendben.

Ahogy jön utánam, azon töprengek, vajon mi járhat a fejében: Mit csinált azzal a fényképpel az Andokról? Mindig ilyen sötét volt ez a csempe? – Milyen érzés lehet visszajönni a saját házába, és nem felismerni?

Kihúz egy széket és lovagló ülésbe helyezkedik rajta. Elképzelem Joant, ahogy torkaszakadtából ordítja, hogy nem lenne szabad itt lennem Colinnal az ügyvédem jelenéte nélkül. De csak bizonytalanul elmosolyodom, és lehajtom a fejem.

– Mondd!

A levegő süvítve hagyja el Colin száját, akár egy hurrikán.

– Ez kicsinál engem!

Mi? A szék? A tény, hogy újra itt van? Jessica? Én?

– Tudod, miért szerettem beléd, Rye?

A konyhapult pont mögöttem van. Keményen küzdök, hogy a lehető legmélyebben belevájjam a körmömet.

– Az ügyvéded küldött ide?

Őszinte döbbenet ül ki az arcára.

– Úristen, dehogy! Ezt gondolod?

Meredten nézek rá.

– Már nem igazán tudom, mit is gondolhatnék, Colin.

Felkel és odalép a fűszerállványhoz, végigfuttatva az ujjait az összes üvegcsén. Ánizs, bazsalikom, koriander. Zeller, őrölt pirospaprika és kapor.

– Ott ültél a sulikönyvtár lépcsőjén – mondja. – Én meg arra jártam pár sráccal a csapatból. Gyönyörű tavaszi nap volt, de te tanultál. Te mindig tanultál. Szóltam, hogy szendvicsezni megyünk, és megkérdeztelek, van-e kedved csatlakozni. – Lesüti a szemét és megcsóválja a fejét. – És te jöttél. Simán otthagytad a könyveidet egy kupacban, mintha le se szarnád, hogy ellopják-e őket, és jöttél utánam.

Elmosolyodom. Soha nem kaptam vissza a közgazdaságtan tankönyvemet, de Colin az enyém lett, és akkor úgy gondoltam, hogy több mint jó üzletet csináltam. Fogom a kis babérleveles üveget, amit Colin a pulton felejtett, és visszateszem a helyére.

– Tanulnom kellett volna tovább.

Colin megérinti a karomat.

– Tényleg így érzed?

Félek ránézni. Meredten bámulom a kezét, amíg el nem veszi.

– Te nem olyasvalakit akartál, aki követ téged, Colin. Hanem valakit, aki után futhatsz.

– Szerettelek – feleli hevesen.

A szemem se rebben.

– Mennyi ideig?

Hátrál egy lépést.

– Megváltoztál – mondja vádlón. – Nem olyan vagy, mint régen.

– Úgy érted, hogy nem kucorodom a sarokba a törlőrongyba zokogva? Sajnálom, hogy csalódást okozok.

Ezzel, tudom, túlfeszítettem a húrt.

– Mennyi idő múlva, Rye? – erősködik Colin. – Mikor kezdesz el kutakodni az orvosságos szekrényben menekülési útvonalak után? Vagy kezded el szuggerálni a borotvapengét hat órán keresztül, amíg Faith iskolában van? Mennyi idő múlva fogsz lemondani róla?

– Mint te?

– Én nem – feleli Colin. – Soha nem mondtam le róla. Nézd, Rye, elkövettem egy hibát. De az a kettőnk ügye. Én mindig is száz százalékban ott voltam Faithnek. Lehet, hogy te mindennap megsimogatod a fejét, és elmondod neki, mennyire szereted. De mit számít? Egészen addig az augusztusi pillanatig nem te voltál a biztos pont az életében – hanem én. Azt hiszed, elfelejtette, hogy amikor kicsi volt, az anyukája azzal töltötte a délutánjait, hogy fejfájással feküdt az ágyban, kiütötte magát fájdalomcsillapítóval, vagy egy kibaszott agykurkásszal trécselt ahelyett, hogy őt oviba vitte volna?

Remegő ujjal rám mutat.

– Nem vagy jobb nálam!

– A különbség köztünk az, hogy én soha nem mondtam, hogy az vagyok.

Colin olyan dühvel néz rám, hogy hirtelen veszélyben érzem magam.

– Nem fogod őt elvenni tőlem!

Reménykedem benne, hogy nem látja, mennyire remegek.

– Te nem fogod elvenni őt éntőlem.

Mindketten úgy belelovaltuk magunkat a veszekedésbe, hogy egyikünk sem veszi észre: Faith ott áll mellettünk. Amíg meg nem halljuk a szipogását.

– Drágám! Felébresztettünk?

– Cukorfalat! – Colin arca mosolyra vált. – Szia!

Valami a tekintetében megállít pillanatokkal azelőtt, hogy megérinteném a vállát. Faith megdermed, a szeme tágra nyílik a rémülettől, a két öklét az oldalához szorítja, és az arcából kiszalad minden szín.

– Anyu? – kérdezi remegő ajakkal. – Apu?

De mielőtt még bármelyikünk megmagyarázhatná, mi folyik itt és miért viselkedünk így, észrevesszük, hogy vér csordogál az ujjai között.

Faith pár pillanattal később a földön vonaglik, és olyan szavakat sikolt, amiket nem értek.

– Éli! Éli! – kiáltja, és bár fogalmam sincs, kicsoda ő, azt mondom neki, hogy jön már.

Próbálok nem pánikolni, amikor látom, hogy ezúttal az oldala is vérzik. Lenyomom a vállát, nehogy kárt tegyen magában, miközben a tenyere véres foltokat hagy a padlón.

Hallom Colin hangját, magas a pániktól, a hordozható telefonba beszél.

– Westvale Hill 86., az első autófeljáró balra! – Amint befejezi a hívást, letérdel mellém. – A mentő már úton van – Faith arcához nyomja az arcát, ami egy szempillantásnyi ideig meg is nyugtatja őt. – Itt van Apu. Apu vigyáz majd rád!

Faith megremeg, majd az egész teste megrándul a fájdalomtól. A hangja áramlik, akár egy folyó, szótagok, hörgések és zokogás egyvelege. Colinnak tátva marad a szája. Aztán a tettek mezejére lép, lekapja a kabátját és bebugyolálja vele Faitht, és a karjában ringatja, mint amikor még kisbaba volt. Elénekel neki egy altatódalt, amit már évek óta nem hallottam, és meglepetésemre Faith lecsillapodik, elcsendesedik.

A mentősök berontanak a házba. Colin hátralép, és hagyja, hogy tegyék a dolgukat. Figyelem, ahogy ezek az emberek hozzáérnek a lányomhoz, és azt mondják, amit gyanítottam: a vérnyomása rendben van, a pupillája ép, de a vérzés nem fog abbamaradni. Végül is, már egyszer átéltem ezt a jelenetet.

Érzem, ahogy Colin keze, akár egy kesztyű, körbefonja az enyémet.

– Mehetünk a mentőben – mondja.

– Colin…

– Nézd! – mondja ellentmondást nem tűrő hangon. – Nem érdekel, mi a franc lesz a bíróságon. Mindketten a szülei vagyunk. Mindketten megyünk.

Négyszemközt akarok konzultálni dr. Blumberggel, de azt is szeretném, ha elmondaná Colinnak mindazt, amit nekem a múltkor. Legszívesebben kirántanám magam Colin szorításából, és egyedül néznék szembe azzal, ami következik. Arra vágyom, iszonyúan, hogy Iannel beszélhessek. Azonban Colin mindig is nagyon erős hatással volt rám, azon kapom magam, hogy a lábam megszokásból követi őt, be a mentőautó gyomrába, ahol egymás mellett ülve összeütközik a vállunk, és a szemem, megszokva a sötétséget, rátapad a izgő-mozgó infúziós csőre, ami a lányomba kígyózik.

Colin és én egy ronda, csővázas kanapén ülünk, a sürgősségi várójában. Mostanra sikerült elállítani a vérzést, és Faitht áttolták a röntgenre. Az ügyeletes orvos, miután megnézte a kartonját, felhívta dr. Blumberget.

Colin nagyon elfoglalt volt az elmúlt fél órában. Válaszolt a mentősök és doktorok kérdéseire, szüntelenül le-fel rohangált, és elszívott három cigarettát a sürgősségi üvegajtaja előtt, a profilja csak úgy szikrázott a holdfényben.

Végül bejön és lekuporodik mellém, míg én épp a kezemen pihentetem a fejem.

– Szerinted – suttogja, mintha a gondolat hangosan kimondva szárnyra kaphatna – a figyelemért csinálja?

– Mit?

– Bántja magát.

Erre felnézek.

– Te ezt elhiszed Faithről?

– Nem tudom, Mariah. Nem tudom, mit higgyek.

Dr. Blumberg felbukkanása megakadályozza a kitörni készülő vitát.

– Mrs. White! Mi történt?

Colin kezet nyújt.

– Colin White vagyok. Faith apja.

– Helló!

– Ha jól tudom, nem először vizsgálja meg Faitht – mondja Colin. – Örülnék, ha beavatna kicsit a múltkori eset részleteibe.

Dr. Blumberg vet rám egy pillantást.

– Biztos vagyok benne, hogy Mrs. White…

– Mrs. White és én elhidegültünk egymástól – mondja Colin kertelés nélkül. – Öntől szeretném hallani.

– Rendben. – Leül velünk szemben, kezét a térdén pihenteti. – Bár számos vizsgálatot elvégeztem Faithen, mégsem találtam arra orvosi magyarázatot, mi okozza nála a vérzést.

– Biztos, hogy vér?

– Ó, igen. Laborban ellenőriztük.

– Magának okozza?

– Nem látok erre utaló jelet – feleli az orvos.

– Akkor valaki más teszi ezt? – kérdezi Colin.

– Kérem?

– Valaki bántotta őt?

Dr. Blumberg megrázza a fejét.

– Nem gondolnám, Mr. White. Nem úgy, ahogy ön gondolja.

– Honnan tudja? – kiabálja Colin. Könnyes a szeme. – Honnan a francból tudja? Nézze – láttam, ahogy valamiféle transzba esett és ok nélkül vérezni kezdett. Van biztosításom. Ne mondja nekem, hogy erre nincs orvosi magyarázat! Csináltasson egy szaros CT-t vagy vérképet, vagy valamit! Maga orvos. Magának kell rájönnie, és azt akarom, hogy amíg ez meg nem történik, a lányom itt maradjon. Mert ha kiengedi, és lesz még egy ilyen epizódja, beperelem magát mulasztásért.

Eszembe jut az a kutatás, amiről dr. Blumberg mesélt – a századeleji orvosokról, akik kórházban tartottak egy stigmatizáltat, és ráhegesztettek egy vascsizmát a vérző lábára, hogy meggyőződjenek arról, nem ő sebzi meg saját magát. Arra gondolok, hogyan vádolhat engem Colin azzal, hogy tönkreteszem Faith életét.

Dr. Blumberg habozik.

– Nem rendelhetek el vizsgálatokat az anyja beleegyezése nélkül.

– Az apjáé elég kell, hogy legyen – feleli Colin hidegen.

– Bent tartom – egyezik bele az orvos. – De nem számítok rá, hogy találunk bármi újat.

Colin elégedetten áll fel.

– Láthatnánk most?

– Faitht néhány perc múlva visszatolják a gyermekosztályra. Kissé bódult lesz, nyugtatót kapott. – Rám pillant, majd Colinra. – Reggel megint ránézek. A kórházi szabályzat szerint csak egyikőjük maradhat vele éjszakára. – Biccent, majd távozik.

Kihúzom magam, felkészülve a harcra, de meglepetésemre Colin bejelenti, hogy elmegy.

– Faith rád számít majd. Maradj.

Némán sétálunk a lifthez, és lemegyünk vele a gyermekgyógyászatra. Az ügyeletes nővér megmondja nekünk, melyik Faith szobája, bár még nem hozták vissza a radiológiáról. Colinnal belépünk a szobába, ő elfoglalja az egyetlen széket, én pedig megállok az ablaknál, ami a kórház helikopterének leszállópályájára néz.

Pár perccel később egy nővér betolja Faitht, és felsegíti az ágyra. Mindkét keze fehér kötszerrel van bepólyálva.

– Anyu?

– Itt vagyok. – Leülök az ágy szélére, és megsimogatom az arcát. – Hogy érzed magad?

Elfordul.

– Haza akarok menni.

Kisimítom a szemébe lógó tincseket.

– Az orvos azt szeretné, ha itt töltenéd az éjszakát.

Colin fölé hajol az ágy másik oldaláról.

– Szia, cukor!

– Apu!

Colin gyengéden megfogja a bekötött kezet, és megsimogatja a géz mellett a bőrét.

– Hogy történt ez, édesem? – kérdezi. – Nekem elmondhatod, nem fogok haragudni. Megsebezted magad? Vagy valaki más bántott? Talán a Nagyi? A pap, aki meg szokott látogatni?

– Ó, az isten szerelmére! – szólok közbe.

Colin összeszűkült szemmel néz rám.

– Nem vagy vele minden percben, Mariah, Nem tudhatod.

– Most az jön, hogy szerinted én tettem! – vetem oda.

Colin válaszul egyszerűen csak felhúzza a szemöldökét.

Miután Faith elalszik, Colin felegyenesedik.

– Nézd, ne haragudj. Csak kikészít, hogy így kell látnom, és nem tudom, hogyan segíthetnék.

– Tudod, a bocsánatkérés nem számít, ha magyarázatra szorul.

Colin hosszan néz rám.

– Muszáj így viselkednünk egymással?

– Nem – suttogom. – Nem muszáj.

A következő pillanatban már Colin karjában vagyok, arcom a nyakához simul. A homlokát a szemöldökömhöz nyomja, és ez a gesztus rengeteg emléket idéz fel bennem. Ez az a férfi, akivel le akartam élni az életemet, de ehelyett holnap egymásnak feszülünk a bíróságon.

– Holnap reggel visszajövök. Biztos vagyok benne, hogy a bíró ad nekünk egy kis haladékot.

– Biztos – ismétlem a mellkasának dőlve.

– Az a fontos – mondja olyan halkan, hogy lehet, csak álmodom –, hogy tudom, nem te voltál.

És ezzel a kijelentéssel Colin megint csak elhagy.

Kenzie megmelegíti a mikrohullámú sütőben a minipizzáit, és tölt magának egy nagy pohár vörösbort, mielőtt leül, hogy befejezze a Rothbottam bírónak írt ajánlását. Elképzeli, hogy megeszik egy egész doboznyi pizzát, majd talán még egyet, módszeresen kifosztva a teljes hűtőt és fagyasztót, addig tömve magát, amíg már moccanni sem bír majd. Nem tudja felemelni a kisujját. És képtelen megírni az ügygondnoki jelentést.

Rothbottam bíró holnap reggelre várja a beszámolóját az íróasztalára, a tárgyalás kezdete előtt.

Kenzie – az objektív megfigyelő, a józanság hangja – hivatott lefektetni az alapokat, melyekre támaszkodva mérlegeli majd a bíró a felperes és az alperes érveit.

Lassan, hosszan kortyol a borából. A White-esetben annyi a homályos részlet, hogy néha megkérdőjelezi, képes-e egyáltalán tisztán látni.

Egyrészt ott van Colin és Jessica White, egy új család, élén az apával, aki láthatóan szereti Faitht. De Kenzie-nek nem lenne gyomra a felügyeleti jogot egy olyan férfinak ítélni, aki ilyen gusztustalanul hűtlen volt. Másrészt ott van Mariah White, aki magával cipeli múltja minden sérelmét, és még most is – Kenzie biztos benne – hazudik, vagy magának, vagy Faithnek, vagy Kenzie-nek. Ha hagyja, hogy Faith az anyjánál maradjon, teszi azt úgy, hogy nem ismeri a teljes sztorit. Azonban nem tudja nem észrevenni, hogy Mariah, aki a saját bevallása szerint is a bizonytalanság mintaképe, tényleg elkezdett változtatni az életén. Nyilvánvaló, hogy Faith nagyon ragaszkodik az anyjához. De vajon ez egy egészséges kapcsolat, vagy Faith talán azt érzi, vigyáznia kell az anyjára, aki képtelen vigyázni őrá?

Kenzie leteszi a poharát, és kivárja, hogy a kurzor megjelenjen a számítógép képernyőjén, a dokumentum tetején. Aztán kikapcsolja a komputert, és csodáért fohászkodik.

Gyászoló rokonok állnak a nyolcvankét éves Mamie Richardson ágya mellett. Múlt héten agyvérzést kapott, és azóta kómában fekszik. Az orvosok elmagyarázták a családnak a súlyos agyi károsodás következményeit, és most egybegyűltek mind, hogy kikapcsolják a lélegeztetőgépet.

Mamie lánya az ágy egyik szélén ül az intenzív osztályon; a férfi, aki immár hatvan éve a férje, a másikon. Az asszony leopárdpöttyös kezét simogatja, mintha szerencsét hozhatna neki; nem vesz tudomást a szeméből patakzó könnyekről, melyek kis tócsába gyűlnek a Mamie vékony lábát takaró kockás pléden.

A lánya a gép mellett álló rezidensre pillant, majd az apjára.

– Mehet, apu?

Az idős férfi csak lehajtja a fejét. A nő bólint az orvosnak, ám akkor egyszer csak megállítja az anyja metsző sipítása:

– Isabelle Louise! – kiáltja Mamie, felülve az ágyon. – Mit képzelsz, mi az úristent csinálsz te itt?

– Anya? – kapkod levegő után a nő.

– Mamie! – ordít fel a férje. – Ó, istenem! Mamie!

Az idős asszony kitépi a csöveket az orrából.

– Milyen szerkentyűhöz kötöztettél te engem, Albert?

– Feküdj vissza, anya! Agyvérzésed volt! – A lánya az orvosra sandít, aki először sokkot kapva hátrahőköl, majd közelebb hajol, hogy megvizsgálja Mamie-t.

– Szóljon egy nővérnek! – utasítja a doktor Albertet. De beletelik egy percbe, mire Alberthez eljut a kérés, mert képtelen levenni a tekintetét az asszonyról, aki fél évszázadon keresztül meghatározta az életét, és akinek távoztába ő is kicsit belehalt volna. Aztán kiszalad a folyosóra, egy feleannyi idős férfi energiájával, vadul mutogatva és kiáltozva az egészségügyi személyzetnek, hogy jöjjenek gyorsan, gyűljenek össze mind az intenzív osztályon, ami történetesen éppen egy emelettel Faith White kórterme fölött van.

Az éjszaka közepén Faith karja egyszer csak megmozdul, és eltalálja az arcomat. A gyermekosztályon biztosítanak egy pótágyat az ott alvó szülőknek, de én inkább bemásztam mellé a keskeny kis matracra. Így meg tudom védeni, vele tudok lenni, ha fájdalmai lennének.

Faith összevissza dobálja magát, én pedig a homlokához nyomom az ajkam. Azonnal elhúzódom – szinte ég, forróbb, mint valaha. Rávetem magam az ágy fejlapjára és megnyomom a hívógombot.

– Igen?

– A lányom lázas.

– Mindjárt ott leszünk.

Mire a nővérek megjelennek, kezükben a lázmérővel és alkoholba mártott vattákkal, Faith már nem izeg-mozog.

Furcsa hang kíséri a mozdulataikat; beletelik egy percbe, mire felismerem a ritmikus, vékonyka nyögést, mely valahonnan Faith testének mélyéről tör elő.

– Nem szólnának dr. Blumbergnek?

– Mrs. White – mondja az egyik nővér –, hadd végezzük a munkánkat, rendben?

De én vagyok az édesanyja, akarom válaszolni. Maguk miért nem engedik, hogy én is azt tegyem?

– 40,5 fok – hallom az egyik nővér hangját.

40,5? Eszembe jutnak a véren keresztül terjedő fertőzések, az agyhártyagyulladás, a rák. Ha súlyos lenne, a ma esti vizsgálatok bizonyára kimutattak volna valamit – magas fehérvérsejtszámot például. De ha nincs komoly baja, hogy lehet ilyen magas láza?

Nem akarom magára hagyni, de tisztában vagyok a kötelességemmel.

Kilépek a folyosóra, és kölcsönkérem a nővérpult telefonját. Túl sok ember nyüzsög Faith kórtermében ahhoz, hogy odaférjek az ágya melletti készülékhez. Beletúrok a retikülömbe, és előhúzok egy kis zöld fecnit, rajta egy telefonszámmal.

– Jessica, itt Mariah White – sikerül kinyögnöm. – Kérem, mondja meg Colinnak, hogy Faithnek romlott az állapota.

Mire Malcolm Metz beér az irodájába, a rendkívül bűnbánó Elkland hívására – aki éjszakai ügyeletet tartott, amikor Colin White berontott az épületbe, akár egy fogságból szabadult fenevad –, a haja még mindig vizes a zuhanytól, a szeme pedig vérben forog. Teljesen kiakadt, mert a per napján szereti mindig a legjobb formáját hozni, azonban öt órán belül jelenése lesz a bíróságon, és úgy fog festeni, mint aki egész múlt éjjel tivornyázott. Ügyfele láttán azonban átértékeli a helyzetét – a férfi haja csomókban mered az ég felé, a kabátja gyűrött, és… az vér ott az ujjánál?

– Jézusom! – mondja Metz. – Rosszabbul fest, mint én.

– Oké – fog hozzá Colin, és arra sem veszi a fáradságot, hogy az ügyvédjére nézzen. – Mondom, mi történt. Fájdalmai vannak. A kibaszott kórházban fekszik. És nem érdekel, mit mond, az emberek elhiszik, amit a tévében látnak, és ez befolyásolni fogja a bíró döntését. Nézze meg annak a bostoni bébiszitternek a tárgyalását! Egy valag pénzt fizetek magának azért, hogy megnyerje nekem a pert. És én mondom, Malcolm, hogy ott történik vele valami, a házban. A saját szememmel láttam! Valaki vagy valami beteggé teszi.

– Várjon egy kicsit! – mondja Metz. – Ki beteg? Ki van kórházban?

Colin úgy néz rá, mint egy idiótára.

– Faith.

Metz szeme tágra nyílik.

– Faith kórházba került?

– Tegnap éjjel elkezdett vérezni. Ott, pont előttem. Csak ott állt, aztán egyszer csak… – megcsóválja a fejét. – Jézusom, szeretném azt hinni, hogy az orvosok többre is képesek, mint hogy teletömik fájdalomcsillapítóval. Mármint… valaminek ki kell váltania a vérzést.

Metz felemeli az egyik kezét.

– A lánya kórházban van – jelenti ki.

– Igen.

– Megfigyelés alatt.

– Így van.

Mosoly bujkál Metz szája szegletében.

– Ó, istenem, ez tökéletes!

Colin kérdő tekintetét látva siet megmagyarázni az előző kijelentését.

– Kidolgoztunk egy elméletet, Colin, és bármilyen különösen is hangzik, ez az esemény is azt támasztja alá.

Miközben Elkland elmondja Colinnak, mit kell tudni a kivetített Münchausen-szindrómáról, Metz visszagondol a korábbi ex parte indítványára, amivel csak úgy bepróbálkozott a bírónál, de mint utóbb kiderült, tudat alatt az is egy briliáns elme zseniális ötlete volt.

– Képzelje el: ma reggel bemegyünk a bíróságra, és benyújtunk egy sürgősségi indítványt, arra kérve Rothbottam bírót, hogy távolítsa el Faitht az anyjától, mert mellette veszélyben van az élete. Amikor először ezért folyamodtunk, azt hitte, blöffölünk, és hagyta, hogy vele maradjon. Ám hála a téves ítéletének, a kölyök most kezelésre szorul. Kifejtem neki a szindróma tüneteit, és közlöm vele, hogy a szakértőnk be fogja bizonyítani, miért van szükség erre az azonnali lépésre. Aztán bírósági végzésért folyamodom, hogy Mariah-t távol tarthassuk Faithtől. A bírónak olyan bűntudata lesz, amiért figyelemre se méltatta az első indítványomat, hogy mostantól úgy táncol majd, ahogy én fütyülök.

Colin homlokráncolva fürkészi az ügyvéd arcát.

– Soha nem hallottam még erről a Münchausen-izéről.

Metz elvigyorodik.

– Én sem. De a tárgyalás végére profik leszünk belőle.

Colin megrázza a fejét.

– Nem is tudom, Malcolm. Mariah… lehet, hogy időnként túlságosan is magával van elfoglalva, de soha nem bántaná Faitht szándékosan.

Elkland az ajkát harapdálja.

– Mr. White, abból, amit én olvastam, úgy tűnik, ez a pszichológiai folyamat része – hogy figyelmes, rátermett szülőnek állítja be magát valaki, miközben hazudik a tetteiről.

– Két méterre álltam Faithtől múlt éjjel, amikor hirtelen vérezni kezdett – mondja Colin megfontoltan. – Nem szúrta meg magát, nem ért semmihez, és az az igazság… hogy Mariah még messzebb volt tőle. De maga azt mondja, hogy… azt gondolja…

Metz megrázza a fejét.

– Nem az a kérdés, mit gondolok én vagy maga, Colin – feleli –, hanem hogy a bíróval mit akarunk elhitetni.

Kenzie a laptopja mellett alszik édesdeden, amikor megcsörren a telefon.

– Miss van der Hoven – szól bele egy mézesmázos hang, amikor felveszi a kagylót.

Lehetetlen lenne, még így a félálom öntudatlan pillanataiban is, nem felismerni Malcolm Metzet.

– Korán kelt ma.

– A nap legjobb része a hajnali öt.

– Erről nincs tapasztalatom.

Metz kuncog.

– Gondolom, már elküldte a jelentését.

Kenzie az üres monitorra bámul, megértve, hova is akar kilyukadni a férfi.

– Feltételezem, hogy átadta a bíró úrnak múlt éjjel, hogy elolvashassa a mai tárgyalás előtt. De úgy éreztem, kötelességem tájékoztatni még valamiről, mielőtt a bírósági ülés kezdetét venné.

– Miről is, Mr. Metz?

– Faith White-ot múlt éjjel kórházba szállították.

Ezt hallva Kenzie azonnal felcsattan.

– Hogy mi?

– Úgy értesültem az ügyfelemtől, hogy a keze ismét vérezni kezdett, és ez egy még súlyosabb állapothoz vezetett.

– Úristen! Ki van vele most?

– Az anyja, gondolom. – A vonal másik végén Metz nyilvánvalóan épp a szavait válogatja. – De szólni akaratam, hogy ezen változtatni szándékozom. Bírósági végzést fogok kérni Mariah ellen, hogy ne mehessen a gyerek közelébe. Okom van feltételezni, hogy ő az, aki bántalmazza Faitht.

– Bizonyítékkal tud szolgálni?

– Arra a következtetésre jutottam, hogy Mrs. White egy bizonyos pszichológiai rendellenességben szenved. Felülbíráltattam az esetet egy szakértővel, aki osztja a véleményemet.

– Értem.

– Legalábbis meg fogja érteni. Csak gondoltam, szeretné tudni előre, mi következik – mondja Metz, és leteszi a telefont.

Kenzie bekapcsolja a számítógépét, és vár, amíg a képernyő életre nem kel. Hunyorognia kell – túl sok hatás érte egyszerre. Elszántan gépelni kezd, remélve, hogy lesz esélye meglátogatni Faitht, mielőtt elkezdődne a tárgyalás, és azért fohászkodik, hogy ha tényleg létezik az a bizonyos mennyei teremtmény, aki vigyázott a kislányra a mentőben, megóvja őt a kórházban, és átsegíti majd egy új, biztonságosabb otthonba.

– Azt javaslom, hogy Faith White-ot – írja – az édesapjánál helyezzék el.

TIZENNÉGY

„Másokat megmentett, de magát nem tudja megmenteni.”

MÁTÉ EVANGÉLIUMA, 27. fejezet, 42. vers

1999. december 3. – reggel

Voltak időszakok, amikor Faith csecsemő volt, és Mariah még mindig rácsodálkozott a mellette szuszogó vagy a kebléhez bújó kisbabára, hogy elfogta őt a rettegés. Évek terültek el előtte, akár a térképen kacskaringózó piros útvonalak, veszélyekkel és hibákkal telve. Faith élete, abban a szakaszban még, jelöletlen és sértetlen volt. És Mariah-n múlt, hogy ez így is maradjon. Hamar egyértelművé vált számára, hogy ezt a szerepet soha nem lesz képes maradéktalanul betölteni, anélkül, hogy úgy érezné, hibázott. Hogyan is lehetne belőle igazán jó anya, amikor legalább annyira esendő, mint amennyire tökéletes egy újszülött? Egy szempillantás alatt bármi történhet – földrengés, vírusos influenza, porba hulló cumi. Időnként belenézett a lánya arcába, és szeme előtt megjelentek a már készülő balesetek. Aztán kitisztultak az érzékei, és csak a szeretetet látta, egy mélységes mély kutat, melynek, hiába is próbálkozna, soha nem ismerheti meg a legalját, a félelmetes magasságtól csupán a lélegzete akad el.

Faith megmoccan álmában, mire Mariah is rögtön megfordul. A kislány kirántja bekötözött kezét a takaró alól, és befészkeli az anyjáé alá. Az érintéstől Faith abbahagyja a ficergést, és újra megnyugszik.

Mariah hirtelen azon kezd el morfondírozni, hogy vajon az ilyen pillanatok bizonyítják-e be, hogy valaki jó szülő vagy sem: amikor ráébredünk, hogy bármennyire is erőlködünk, nem leszünk képesek megvédelmezni a gyermekünket a tragédiáktól, tévedésektől és rémálmoktól. Talán egy anya feladata nem az, hogy menedéket biztosítson, hanem hogy mellette legyen, amikor a gyermek földet ér… és utána vigaszt nyújtson.

Mariah a kezét a szájára tapasztja. Ott kell tartania, különben biztosan hangos, hörgő zokogásban törne ki, vagy leüvöltené az egyik jószándékú nővért, hogy tűnjön el a lánya közeléből.

– Nem értem – mondja Millie halkan, Mariah mellett állva, pár méterre Faith ágyától. – Soha nem volt még ilyen beteg. Talán valami fertőzés, amit bekapott még a vérzés mellé.

– Nem fertőzés – suttogja Mariah. – Haldoklik.

Millie döbbenten emeli rá a tekintetét.

– Hogy a francba mondhatod ezt?

– Nézz rá!

Faith fehérebb, mint a kórházi lepedők. A keze, amiből még mindig szivárog a vér, elszíneződött kötszerekkel van körbetekerve, még nem pólyálták át. A láza 40 fokról 41-re emelkedett, minden hiába: a langyos fürdők, az alkoholos borogatás és az intravénásan adagolt, ki tudja, hány gramm Tylenol és Advil ellenére.

Mariah egyre idegesebb, ahogy figyeli. Azon kapja magát, hogy Faith orrlyukának alig látható tágulását fürkészi, mellkasának finom mozgását számlálja.

Millie összeszorított szájjal kimegy a szobából, egészen a nővérpult relatív csendjéig.

– Colin White nem telefonált még? – kérdezi, tudván, hogy a Faith kórtermében lévő telefon hívásait átkapcsolták, hogy a csörgés nehogy felébreszthesse a kislányt.

– Nem, Mrs. Epstein – feleli a nővér –, de azonnal szólok, ha jelentkezik.

Ahelyett, hogy visszamenne Faithhez, Millie tovább sétál a folyosón, aztán nekidől a falnak, és eltakarja az arcát.

– Mrs. Epstein?

Gyorsan letörli a könnyeit, amikor megpillantja dr. Blumberget, aki ott áll előtte.

– Ne is törődjön velem – szipogja.

Szaporázzák a lépteiket, és csak Faith szobájához közelítve lassítanak le.

– Változott bármi múlt éjjelhez képest?

– Amennyire én látom, nem – feleli Millie, megtorpanva a küszöbön. – Aggódom Mariah-ért. Talán mondhatna neki valamit.

Dr. Blumberg bólint, és belép a kórterembe. Mariah csak annyira emeli fel a fejét, hogy lássa, amint a nővérek szétrebbennek. Az orvos odahúz egy széket.

– Hogy érzi magát?

– Szívesebben beszélnék Faithről – feleli Mariah.

– Hát, egyelőre nem tudom, mi mást tehetnénk még érte jelen pillanatban. Maga azonban… nem szeretne valamit, ami segítene abban, hogy aludjon egy keveset?

– Azt akarom, hogy Faith felébredjen, és hazajöjjön velem – mondja Mariah ellentmondást nem tűrő hangon, a lánya fülcimpájára bámulva. Egy időben, Faith kisbaba korában, Mariah gyakran figyelte, hogyan áramlik ott a kislány vére a vékony kis hártya alatt, és arra gondolt, hogy látja a vérlemezkéit és a szöveteit, az energiát, ami megtölti ezt az aprócska testet.

Dr. Blumberg összekulcsolja a két kezét a térde között.

– Nem tudom, mi lehet a baja, Mariah. Reggel újabb laborvizsgálatokat végzünk. És megteszek mindent érte, ami tőlem telik, erre a szavamat adom.

Mariah értetlenül mered az orvosra.

– Tudni akarja, mi a baja? Haldoklik! Hogy lehet, hogy ezt még én is látom, orvosi diploma nélkül?!

– Nem haldoklik. Ha így lenne, elmondanám magának.

Mariah minden erejével Faith arcára összpontosít, a kis kék foltokat fürkészi a szeme alatt, orrának piciny lejtőjét. Közel hajol hozzá, annyira, hogy csak Faith hallhassa a szavait:

– Ne hagyj el! – suttogja. – Ne merészelj! Hosszú évekig nem tetted. Kérlek, maradj velem!

– Mariah, drágám, indulnunk kell a bíróságra – mutat Millie a karórájára. – Tíz óra.

– Én nem megyek.

– Nincs más választásod.

Mariah olyan hirtelen perdül meg, hogy az anyja hátrahőköl.

– Nem megyek! Nem hagyom itt őt! – megérinti Faith arcát. – Igenis van választásom!

Joan Standish csupán egyvalamin változtatott amiatt, hogy a hírhedt Malcolm Metzcel kell majd megküzdenie a tárgyalóteremben: egy tizenöt perces fenékformáló gyakorlatot csapott a napirendjéhez. A fogmosás és a kávé közé illesztette be a guggolások, kitörések és súlyzózások kegyetlen sorozatát, ami után mindig kikészült és verejtékben úszott. Edzés közben élvezettel képzelte el Metz arcát, látta maga előtt, ahogy a férfi a seggét bámulja, miután ő, megnyerve a pert, elsasszézik előtte a fellebviteli bíróság folyosóján.

A tárgyalás napján elvégzi a gyakorlatokat, lezuhanyzik, majd előhúzza a piros kiskosztümjét a ruhásszekrényből. Konzervatív viselet, de élénk színű, és Joan bármilyen trükkre hajlandó, csak hogy elterelje a figyelmet Malcolm Metzről.

Valamikor a Frosted Mini Wheats müzlije fogyasztása közben eszébe jut, hogy tankolnia kell. Elégedetten konstatálja, mennyire ügyel a részletekre; lehet, hogy Metz már most is tíz perc késében van, mert elfelejtette teletölteni az autóját. Óvatosan megmossa a kezét, vigyázva, nehogy lefröcskölje a ruháját, majd felkapja a tegnap este előkészített aktatáskáját.

Húsz perccel korábban indul el, mint tervezte, úgy véli, nem árt, ha egy kicsit hamarabb érkezik, és fogalma sincs róla, hogy a házában a telefon csupán pillanatokkal azután szólal meg, hogy ő kilép az ajtón.

Joan érzi, hogy az a tökéletes professzionális póz, amit gondosan felépített, széthullani látszik, amikor megpillantja Millie Epsteint, aki láthatóan kiborulva szalad felé.

– Kérem, mondja, hogy Mariah a mosdóban van! – kezdi Joan félve.

– A kórházban. Próbáltam hívni.

– Micsoda?

– Nem az van, amire gondol – feleli. – Faith. Iszonyatosan beteg, és Mariah nem tágít mellőle.

– Basszus – morogja Joan, ahogy Malcolm Metz, Colin és egy fiatal ügyvédnő elérik a felperesnek fenntartott asztalt a tárgyalóteremben.

– Joan! – szólítja meg a nőt Metz bűbájosan. – Van az ön számára egy viccem: mi a különbség az ügyvéd és a harcsa között?

– Ne most! – Joan érzékeli, hogy az általában üres karzat most kényelmetlenül túlzsúfolt a média képviselőitől.

– Az egyik egy fenék közeli élősködő – röhög Metz –, a másik pedig egy hal. Megvan?

– Csak a maga nevében beszéljen, Malcolm – feleli Joan, előkeresve az aktáját.

– Álljanak fel A. Warren Rothbottam bíró úr tiszteletére!

Joan kihúzza magát, tekintetét azonban a lehető legkésőbb emeli fel.

Rothbottam bíró sebtiben átnézi az előtte heverő dossziét, majd a felperesről az alperesre siklik a tekintete.

– Miss Standish, nem hiányzik valamije?

– Az ügyfelem, bíró úr. Odamahetnék?

Rothbottam felsóhajt.

– Tudtam, hogy ez nem lesz egy egyszerű ügy. Jöjjön!

Metz odatoppan Joan mellé, olyan fejjel, mint akinek vaj van a füle mögött.

– Bíró úr! – mondja Joan. – Szörnyű vészhelyzet állt elő. Ügyfelem lányát éjjel kórházba szállították, és nem hagyja őt magára, így nem tud megjelenni. Halasztást kérvényezek addig, amíg a gyermeket ki nem engedik.

– Kórházba? – a bíró Metzre nézve várja a megerősítést, de a férfi csak megvonja a vállát. – Haldoklik?

– Nem gondolnám – válaszolja Joan. – Tudomásom szerint Faith orvosilag megmagyarázhatatlan eredetű vérzéstől szenved.

– Úgynevezett stigmáktól – veti közbe Metz.

– Az orvosok még nem találták meg a probléma okát – torkollja le Joan.

– Ja, tényleg. Lehet, hogy valami sokkal rosszabb.

Rothbottam bíró a férfira tekintve felhúzza a szemöldökét.

– Ha majd úgy érzem, szükségem lesz egy tolmácsra, Mr. Metz, ön lesz az első, akinek szólok. – Joan felé fordulva így folytatja: – Úgy értsem, a lány állapota válságos?

– Én… azt hiszem, igen, bíró úr.

– Értem. Azonban a gyermek apjának sikerült megjelennie a tárgyalóteremben, így ezt az anyjától is elvárom. És ne higgye, hogy nem látok át az ilyen kis „mentőangyal”-sztorikon. A bírósági naplóm egy rémálom egészen karácsonyig. Visszautasítom a halasztási kérelmet. Húsz perce van, hogy kitalálja, hogyan juttatja el az ügyfelét a tárgyalóterembe, vagy bírósági végrehajtót küldök érte, aki megbilincselve hozza majd ide. Tíz harminckor folytatjuk.

– Mielőtt Miss Standish elmenne az alperesért, bíró úr – szól közbe Metz –, kérnék egy bírósági végzést.

– Igazán? – kérdezi a bíró szárazon.

– Bíró úr, minden perc értékes, ezért szeretném, ha a rendelkezés már ma reggel érvénybe lépne, a kislány élete múlhat rajta!

– Mi a franc ez? – kérdezi Joan. – Sürgősségi meghallgatás? Most?

– Ezért hívják sürgősséginek, Joan – sziszegi felé a férfi.

– Ennyi volt! – jelenti ki Rothbottam bíró. – Mindkettőjüket az irodámban akarom látni. Most!

Joan odamegy az alperesnek kijelölt asztalhoz, hogy összeszedje a jegyzeteit. Amikor látja, hogy a bíró kilépett a teremből, odarohan az ajtóhoz, és int Millie-nek. Mint elkülönített tanú, nem tartózkodhat a tárgyalóban – de túl messzire sem kószálhat el.

– Tegyen meg mindent, hogy idejöjjön! – sziszegi felé Joan. – Ha nem ér ide, mire kijutok a bíró irodájából, akkor a rendőrséggel hozatják el.

Mire Joan belép a bíró irodájába, Metz már kényelmesen elhelyezkedett a székén.

Rothbottam megvárja, amíg Joan is helyet foglal.

– Mit művel, Malcolm? Ez nem Manchester. Nem is New York. Nem valamiféle óriási cirkusz, ahol előadhatja a mutatványos számát. New Canaanban vagyunk, fiam. Azzal, hogy produkálja magát, szart sem fog elérni.

– Bíró úr, ez nem csupán egyszerű taktikai húzás. Szükségem van egy távoltartási végzésre Mariah White ellen, hogy ne látogathassa meg a lányát.

Joan felnevet.

– Tegyen nekem egy szívességet, Malcolm!

– Bíró úr, nem reagálnék a kifakadásra. Már azt is aggasztónak találtam, amikor a fizikai sérülés még csak a gyermek kezére terjedt ki, de a helyzet súlyosbodott, Faith válságos állapotban fekszik a Connecticut Valley Orvosi Központban. Bátorkodtunk felkeresni egy szakértőt a nyugati partról, aki jelenleg is ide tart, hogy kifejtse: Mariah White a kivetített Münchausen-szindróma klasszikus tüneteit produkálja – egy mentális betegségét, mely miatt bántja a saját lányát.

Joan összeszűkült szemmel figyel, bűzlik neki ez az egész. Elég jól vág az esze, hogy tudja, Metz nem a semmiből rukkolt elő hirtelen ezzel a stratégiával. Valószínűleg hosszú ideje megágyazott már neki, különösen, ha még egy szakértőt is sikerült kerítenie tanúnak. Semmi meglepő nincs ebben a meglepetés-tanúban – Metz számára semmiképp. Aki azonban látszólag az ártatlanság mintaképe és az igazság bajnoka.

– Ez egy összetett rendellenesség. Az anya gyakorlatilag fizikailag vagy mentálisan beteggé teszi a saját gyerekét, hogy a figyelmet magára vonja. Annak, ha a gyermek az anyával marad, isten a megmondhatója, milyen szörnyű következményei lehetnek. Paralízis, kóma, vagy akár halál. Egyértelmű, hogy a későbbiekben ez a probléma befolyásolja majd, ki kapja a felügyeleti jogot, de most, bíró úr, nagyon kérem, hogy segítsen megóvni Faitht a tárgyalás végéig azzal, hogy távoltartási végzést rendel el Mariah White ellen.

Joan megvárja, amíg a férfi befejezi a monológját, majd nevetésben tör ki.

– Bíró úr, ugye nem fogja hagyni, hogy ezt megússza?

Metz egy pillantásra sem méltatja a nőt.

– Csak hallgassa meg a bizonyítékot, bíró úr. Az ideggyógyász szakorvosok általában úgy tudják megállapítani a szindrómát, ha elválasztják a szülőt a gyermekétől. Amikor az anya nem érintkezhet a gyermekkel, a gyermek nem betegeskedik egyfolytában – a férfi közelebb hajol. – Mi veszítenivalója van, bíró úr? Ez egy nyerő helyzet. Amennyiben Mariah White nem szenved az említett betegségben… nos, Faith amúgy is kórházban van, jó kezekben. Ha pedig igen, akkor ön megmentette a kislány életét. Kinek árthat az ideiglenes végzés, amely addig van érvényben, amíg meg nem hallgatja a szakértő tanúvallomását és levonja a saját következtetését?

Rothbottam bíró Joanhez fordul.

– Szeretne hozzászólni, Miss Standish?

A nő Metzre pillant, majd a bíróra.

– Ez egy baromság, bíró úr. Először is, ellentétben Mr. Metz ügyfelével, aki láthatóan kizárólag a saját érdekeit nézi, az én kliensem azért nincs most itt, mert szükség van rá a lánya betegágyánál. Ezért dicséretet érdemel, nem távoltartási végzést. Másodszor, Mr. Metz igyekszik elvonni a figyelmet ügyfelem odaadó anyai szeretetéről ezzel az új a „hét betegsége”-taktikával. Nem tudom, mi ez a szindróma. Még azzal sem vagyok tisztában, hogy a francba kell helyesen leírni. Fél órán belül kezdődik a tárgyalás, és én készen állok, erre Metz beszambázik ide ezzel a homályos klinikai diagnózissal – nem rémlik, hogy diplomás pszichológus lenne, ha belegondolok –, és nekem időre lesz szükségem, amíg utánajárok és megcáfolom az állítását.

– M-Ü-N… – betűzi lassan Metz.

– Ássa el magát!

A férfi színlelt sértettséggel emeli fel a kezét.

– Csak segíteni akartam abban, hogy a francba kell betűzni ezt a baromságot.

– Még nem végeztem, Metz! – a nő a bíró felé fordul. – Nem húzhat elő a zsebéből egy tanút a tárgyalás napján – elnézést, helyesbítenék: percében. Ez teljességgel igazságtalan.

Rothbottam bíró Metzhez fordul.

– Ha kiszedné a monológokat, amikkel biztosra veszem, hogy teletűzdelte a tanúvallomásait, mennyi idő alatt végezne a többi tanúval?

– Nem tudom. Talán holnapra.

Rothbottam egy percig mérlegeli a férfi válaszát.

– Rendben. Megadom a távoltartási végzést, egyelőre. Rögtönözzünk! Elkezdjük a tárgyalást, és Mr. Metz, az ön kivetített Münchausen-szakértője jön utolsónak. Amikor oda jutunk, berekesztjük a pert, és megnézzük, Miss Standishnek szüksége van-e még időre a visszavágáshoz.

– Véleményem szerint hasznos lenne mindenki számára, ha először a fickó vallomását hallanánk a rendellenességről…

– Szerencséje van, hogy engedélyezem, hogy a szakértője egyáltalán felálljon a tanúk padjára. Téma lezárva. Ezt fogjuk tenni. Nekem ez tetszik – a gyermek biztonságban lesz, Joannek lesz egy plusz napja készülni, és őszintén, Metz, a legkevésbé sem érdekel az ön véleménye.

A bíró megropogtatja az ujjait, majd az ajtóra mutat.

– Indulhatunk?

Aznap korán reggel MacReady atya besétál Faith kórtermébe. Egy pillanatra megtorpan a küszöbön, megdöbbenve Faith látványától, akinek testéből csövek lógnak ki, és úgy fekszik ott, akár egy halott. Mariah a lánya karját fogva bóbiskol. Talán nem ez a megfelelő alkalom, hogy háborgassa őket, de most hallotta gyülekezete egyik tagjától, hogy a kislányt múlt éjjel a mentők vitték el, és szerette volna megnézni, hogy érzi magát. A pap hátrálni kezd az ajtó felé, a linóleumon koppanó csizmája hangjára azonban Mariah hirtelen felriad.

– Ó! – szólal meg rekedten, majd megköszörüli a torkát. Amikor észreveszi, kicsoda a látogató, szemmel láthatóan kiborul. – Mit keres maga itt?

MacReady atya azonnal rájön, hogy valamiért Mariah azt hiszi, idehívták őt, hogy feladja az utolsó kenetet. Ez persze soha nem fordulhatna elő, hiszen Faith nem katolikus gyermek, bár ez korábban sem gátolta meg MacReady atyát abban, hogy beavatkozzon a kislány életébe. Leül Mariah mellé egy székre.

– Barátként vagyok itt, nem papként – feleli. Faith fájdalmat sugárzó kis arcát fürkészi. Milyen apró, és mekkora vihart kavart! – Megint a keze miatt történt?

Mariah bólint.

– És a láza meg a kiszáradás miatt. Meg a sikolyok és a roham… – Megdörzsöli az arcát. – Rosszabb volt, mint első alkalommal, sokkal rosszabb.

– Roham?

Mariah beleremeg az emlékezésbe.

– Colin és én… alig bírtuk lefogni… amikor először fordult ez elő, nem volt magánál. De most… most nagyon fájt neki.

MacReady atya gyöngéden megsimogatja Faith arcát.

– Éli, Éli, lamma szabaktani – mormolja.

Mariah a pap szavait hallva megmerevedik.

– Mit mondott?

A férfi meglepetten fodul felé.

– Ez valójában héberül van.

Mariah visszagondol az előző éjszakára, amikor Faith Élit szólongatta. A többi ismeretlen szótagra nem esküdne meg, de lehet, hogy Faith is ezt nyöszörögte. Megosztja ezt az információt a pappal.

– Ez egy bibliai idézet – mondja az atya. – Máté evangéliuma, 27:46.

– Faith nem beszél héberül.

– De Jézus igen. Az volt az ő nyelve. A szavak jelentése: Én Istenem, én Istenem, miért hagytál el engem? Szent Máté elárulja nekünk, hogy Jézus Krisztus nem szépen, csendben aludt el. Az utolsó percében meg akarta tudni, Isten miért szabta ki rá ezt az egészet. – A pap egy pillanatig habozik, majd Mariah szemébe nézve folytatja: – A vérzés, a fájdalom, az idézet… úgy tűnik, Faith eksztázisban volt.

– Agóniában, inkább.

– Ne a szó hagyományos jelentésére gondoljon. A legtöbb hivatalosan elismert stigmatizált tapasztalt vallási eksztázist időnként. Azon kívül, hogy vérzett a kezük… – ebben a pillanatban Faith megmozdul álmában, és véletlenül lelöki magáról a takarót, látni engedve az oldalán lévő sebeket. MacReady atya visszafojtott lélegzettel bámulja. – Ott is?

Amikor Mariah bólint, a férfi tudja, hogy az arcára sugárzó öröm ül ki, és a reakciója nem helyénvaló egy ilyen komoly pillanatban. Ám a seb Faith jobb oldalán pont oda esik, ahol Jézust is átszúrták. Már a gondolatba is beleszédül. Kijózanodva azonban élesíti lelkipásztori képességeit.

– Mariah, Faith nem a saját fájdalmát érzi. Abból, amit nekem elmondott, arra kell gondolnom, hogy újraélte Jézus szenvedéseit a kereszten.

– Miért pont ő?!

– Miért pont Jézus? – feleli MacReady atya halkan. – Nem tudjuk, Isten miért adta nekünk egyetlen fiát, hogy meghaljon a mi bűneinkért. És fogalmunk sincs arról, miért hagyja néhány embernek, hogy átéljék Jézus Krisztus passióját, amikor mások megérteni is képtelenek.

– Passió! – Mariah szinte kiköpi a szavakat. – Eksztázis! Bárki is találta ki ezeket az elnevezéseket, nem tapasztalta meg azokat.

– A passió a latin passio szóból származik, azt jelenti, szenvedni.

Mariah elfordul MacReady atya őszinte hitétől.

Passió. Gyöngéden ismételgeti magában a szót, és Ianre gondol, Colinra, Faithre, azon töprengve, hogy a szeretet valamennyi formája – égi vagy földi – fájdalommal jár-e.

Amikor a nővérek újra elviszik Faitht röntgenre, Mariah elbúcsúzik a paptól. Nem különösebben érdekli, mi lesz MacReady atyával. Az sem számít neki, hogy Faith Jézus fájdalmát éli-e át vagy a sajátját. Ő csak azt szeretné, ha elmúlna végre.

Faith egy kerekes székben ül, el-elszenderedve. Mariah keze a kislány vállán pihen, amikor a nővér betolja Faitht a liftbe. A harmadik emeleten szállnak ki, és a folyosón várakoznak, amíg a nővér ki nem deríti, melyik vizsgáló felé kell venniük az irányt. Egyszer csak őrületes sebességgel elsuhannak mellettük egy hordágyon fekvő férfival, akit kétségbeesett orvosok kis csapata igyekszik eljuttatni a sürgősségire. Mariah hallja, ahogy a defibrillációról és a hármas műtőről ordibálnak, és kirázza a hideg, mert eszébe jut az anyja szíve. A beteg férfi keze lelóg a hordágyról, és hozzáér Faith térdéhez, ahogy eltolják mellette. De Faith csendesen nyöszörög, és semmit sem érzékel az egészből.

– Mariah!

Mivel a lánya nem válaszol, Millie megragadja a vállát, és jól megrázza.

– Hallottál bármit is abból, amit magyaráztam neked?

– Menj te, anya. Én megpróbálok később csatlakozni.

– Nem érted. Ha most nem kelsz fel és sétálsz ki ezen az ajtón, a rendőrök fognak kényszeríteni rá! – Millie közelebb hajol hozzá. – Ha nem jössz el a tárgyalásra, Faith Colinhoz kerül!

Az utolsó mondat végre eljut Mariah tudatáig.

– Az nem lehet – feleli lassan feltápászkodva. – Kizárt.

Millie segít neki talpra állni, észlelve, hogy elért hozzá az üzenet. Könnyed mozdulatokkal bebugyolálja Mariah-t a kabátjába, ahogy csak egy anya képes.

– Akkor állítsd meg! – mondja.

– Vége – sóhajt fel dr. Urquhart. A hármas műtőben a szívsebész lehúzza a kesztyűit, majd kifordítva labdát gyúr belőlük, így foglyul ejtve a páciense mellkasából származó vért. Hallja, ahogy az egyik nővér bejelenti, hogy „kilenc óra ötvennyolc perc”, és azt is, ahogy a nő tolla halkan serceg a beteg kartonján.

Urquhart doktor ujjai szinte lüktetnek. Tíz percnyi manuális stimuláció sem volt elég ahhoz, hogy megmenthessék, ugyanakkor miután felvágta a mellkasát, a doktor azt is látta, hogy a következő pár szelet szalonna is kicsinálta volna. A nyolcvan és hetvenöt százalékos elzáródás mellett az is csoda, hogy Mr. Eversly eddig húzta. Hallja, hogy az egyik sebészrezidens elkezdi előkészíteni a beteget, hogy megfelelő állapotba hozhassák, ha a családja végső búcsút szeretne venni tőle. Urquhart doktor felnyög, amikor hirtelen ráébred, hogy a legrosszabb még hátravan. Nincs annál borzalmasabb, mint közvetlenül karácsony előtt közölni a rokonokkal, hogy a szerettük az ő szikéje alatt halt meg.

Felveszi a beteg kartonját, hogy aláírja a halál beálltát, de épphogy benyomja a golyóstollat, amikor a rezidens hangja megállítja.

– Dr. Urquhart, oda nézzen!

Az orvos követi a nő tekintetét a képernyőre, ami immár nem egyenes vonalat mutat, és a páciens nyitott mellkasi üregére, melyben egy szív – egészséges és elzáródásmentes – dobog hevesen.

– Álljanak fel, a nagytiszteletű A. Warren Rothbottam bíró úr elnököl!

A tárgyalóterem megtelik a földhöz csapódó lábak és aprópénz csörgésének zajával, ahogy mindenki egyszerre áll talpra. A bíró peckesen odasétál a székéhez, miközben fél szemmel a galériát megtöltő bámészkodókra sandít. Hallotta, hogy olyan sokan próbáltak bejutni, hogy a törvényszolgáknak ki kellett sorsolniuk a szabad helyeket. Az alperes asztala felé pillant, és meglátja Mariah White-ot, hála istennek, pont ott, ahol lennie kell. A nő meredten bámulja összekulcsolt kezeit, mintha bármelyik percben elszökhetnének, elárulva őt.

Rothbottam bíró a karzatra emeli a tekintetét.

– Már most tisztázzunk valamit! Sem annyira őrült, sem olyan naiv nem vagyok, hogy azt gondoljam, azért hemzsegnek ennyien a tárgyalóteremben, mert az én bírói nagyságomra kíváncsiak, vagy hirtelen megnövekedett az érdeklődés a gyermekelhelyezési perek iránt. Pontosan tudom, kik maguk, és hogy miért jöttek ide. De ez nem egy hírcsatorna. Ez az én tárgyalótermem. És itt én vagyok az isten! – megtámaszkodik a pad szélében. – Ha akár csak egyetlen kamerát meglátok valakinél, ha túl hangosan köhögnek, lehurrognak vagy megtapsolnak egy tanút… az efféle szarság első jelénél repülnek mindannyian. Ezt nyugodtan idézhetik!

A riporterek a szemüket forgatják.

– Feltételezem, hogy az elmúlt fél órában nem merült fel igény újabb sürgősségi intézkedésre. Ugye nem? – intézi a kérdést Rothbottam bíró az ügyvédekhez.

– Nem, bíró úr – feleli Metz. Joan megrázza a fejét.

– Csodás – Metz felé bólint. – Maga kezd.

Malcolm felpattan, megszorítja Colin vállát, és megigazítja zakója egyik gombját. Aztán odasétál a pódiumhoz a gyorsíró mellé, és kissé arrébb irányítja, hogy a karzat felé nézzen.

– Mr. Metz – szólal meg a bíró. – Mit csinál?

– Bíró úr, tudom, hogy ellenkezik a gyermekelhelyezési perek szokásaival, de készültem egy rövid nyitóbeszéddel.

– Lát itt esküdtszéket, ügyvéd úr? Mert én nem. Én pedig már minden olyan információnak a birtokában vagyok ezzel az üggyel kapcsolatban, aminek maga is.

Metznek a szeme sem rebben.

– Jogomban áll nyitóbeszédet tartani, és fellebbezni fogok, bíró úr, ha nem mondhatom el.

A bírónak hirtelen felötlik az agyában, mi mindennel foglalatoskodhatna épp, ha öt éve nyugdíjba megy, ahogy a felesége akarta: nézhetné, ahogy a hullámok nyaldossák a partot Floridában, lakókocsival felfedezhetne egy nemzeti parkot, újra láthatná Betty Buckley-t a Broadwayn. Mindezek helyett itt rostokol, és azt nézi, ahogy Malcolm Metz játssza az agyát a közönségnek, és azt szeretné a legkevésbé, hogy ennek a pojácának legyen indoka fellebbezni.

– Miss Standish – mondja lemondóan. – Nincs ellenvetése?

– Nincs, bíró úr. Inkább kíváncsian várom.

Rothbottam bíró leszegi a fejét.

– Fogja rövidre, ügyvéd úr.

Malcolm Metz egy pillanatig némán áll a pódium mögött, mintha ihletet gyűjtene a beszédéhez, amit egész múlt héten magolt.

– Tudják – kezdi –, amikor hétéves voltam, horgászni jártam az édesapámmal. Megtanított arra, hogy kell kiszúrni a legjobb kukacokat a földben… hogyan lehet jól felszúrni őket a horogra… és hogyan cserkészhetem be a sügért, amit akkor a leggyönyörűbb dolognak láttam a földön. Aztán, csak mi ketten, beültünk a tóhoz közeli büfébe, ahol meghívott egy gyömbérsörre, és csak ültünk ott és számoltuk az autópályán elsuhanó kocsikat. Aztán apám és én hazamentünk, ahol anyám már várt minket a kiadós ebéddel. Néha levessel, máskor sonkás szendviccsel… És amíg megterített, én kimentem a verandára pókokat keresni, vagy hanyatt dőlve bámultam a felhőket. Tudják, Faith White mit csinál hétévesen? Fekszik egy kórházi ágyon, intravénás csövekhez kötve, miközben a teste tucatnyi sebből vérzik. Irtózatos fájdalmakat él át, mentális és fizikai értelemben egyaránt. Nővérek és orvosok egész hada figyeli a nap huszonnégy órájában, és emberek gyülekeznek a kórház bejárata előtt, hogy az egészsége felől érdeklődjenek. Kérdem én: hát így kell tölteni a gyerekkort? – Szomorúan megrázza a fejét. – Szerintem nem. Az a helyzet, hogy ez a gyermek jó ideje nem érezhette már magát gyermeknek. Ezért az apja – ügyfelem – keresetet nyújtott be a lányáért, készen arra, hogy tárt karokkal fogadja, és megóvja őt a káros hatásoktól, amelyek miatt ide jutott… és amelyek veszélybe sodorják az életét.

– Rendben! – ordít fel Rothbottam. – Fáradjanak ide!

Metz és Joan a bíró elé járulnak, aki letakarja a mikrofonját.

– Mr. Metz, hadd adjak egy tippet: a döntésemet nem az alapján fogom meghozni, amit maga itt előad a média képviselőinek. Melegen ajánlon, hogy ezt minél előbb fejezze be, mert már most kurvára kiakasztott.

Metz visszatér a pódiumra, és megköszörüli a torkát.

– Végezetül, be fogjuk bizonyítani – ehhez kétség sem férhet –, hogy a felügyeleti jog Colin White-ot illeti. Köszönöm! – biccent, majd visszaül Colin mögé.

– Miss Standish, maga is szeretne nyitóbeszédet mondani? – kérdezi a bíró.

Joan feláll, és a kezével legyezi magát.

– Bíró úr, kérhetnék még egy percet? Még mindig el vagyok érzékenyülve az ügyvéd úr történetétől – a horgászatról meg a többiről. – Vesz egy mély levegőt, majd bájosan rámosolyog a bíróra. – Á! Már jobban vagyok. Az a helyzet, hogy nem hiszem, hogy ebben a percben mondhatnék bármit is, ami az előbbit überelhetné. De mondok valamit: ha rám jön a szónokolhatnék, ezentúl majd mindig ezzel kezdem a tárgyalást én is.

– Rendben. Mr. Metz, szólíthatja az első tanúját.

Metz bátorító pillantást vet Colin White-ra, majd kimondja a nevét.

Colin feláll, és sikerül félénknek és kifinomultnak tűnnie egyszerre. A férfi a tanúk padjához lép, és a törvényszéki írnok felé fordul, aki egy bibliát tart a kezében.

– Esküszik, hogy a vallomásában az igazat, a teljes igazat és csakis az igazat vallja?

– Esküszöm.

Malcolm közelebb lép, és megkéri Colint, hogy ismertesse a nevét és a lakcímét.

– Mr. White – szegezi neki az első kérdést –, milyen kapcsolat fűzi Faithhez?

– Az apja vagyok.

– Csak a háttér miatt, mesélne nekünk egy kicsit az elmúlt nyár történéseiről?

– Házastársi problémáim voltak – ismeri el Colin. És nem tudtam, kivel is beszélhetnék róluk.

Metz felhúzza a szemöldökét.

– Miért nem a feleségéhez fordult?

– Nos, a múltban többször is érzelmileg sebezhetőnek bizonyult, és kissé féltem attól, mit fog tenni, ha felhozom neki, hogy szerintem a házasságunk bajban van.

– Mire céloz?

– Hét évvel ezelőtt ideggyógyintézetbe zárták depresszió miatt, miután megpróbálta megölni magát.

– Ha nem szembesítette a helyzettel, akkor mi történt, ami elindította a válási folyamatot?

– Hát, egy másik nő karjaiban kerestem vigaszt – feleli Colin elvörösödve.

Mariah hallja, ahogy mellette Joan azt morogja: „Ó, az isten szerelmére…!” Mariah szinte gyökeret ereszt a székére, fél levegőt venni és megmoccanni, mert bár ez Colin szégyene, most ő is csak azt szeretné, ha megnyílna alatta a föld.

– Azután mi történt? – noszogatja Metz kedvesen.

– Egy nap az a nő ott volt a házamban, és a feleségem rájött a viszonyunkra.

– Ez biztosan nagyon kínos lehetett az ön számára, Colin.

– Az volt – ismeri el Colin. – Úristen, borzalmasan éreztem magam miatta!

– Milyen lépéseket tett akkoriban?

– Önző voltam. Csak azt tudtam, hogy rendbe kell szednem az életemet. Azt gondoltam, Faith ellesz Mariah-val, amíg én… de a lelkem mélyén tudtam, hogy ha eljön az idő, azt akarom majd, hogy a lányom velem éljen.

– Hívta, hogy költözzön magához?

– Akkor nem – feleli Colin grimaszolva. – Azt gondoltam, nem lenne helyénvaló gyökerestül felforgatni az életét, amikor a családja éppen akkor hullott szét.

– Szóval, mit tett?

– Beadtam a válási papírokat. Igyekeztem meglátogatni Faitht, amikor csak tudtam. És egyértelműen jeleztem a volt feleségemnek – azt hittem legalábbis –, hogy azt akarom, Faith az életem része maradjon. Miután… elköltöztem, próbáltam elmenni hozzá. Egyik alkalommal konkrétan kilöktek az ajtón. De Faith akkor még látni akart; tudom, hogy így volt.

– Colin, talán megoszthatna velünk néhány különleges pillanatot, amit Faithszel élt át.

– Ó, nagyon közel álltunk egymáshoz! Őrzöm az emlékét az apró dolgoknak… mint amikor megfésültem a haját fürdés után, vagy betakargattam, amikor elaludt. Hagytam neki, hogy betemesse a lábamat homokkal.

– Mi a jelenlegi családi állapota?

Colin a karzat felé tekintve mosolyog, ahonnan Jessica integet le rá boldogan.

– Két hónapja boldog házasságban élek, és az igazság az, hogy gyermekünk is lesz. Faith nagyon fogja szeretni a kisöccsét vagy kishúgát.

– Nem gondolja, hogy az emberek furcsállhatják, hogy csupán két hónap leforgása alatt megváltoztatta a véleményét Faith felügyeleti jogáról?

Colin bólint.

– Nem mondom, hogy tökéletes vagyok. Követtem el hibákat, amiket legszívesebben semmissé tennék. Faithszel kapcsolatban azonban soha nem inogtam meg. De egyszerűen nem voltam hajlandó kiszakítani az ismerős környzetéből, amikor az élete már amúgy is fenekestül felfordult. – Jessicára szegezi a tekintetét. – Szeretem az újdonsült feleségemet és a közös életünket. Képtelen lennék a második gyerekem jó édesapja lenni Faith nélkül. Szükségem van rá. És amennyire én látom, neki is nagyon nagy szüksége van rám.

Metz elsétál a bíró előtt.

– Colin, miért jött ma ide?

A férfi nagyot nyel.

– Az a helyzet, hogy nem olyan régen, amikor az egyik éjszaka bekapcsoltam a tévét, a lányom volt a híradóban a fő sztori. Kórházba került, és nyomtak valami elmebeteg szöveget arról, hogy ő egy vallási vizionárius, és vérzik a keze, az isten szerelmére! Csak arra tudtam gondolni, hogy Mariah egyszer felvágta a csuklóján az ereit, és most egyedül maradt Faithszel, aki egyszer csak vérezni kezdett. Mindig tudtam, hogy a feleségem őrült, de…

– Tiltakozom!

A bíró a homlokát ráncolja.

– Nem fogom figyelembe venni, amit az előbb mondott, Mr. White. Kérem, az adott kérdésre válaszoljon.

Metz visszafordul az ügyfeléhez.

– Miért folyamodott a felügyeleti jog újratárgyalásáért?

– Néhány héttel ezelőtt ráébredtem, hogy Faith még sincs olyan biztonságban, mint ahogy én azt hittem.

– Volt korábban is oka rá, hogy ne tartsa Mariah-t alkalmas gondviselőnek?

– Sok évvel ezelőtt, amikor kiengedték a Greenhaven Intézetből. Elég törékeny volt akkoriban, magára is alig bírt vigyázni, nemhogy egy újszülöttre. De aztán a dolgok jóra fordultak, minden sokkal jobb lett… legalábbis azt hittem – feleli Colin.

– Úgy érzi, biztonságosabb otthont tudna Faithnek nyújtani?

– Hát persze! Csodálatos környéken lakunk, a házunknak fantasztikus udvara van, ahol játszhatna – és én nem hagynám, hogy a riporterek megközelítsék. Csírájában fojtanám el az egészet, hogy visszakaphassa végre a gyerekkorát.

– Apaként hogyan érez Faith helyzetével kapcsolatban?

Colin tekintete találkozik Mariah-éval. A férfi szeme tágra nyílik: őszinte és csillogó.

– Aggódom érte – válaszolja. – Azt gondolom, hogy az élete veszélyben van. És hogy ez az anyja hibája.

Mariah meghúzza Joan blézerének az ujját, mielőtt az ügyvédnő nekilátna a keresztkérdéseknek.

– Azt hiszik, én bántottam Faitht – suttogja döbbenten. – Azt hiszik, hogy én teszem ezt vele?

Joan megszorítja ügyfele kezét. Felkészítette Mariah-t a legrosszabbra, de – mint Mariah – arra számított, hogy szúrós megjegyzéseket tesznek majd Mariah elmegyógyintézeti múltjára, nem gondolta, hogy erőszakos szülőnek akarják beállítani. Mivel Mariah későn érkezett a bíróságra, Joannek nem volt ideje figyelmeztetni őt Metz stratégiájára, és nem a vallomástétel közben fogja vele megosztani azt sem, hogy a bíró elrendelte: a tárgyalás ideje alatt nem találkozhat a lányával.

– Nyugodjon meg. Bízza rám! – Joan feláll, hosszan méregetve Colint, csak hogy a férfi tudja, mennyire visszataszítónak is tartja valójában.

– Mr. White! – kezdi higgadtan. – Azt mondta, a házassága bajban volt.

– Igen.

– Mégsem beszélt erről a feleségével, mert érzelmileg sebezhetőnek tűnt.

– Így van.

– Definiálná nekem a „sebezhető” szót?

– Tiltakozom! – lép közbe Metz. – Ügyfelem nem szakértő a pszichológia terén.

– Akkor egyáltalán nem kellett volna használnia ezt a kifejezést – ellenkezik Joan.

– Engedélyezem a kérdést – mondja a bíró.

Colin kényelmetlenül fészkelődik a székén.

– Ideggyógyintézetbe került hét évvel ezelőtt, mert öngyilkos hajlamai voltak.

– Ó, tényleg! Említette, hogy meg akarta ölni magát.

Colin Mariah-ra pillant.

– Igen.

– Csak úgy, váratlanul?

– Nem, nagyon depressziós volt akkoriban.

– Értem. Volt bármi oka a depressziójának?

Colin bólint.

– Elnézést, Mr. White, de hangosan kell beszélnie a bírósági gyorsíró miatt.

– Igen.

Joan Mariah mellé sétál, úgy, hogy a bíró szeme – a karzatról bámuló riporterek mohó tekintetéről nem is beszélve – rajta állapodjon meg.

– Talán a segítségünkre lehetne azzal, hogy elárulja, miért is volt depressziós akkoriban.

Colin megfeszülő állkapcsát látva Joan keresztbe fonja maga előtt a karját.

– Megkérdezhetem önt, Mr. White, vagy elmondhatja magától is.

– Viszonyom volt, és ő rájött.

– Hét évvel ezelőtt viszonyt folytatott, és ettől a felesége depressziós lett. És négy hónappal ezelőtt, amikor ismételten viszonyt folytatott, attól félt, hogy a felfedezés újra depresszióba taszítja?

– Így van.

– Más hibát nem követett el a házasságában az afférokon kívül?

– Azt hiszem.

– Igaz lenne, ha azt mondanám, hogy ezen a két incidensen kívül más alkalommal – hogy is mondta? – nem keresett vigaszt más nők karjaiban?

– Igen.

– Ezek szerint a Cynthia Snow-Harding és a Helen Xavier nevek nem csengenek ismerősen magának?

Colin ebben a pillanatban fehérebb lesz, mint a fal, Mariah pedig belevájja a körmeit a combjába. Joan figyelmeztette, mi következik, mégis legszívesebben kifutna a teremből, vagy fel a pódiumra, hogy kikaparja a férfi szemét. Hogy tudott Joan kideríteni valamit ilyen rövid idő alatt, amit ő hosszú évekig nem is sejtett?

Mert, gondolja magában Mariah, ő tudni akarta. Én nem.

– Nem igaz az állítás, Mr. White, miszerint Cynthia Snow-Harding és Helen Xavier még két nő, akikkel viszonyt folytatott?

Colin Metzre sandít, aki a felperes asztala mögött tajtékzik éppen.

– Ezeket nem nevezném viszonynak – feleli gyorsan. – Nagyon rövid… találkozások voltak.

Joan felhorkan.

– Nos, váltsunk témát! – javasolja. – Amikor a felesége, Mariah, hét évvel ezelőtt súlyos depresszióba esett, miután rájött, hogy magának viszonya van, azt mondta, hogy ideggyógyintézetbe került.

– Igen. A Greenhaven Intézetbe.

– Az intézet dolgozói egyszer csak megjelentek az ajtóban, hogy magukkal vigyék őt?

– Nem – feleli Colin. – Én szerveztem meg, hogy oda küldjék.

– Igazán? – kérdezi Joan sokkot színlelve. – Kipróbálták a pszichiátriai kezelést előtte?

– Hát, röviden. Nem úgy tűnt, mintha használna.

– Megkérte a pszichiátert, hogy írjon fel Mariah-nak gyógyszereket?

– Jobban aggódtam amiatt, hogy…

– A kérdésre válaszoljon, Mr. White – szakítja félbe Joan.

– Nem, nem kértem erre a pszichiátert.

– Megpróbált neki támogatást nyújtani ebben a krízishelyzetben?

– Igenis, végig támogattam – feleli Colin hidegen. – Tudom, hogy könnyű engem a rossz fiúnak beállítani, aki bezáratta a feleségét, hogy kényelmesen csalhassa tovább. De én csak azt tettem, amiről úgy éreztem, hogy a legjobb Mariah-nak. Szerettem a feleségemet, de ő olyan… más lett, és bármit tettem, a régi Mariah nem jött vissza. Ezt senki nem értheti, aki nem élt együtt öngyilkos hajlamú személlyel… azt, ahogy az ember egyre csak azon görcsöl, hogy nem tudja megakadályozni, hogy magát hibáztatja a nehéz napok miatt, hogy állandó pánikot érez, mert hiába szeretné biztonságban tudni. Mindig, amikor ránéztem, emlékeztetett arra, hogy nem tudok magamnak megbocsátani, mert… valahogy… én tettem őt ilyenné. Nem tudtam volna feldolgozni, ha újra megpróbálja megölni magát. – Lesüti a szemét. – Már amúgy is az én hibám volt. Egyszer szerettem volna valamit jól csinálni, a változatosság kedvéért.

Mariah érzi, ahogy összeszorul a szíve. Most először gondolt bele igazán, hogy azzal, hogy elküldte őt a Greenhavenbe, Colin nemcsak neki okozott fájdalmat, hanem magának is.

– Vett ki szabadságot azért, hogy otthon maradhasson Mariah-val és vigyázhasson rá? – kérdezi Joan.

– Rövid időre… de halálosan megijesztett. Féltem, hogy ha egy pillanatra is elfordulok, elveszítem.

– Megkérte Mariah édesanyját, aki akkoriban Arizonában élt, hogy jöjjön el a lányához?

– Nem – ismeri el Colin. – Tudtam, hogy Millie a legrosszabbat feltételezné. Nem akartam, hogy azt higgye, Mariah állapota nem javul.

– Ezért inkább szerzett egy bírósági végzést, és Mariah-t akarata ellenére ideggyógyintézetbe záratta, nem igaz?

– Akkoriban nem tudta, mit akar. Nem volt képes kimászni az ágyból, hogy elvonszolja magát a fürdőszobáig; hogy tudta volna megmondani, hogy segítsek neki? Az ő biztonsága miatt tettem, amit tettem. Hallgattam az orvosokra, amikor azt tanácsolták, hogy az állandó felügyelet lenne számára a legjobb.

Bűnbánó tekintete találkozik Mariah-éval.

– Sok mindenben vétkes vagyok, vádolhatnak például butasággal és naivitással. De nem vagyok gonosz. – Megcsóválja a fejét. – Csak nem tudtam, mi mást is tehetnék.

– Hmm. Térjünk vissza a jelenre! – mondja Joan. – Eltelt hét év, és a felesége megint rajtakapta magát in flagranti.

– Tiltakozom!

– Helyt adok.

– Miután Mariah rájött, hogy megint viszonyt folytat – mondja Joan finomabban –, attól félt, újra depresszióba zuhan. Ezért ahelyett, hogy időt szánt volna egy beszélgetésre, inkább elszaladt. Igaz?

– Nem így történt. Nem vagyok büszke arra, amit tettem, de össze kellett szednem magam, mielőtt magamra vállalom más helyett a felelősséget.

– Nem aggódott, hogy Mariah kissé kiborul majd, ha ágyban találja magát egy másik nővel, úgy, mint hét évvel azelőtt?

– Dehogynem.

– Megpróbált Mariah-nak pszichiátert keresni?

– Nem.

– Pedig amikor utoljára ez történt, súlyos depresszióba esett, igaz?

– Már mondtam magának, abban a pillanatban csak magamra tudtam gondolni.

– Mégis ott hagyta a lányát vele – mondja Joan.

– Őszintén: nem feltételeztem, hogy Mariah bántani fogja. Mármint, az isten szerelmére… ő az anyja. Azt gondoltam, minden rendben lesz.

– Úgy gondolta, Mariah érzelmileg kiegyensúlyozott marad az ön viselkedése ellenére.

– Igen.

– És úgy vélte, Faithnek jó lesz, ha a feleségénél marad.

– Igen.

– Senkit nem kért meg, hogy nézzen rá: nem hívott sem orvost, sem szociális gondozókat, még a szomszédot sem.

– Nem. Hiba volt, amit mélységesen bánok, és kész vagyok rá, hogy vezekeljek a bűneimért.

Joan fürgén ellép a tanúk padjától.

– Mindannyian örülünk, biztos vagyok benne, hogy kész erre. De nézzük, jól értem-e! Saját bevallása szerint tévesen feltételezte, hogy Faithnek jobb lesz, ha a volt feleségével marad. Mint ahogy azt is rosszul hitte, hogy helyre kell hoznia a dolgait, mielőtt egyáltalán gondolhatna a lánya jólétére. Meg az is téves feltételezés volt, hogy a felesége jobban jár egy elmegyógyintézettel, mint a depresszió bármelyik másik kezelési módszerével. És ma téved, ha azt hiszi, hogy maga itt a jobb szülő.

Mielőtt Colin válaszolhatna, Joan hátat fordít neki.

– Nincs több kérdésem – mondja.

Dr. Newton Orlitz imádja a tanúk padját. Van valami a sima fafelületben, amin a keze végigsimít, és a tárgyalótermet belengő bútorfényező-illatban, aminek hatására földöntúli boldogság fogja el, amiért immár hosszú ideje törvényszéki pszichiáter a foglalkozása. Tisztában van azzal, hogy az esetek nagy részében a véleményét, mint a bíróság által kijelölt orvosét, megcáfolja egy magánorvos, akinek azért fizetnek egy rakás pénzt, hogy ellentmondásos információkat szolgáltasson, de ez nem rontja el az örömét. Nemcsak hogy hisz a jogrendszerben, de otthonra is talált benne.

Szeret játékokat is játszani a tanúk padján. Időnként figyeli az ügyvédeket, és a fejében felállítja róluk a diagnózist. Ahogy megpillantja Malcolm Metzet, rögtön beugrik neki: megalománia, egyértelműen. Talán még istenkomplexusa is van. Elképzeli Metzet egy fehér köpenyben, egy hosszú, éteri szakállal, és felkuncog magában.

– Örömmel látom, boldog, hogy itt lehet, dr. Orlitz – mondja Metz. – Elbeszélgetett Colin White-tal?

– Igen – feleli Orlitz, segítségül hívva kis fekete-fehér jegyzetfüzetét, amibe rögzítette az adott személyek jellemzőit. – Érzelmileg stabilnak találtam, tökéletesen alkalmasnak arra, hogy biztos otthont nyújtson egy kisgyermek számára.

Metz szélesen mosolyog, és joggal. Orlitz pontosan tudja, hogy nem minden ügyvéd kapja azt egy bírósági pszichiáter értékelésétől, amit szeretne.

– Volt alkalma beszélgetni Mariah White-tal is?

– Igen.

– Mesélne nekünk egy keveset az ő pszichiátriai múltjáról?

Orlitz átfutja a jegyzeteit:

– Négy hónapot töltött a Greenhaven Intézetben, öngyilkossági hajlam és depresszió miatt. Ott pszichoterápiával és antidepresszáns gyógyszerekkel kezelték. És mint, gondolom, azt ön is tudja, Mr. Metz – mosolyog a férfi szelíden –, a hölgy vislekedése egy rendkívül stresszes helyzetre adott válaszreakció volt. Így sikerült az agyának megbirkóznia a problémával. Azt hitte, elveszítette a férjét, a házasságát.

– Az ön szakértő véleménye szerint Mariah White keresztülmehet újra ilyen pszichológiai krízisen?

Orlitz megvonja a vállát.

– Lehetséges. Érzékeny az ilyen típusú reakciókra.

– Értem. Szed Mariah jelenleg valamilyen gyógyszert?

Orlitz végigfuttatja az ujját a papíron.

– Igen – feleli végre, amikor megtalálja a feljegyzését. – Az elmúlt négy hónapban napi húsz gramm Prozacot szedett.

Metz felhúzza a szemöldökét.

– Mikor írták fel neki?

– Először augusztus 11-én, egy bizonyos dr. Jonansen.

– Augusztus 11-én. Nem tudja véletlenül, Colin White mikor költözött el a közös otthonukból?

– Úgy tudom, augusztus 10-én.

– Dr. Orlitz, ön szerint Mariah White azért szerezte be az orvosságot, mert nem tudta kezelni a helyzet adta stresszt?

– Valószínűleg, de erről talán a magánpszichiáterét kellene megkérdeznie.

Metz vet rá egy gonosz pillantást.

– Volt lehetősége elbeszélgetni Faithszel?

– Igen.

– Normális kislánynak tűnt?

– A normális egy meglehetősen relatív jelző – kacag fel az orvos. – Főleg amikor egy olyan gyerekre használják, aki megszenvedte a szülei válását.

– Keresi Faith az anyja kegyeit?

– Igen, de ez egy nagyon gyakori reakció válás után. A gyermek annyira retteg attól, hogy a vele maradt szülő is elmehet, hogy megtesz bármit azért, hogy felhívja magára a figyelmet.

– Talán még utánozza is?

– Abszolút – feleli Orlitz. – A szülő tudatosan vagy tudat alatt rákényszeríthet egy adott viselkedést a gyermekre, a másik szülő ellen fordíthatja őt azzal, hogy eléri, azt tegye, amit elvár tőle… a gyermek kvázi a játékszerévé válik. Egyes szakértők szülői elidegenítés szindrómaként utalnak erre a válás utáni mintára.

– Rákényszeríthet egy adott viselkedést – ismétli meg Metz. – Érdekes. Nincs több kérdésem.

Joan felegyenesedik, és begombolja a blézerét. Elég jól ismeri Metzet ahhoz, hogy felismerje, a férfi szépen előkészítette a terepet a következő tanújának.

– Miért nem kezdjük rögtön a rákényszerített viselkedéssel? – kérdezi. – A Faithszel folytatott beszélgetés során felmerült önben, hogy az ő, mondjuk, utóbbi időben szokatlan viselkedését az anyja váltotta ki?

– Nem.

– Köszönöm. Nos, doktor úr, lehetősége nyílt mindkét szülőt meghallgatni. És az imént azt vallotta, hogy Colin White-ot érzelmileg stabilnak találta, és tökéletesen alkalmasnak arra, hogy jó otthont biztosítson egy gyermeknek. Mariah White-ot is érzelmileg stabilnak látta?

– Igen, jelenleg teljesen rendben van.

– Úgy találta, hogy jó szülő?

– Igen. Faith nagyon kötődik hozzá.

– Váltsunk sebességet, doktor úr. Mit mondana, Amerikában hányan szednek antidepresszáns gyógyszereket?

– Azt hiszem – feleli dr. Orlitz –, hogy közel tizenhét millióan.

– Az esetek hány százalékában használnak a szerek?

– Nos, ha a betegek hosszabb ideig szedik őket, és terápián is részt vesznek, akkor körülbelül az esetek nyolcvan százalékában.

– A Prozac befolyásolja a napi működést?

– Nem.

– Negatív hatással lehet a szülői képességekre?

– Nem.

– Dr. Orlitz, beszélt ön Faithszel arról a délutánról, amikor az apja elment?

– Igen, beszéltem.

– Hatással volt rá valamilyen módon?

– Nem értette meg a felnőttkapcsolatok dinamikáját – ami inkább áldás, őszintén –, ugyanakkor úgy érezte, hogy az apja hiánya az ő hibája. Terápiára lesz szüksége ezen a téren.

– Milyen sajnálatos! – mondja Joan. – Tehát, bár ön úgy véli, hogy Colin White alkalmas szülő jelenleg, a múltban tett valamit, amivel megbántotta Faitht.

– Igen.

– Talált bizonyítékot arra, hogy Mariah valaha is bármi módon bántotta volna Faitht?

– Nem. Stabil, állandó kapcsolódási pontot jelentett Faith számára a krízis ideje alatt.

– Köszönöm – mondja Joan, és leül az ügyfele mellé.

Rothbottam bíró bejelenti, hogy tartanak egy rövid szünetet, mire a riporterek kiszaladnak a teremből, hogy felhívják a szerkesztőségüket a legfrissebb részletekkel. Metz maga előtt tereli kifelé Colint, aztán eltűnnek a testek sűrűjében.

Mariah nem mozdul a helyéről, megtámasztja a tenyerével a fejét. Joan megérinti a vállát.

– Azért hívnak minket védelemnek – mondja –, mert mi akkor vesszük fel a harcot, amikor ők már befejezték. Nem számít, mit mondanak, Mariah. Többszörösen visszaadjuk nekik.

– Tudom – feleli Mariah a homlokát dörzsölve. – Mennyi időnk van?

Joan kedvesen elmosolyodik.

– Elég kell lennie egy kétbetűs kitérőre.

Mariah felpattan a székéről; ég a vágytól, hogy kiszabadulhasson innen. Kisétál a tárgyalóteremből, és szembe találja magát tengernyi ismeretlen arccal. A tekintete Ianre siklik, aki az előcsarnokban várja, hogy sorra kerüljön tanúként, és úgy tesz, mintha nem ismerné Mariah-t.

Így kell történnie; megbeszélték. De most, hogy az anyja maradt Faith betegágyánál, Mariah-nak igazán szüksége lenne egy erős és megingathatatlan támaszra.

Erőszakkal elfordítja a férfiról a tekintetét. Minden önuralmára szüksége van, hogy ne forduljon vissza, miután elment mellette, megnézni, hogy követi-e őt a tekintetével.

Dr. DeSantis apró, tömzsi asszony, felhőnyi fekete hajjal, ami le-fel ugrál a fején, amikor beszél. Bemutatja impresszív szakmai múltját a bíróságnak, majd Malcolm Metzre mosolyog.

– Dr. DeSantis – kérdezi a férfi –, volt alkalma beszélgetni Colin White-tal?

– Természetesen. Mr. White egy csodálatos, gondoskodó, tökéletesen kiegyensúlyozott férfi, aki nagyon szeretné, ha a lánya része lenne az életének.

– Mariah White-tal is találkozott?

– Nem – feleli a pszichiáter. – Ő visszautasította a lehetőséget.

– Értem. Lehetősége nyílt átnézni dr. Johansen megállapításait Mariah White-ról?

– Igen.

– Mit tud nekünk mondani az asszony mentális egészségéről?

– Súlyos depresszióval küzdött a múltban. Ez a fajta háttér valószínűsíti, hogy esetében a jövőben magas lehet a kockázata a hasonló jeleneteknek, és senki nem tudja előre megjósolni, mi fogja azokat kiváltani legközelebb.

– Köszönöm, doktornő – Metz Joanre bólint. – Magáé a tanú.

Joan felegyenesedik, de nem lép közelebb.

– Dr. DeSantis, maga Colin White terapeutája?

Égnek meredő hajkoronája alatt a pszichiáternő elpirul a felháborodástól.

– Felkértek, hogy konzultáljak vele az ügyről.

– Igaz az állítás, miszerint maga először és utoljára október 29-én találkozott Colin White-tal, csupán két nappal a kereset beadását követő előzetes meghallgatás után?

– Azt hiszem.

– Ó! Doktornő, hány tárgyaláson is tanúskodott?

– Több mint ötvenen – feleli az asszony büszkén.

– Az ötvenből hánynál kérte fel önt Metz ügyvéd úr a tanúskodásra?

– Huszonhét esetben.

Joan elgondolkodva bólint.

– Doktornő, az említett esetek közül volt olyan, hogy az ügyvéd úr ügyfelét mentálisan sérültnek ítélte?

– Nem – feleli dr. DeSantis.

– Nos, akkor foglaljuk össze: Mr. Metz ismét felfogadta magát, és – javítson ki, ha tévedek – szakértő véleménye szerint az ő ügyfele tökéletesen kiegyensúlyozott, az én kliensem pedig egy érzelmi roncs.

– Én nem használnám az említett kifejezéseket…

– Igaz vagy nem, doktornő?

– Mr. Metz ügyfelét valóban kiegyensúlyozottabbnak találtam, mint az önét, igen.

– Nahát – feleli Joan szárazon. – Micsoda meglepetés!

A kórházi kápolna szomorú kis helyiség, mely korábban seprűkkel teli kamraként szolgált. Hat pad található benne, három-három egy apró pódium két oldalán, mely fölött egy kereszt lóg. A kápolna elvileg nem tartozik egyetlen felekezethez sem, a keresztény kultúra e feltűnő szimbóluma azonban valahogy elkerülte az alapítók figyelmét.

MacReady atya térdre borulva miatyánkot rebeg, miközben szíve egyre hevesebben dobog. Megkísérli kizárni az ajtó nyitódásának hangját, ám a nyikorgás fülsiketítően zajos, és Isten szolgájaként kötelességének érzi, hogy vigaszt nyújtson a gyászoló lelkeknek, akiknek szükségük lehet rá. Feltápászkodik, leporolja farmerját a térdén, és megfordul. Meglepetésére Solomon rabbit találja ott, aki úgy mered a keresztre, mintha legalábbis egy támadásra kész csörgőkígyóval nézne farkasszemet.

– Vallásközi, na persze.

– Rabbi! – szólítja meg MacReady atya.

A két férfi végigméri egymást; még soha nem találkoztak, de hallottak a másikról, és tudatában vannak, hogy mind a ketten Faith White miatt jöttek most ide.

Solomon rabbi köszönésképp biccent.

– Vannak hírei?

– Felmentem a gyermekosztályra, de nem engedtek be. Valami történik.

– Valami jó?

A rabbi megrázza a fejét.

– Nem hiszem.

A két férfi némán áll egymás mellett.

– Nincs egy minimumlétszám a zsidóknál az imádsághoz? – kérdezi MacReady atya egy perccel később.

Solomon rabbi elmosolyodik.

– Nem minimum, igazából, hanem minján, azaz tíz ember. Ez a legkisebb létszámú csoport, amire szükség van bizonyos imákhoz.

– Egységben az erő, igaz?

– Pontosan – feleli a férfi. Aztán a rabbi és a pap szó nélkül leülnek egymás mellé a padra, és némán imádkozni kezdenek, együtt.

– Az a helyzet – magyarázza egy sima képű ifjú orvos Millie-nek –, hogy a veséje összeomlott. Dialízisre van szüksége, különben méreganyagok kerülhetnek a teljes véráramába.

Millie egy pillanatig csak bámul a férfira, értetlenül. Hogy lehet, hogy egy ilyen kölyök, aki fiatalabb, mint Mariah, fejtegeti neki, mit kell tenniük? Az elmúlt fél órában Faith kórtermében nővérek, orvosok és mindenféle asszisztensek rohangáltak fel-alá, fényes és ismeretlen eszközöket tologatva, mindenféle kampókat, csöveket meg maszkokat aggatva az unokájára. Faith már inkább emlékeztet egy űrhajósra, aki egy ismeretlen világ felfedezésére készül.

Millie nem először kívánja azt, hogy bárcsak az agyát támasztották volna fel és tisztították volna meg a szíve helyett. Faithre szegezi a tekintetét, és könyörög, hogy kinyissa végre a szemét és mosolyogva közölje mindannyiukkal, hogy az egész nem olyan súlyos, mint ők hiszik. Hol van most a te Istened?, gondolja.

Alig egy órája telefonált Mariah a bíróságról, és akkor Millie még nyugodt szívvel mondhatta, hogy semmi nem változott, mióta elment. Hogy romolhatott el ennyi minden ilyen rövid idő alatt?

– Nem engem kellene kérdeznie – feleli kibúvót keresve Millie. – Az anyja…

– Nincs itt. Ha nem írja alá az engedélyt, a kislány meg fog halni.

Millie megdörzsöli a szemét, majd átveszi a békepipaként felé nyújtott tollat, és beleegyezik a beavatkozásba.

Ian elhelyezkedik a tanúk padján. Van abban a pillanatban valami abszurd, amikor a bírósági tisztviselő odalép hozzá, kezében a Bibliával. A férfi felkacag, majd illedelmesen a plafon felé emeli a tekintetét.

– Oké, mindenki! Készüljenek a villámlásra!

Metz önelégülten odasétál a tanúhoz.

– Kérem, ismertesse a teljes nevét és a lakcímét a jegyzőkönyv miatt.

– Ian Fletcher, Brentwood, Kalifornia.

– Mi a foglalkozása, Mr. Fletcher?

– Őszintén remélem, hogy itt mindenki tudja, hogy én egy hivatásos ateista vagyok. Jelenleg társproducerként és szereplőként veszek részt egy televíziós műsorban, mely a nézeteimet közvetíti. Továbbá három New York Times-sikerlistás ténykötet szerzőjeként is ismernek. És jut eszembe, egyszer vállaltam egy cameót is egy filmben.

– Kifejtené a bíróságnak, miről szól a tévéműsora, azok kedvéért, akik esetleg nem látták?

– Nos, a show-t egyfajta anti-Billy Grahamként szokták jellemezni. Egy szószékről beszélek, amit arra használok, hogy elméleti és tudományos kérdéseket feszegetve bebizonyítsam, Isten nem létezik.

– Hisz Istenben, Mr. Fletcher?

– Ateistaként kissé nehezemre esne.

Vihogás hallatszik a karzat felől.

– Az elmúlt két hónapban milyen állítólagos vallási csodákat vizsgált?

Ian keresztbe teszi lábát.

– Egy vérző szobrot Massachusettsben, egy fát Maine-ben… és legutóbb Faith White-ot.

– Miért követte figyelemmel ezt az ügyet?

Ian vállat von.

– A lány állítólag Istennel beszélget, csodákat tesz, és stigmái vannak. Szándékomban állt bebizonyítani, hogy átverés az egész.

Metz feldobja a magas labdát.

– Mr. Fletcher, elmesélné nekünk, mit talált?

Ian egy pillanatig nézi az ügyvéd arcát, lejátszva magában a vallomást, amit csupán tegnap gyakoroltak be Metzcel. Ajka lassan mosolyra húzódik, teljesen megváltoztatva az arcát.

– Igazság szerint, Mr. Metz – feleli –, nem sok mindent.

Metz, aki készen áll rá, hogy folytassa a kérdések záporát, hirtelen majdnem megbotlik.

– Tessék?

Ian közelebb hajol a mikrofonhoz.

– Azt mondtam, nem sok mindent – kérdőn a gyorsíróra néz. – Ugye?

A karzat zúgni és susmorogni kezd, amint az ott ülők megneszelik a felperes ügyvédje és a híres tanú között fellépő diszharmóniát.

– Szóval azt akarja mondani – próbálja értelmezni Metz Ian szavait –, hogy nem látta saját szemmel ezeket az úgynevezett csodákat.

– Tiltakozom! – szólal fel Joan. – Belemagyarázás!

– Helyt adok.

– Valójában, Mr. Metz – válaszolja Ian –, azt mondom: nem találtam bizonyítékot arra nézve, hogy Faith White sarlatán lenne.

Metz egész testében remegni kezd; azon töpreng, vajon ez látható-e a bíró és Joan Standish számára.

Feleleveníti magában az első találkozásukat, mely során Fletcher határozottan azt állította, hogy tartogat valami nagy meglepetést Faith White-tal kapcsolatban. Eszébe jut a férfi viselkedése – ahogy egymás után tagadta meg a válaszokat az ötödik kiegészítésre hivatkozva. Akkor ezt Metz szórakoztatónak találta, hiszen Joan Standisht paprikázta fel vele. Ám most már érti, hogy a férfi azért reagált úgy, ahogy, mert nem volt hajlandó hamisan tanúskodni az előzetes vallomás során. Akármit is ígért Fletcher neki az ügyvédi iroda falain belül: hazugság volt – és ő már semmit nem tehet. Fletcher akár dalra is fakadhatna odafent, és elénekelhetné az amerikai himnuszt – amennyiben nem tudnák megkérdőjelezni válaszai igazát –, azzal is csak Metzre vetne rossz fényt, amiért alulbecsülte a saját tanúját. Habár bosszantotta Ian titkolózása, Metz hajlandó volt meghagyni a férfinak a nagy felfedezést, amennyiben a bíróságon hajlandó felajánlani néhány kisebbet. De ez, ahogy egyértelműen megtagadja az együttműködést – teljességgel érthetetlen.

– Biztosan sikerült valamit előásnia, nem igaz?

– Ügyvéd úr, csak nem arra szeretne kérni, hogy hazudjak?

Metz érzi, ahogy homlokán kidagadnak az erek. Más kérdésekkel próbálkozik, olyanokkal, amiket gyakoroltak, hátha Fletcher egyszer csak felveszi a fonalat.

– Látta valaha Faith White-ot csodatétel közben?

Ian egy másodperc töredékéig habozik.

– Nem mondanám – feleli.

– Hol tartózkodott október 13-ának estéjén?

– A White-birtokon parkoltam.

– Mi történt aznap este 10 óra körül?

– Belefutottam Faithbe. Szó szerint. Sötétedés után kószált az erdőben.

– Az anyja tudta, hogy a kislány elhagyta a házat?

– Nem – ismeri el Ian.

– Mi történt?

– Vérzett… aztán… elájult, és én hazavittem. Az édesanyjához.

– Tisztázzuk, hogy jól értem-e. A gyerek egyedül mászkált a sötétben, vérezve és szinte öntudatlanul, miközben erről az anyja mit sem sejtett?

Ian a homlokát ráncolja.

– Amikor visszavittem Faitht Mrs. White-hoz, ő rendkívül gyorsan reagált. Azonnal elvitte a kislányt a kórházba, hogy megfelelő orvosi ellátást kapjon.

– Lehetséges, hogy Faith White azért szökött el otthonról, mert az anyja bántotta?

– Tiltakozom!

– Elutasítom – mondja Rothbottam bíró.

Ian vállat von.

– Én nem láttam, hogy az anyja tette volna.

– De elképzelhető?

– Azt sem láttam, Mr. Metz, hogy maga bántotta volna Faitht aznap este, de attól még, gondolom, az is elképzelhető.

Metz elbizonytalanodik. Képtelen rájönni, mire akar Fletcher kilyukadni. Egy oldalon állnak – mindkettejüknek be kell bizonyítania, hogy a gyerek színészkedik –, még akkor is, ha más-más okból vágynak a bizonyítékra.

– Tud nekünk egyéb példát is mondani arra, amikor Mrs. White alkalmatlan szülőként viselkedett?

Ian a szemöldökét ráncolja, mintha nagyon összpontosítana. Aztán kisimulnak a vonásai, és Metzre mosolyog.

– Nem. Igazság szerint csak az ellenkezőjére láttam példát. Egész idő alatt, amíg én próbáltam Faitht meghazudtolni, Mrs. White meglehetősen jó munkát végzett mint anya.

Ian tekintete a hallgatóságot pásztázza, majd megállapodik Mariah-n. Látod? Majd újra Metzre irányítja a figyelmét, a számító ragyogásra az ügyvéd szemében.

– Azt állítja, két hónapot töltött Faith és az anyja tanulmányozásával, igaz?

– Körülbelül, igen.

– Mesélne nekünk arról, hogyan is folyt ez a nyomozás?

Ian összekulcsolja a kezét.

– Ebben a percben semmi konkrét nem jut az eszembe.

– Milyen érdekes – feleli Metz –, tekintve, hogy mindkettejük neve rajta volt egy Kansasbe tartó repülőgép utaslistáján, nagyjából egy hónapja. – Felmutat egy papírlapot bizonyítékként, rajta a légitársaság díszes logójával.

Ian nagyon vigyáz, nehogy a testbeszéde elárulja. Mindig is benne volt a pakliban, hogy Metz magánnyomozói rábukkanhatnak az árulkodó dokumentumra. Azonban az, hogy az utazásról tudnak, még semmit nem mond el a kiruccanás céljáról. A fő kérdés az, hogy mi mindent sikerült Metznek kiderítenie.

– Esetleg megoszthatná velünk, mit tudott meg a kirándulás során Faith és Mariah White-ról.

Metz kihívóan bámul Ianre, várva, hogy a férfi felfedi a lapjait és bevallja, hogy követte őket Kansasbe a nyomozás alatt – utána pedig beszámol a felfedezéseiről.

– Nahát! – feleli Ian meglepetést színlelve. – Nem tudtam, hogy ők is a gépen voltak. Én az első osztályon utaztam… soha nem merészkedtem a járat végébe – ártatlan arckifejezéssel vigyorog Metzre. – Micsoda véletlen egybeesés!

– Ha nem azért repült azzal a géppel, hogy Faith White nyomába eredjen, miközben, saját bevallása szerint is épp az ő állítólagos vallási csodatételeit tanulmányozta, akkor mit keresett ott, Mr. Fletcher?

Ian arca akár egy üres papírlap.

– A barátaimat látogattam meg.

Metz már olyan közel áll Ianhez, hogy a szavai vizes áradatként hullanak a férfira.

– Miféle barátokat?!

– Tiltakozom, bíró úr! – szólal meg Joan. – Fogalmam sincs, miért, de Mr. Metz zaklatja a saját tanúját.

– Igen, Mr. Metz – feleli a bíró egyetértően. – Mr. Fletcher válaszolt az ön kérdésére.

Metz már rá sem bír nézni Fletcherre, nem biztos benne, hogy képes türtőztetni magát, legszívesebben megfojtaná ezt a mocskos szemétládát.

– Nincs több kérdésem – sziszegi, majd leül Colin White mellé.

– Mi a fasz volt ez? – súgja Colin a fülébe.

Metz figyeli, ahogy Joan dühösen sutymorog az ügyfelével.

– Ez – feleli – egy átverés volt.

– Mi volt ez? – suttogja Joan.

Mariah nem felel, csak a szoknyája redőivel babrál. Egy pillanatig, miután Ian felsétált a tanúk padjához, nem kapott levegőt; arra gondolt, hogy mi van, ha Ian hazudott neki, ha annak ellenére, amiket az utóbbi hetekben mondott, most kiderül, hogy végig az orránál fogva vezette.

– Tudta! – sóhajt fel az ügyvédnő. – Jézusom!

– Segíteni szeretne nekem – válaszolja Mariah halkan. – És úgy gondolta, nem lett volna szerencsés önt is beavatni ebbe korábban.

Joan egy szívdobbanásnyi ideig meredten nézi.

– Akkor mondja meg nekem: meddig hajlandó elmenni?

Amikor Ian Joanre néz, a levegőben vibrál köztük a szimpátia, a közös cél által teremtett kapocs.

– Azt mondja, hogy egy darabig nyomozott Mariah után, igaz? – kérdezi a nő.

– Igen.

– Látta, hogy Mariah jó anya.

– Igen.

– Mesélne nekem erről?

Ian előrehajol a tanúk padján.

– Soha nem láttam még asszonyt úgy védelmezni egy gyermeket, asszonyom, mint ahogy ő óvta a kislányt. Mrs. White minden tőle telhetőt megtett azért, hogy menedéket nyújtson számára a médiától meg a birtokán hemzsegő vallási fanatikusok elől, és tőlem is. Ahogy Mr. Metz is említette az előbb, megpróbálta kimenekíteni a lányát az egészből úgy, hogy elszöktek Kansasbe. Amikor elkísértem őt a kórházba azon az estén, Faith vérző keze miatt, egyetlen pillanatra sem tágított a kislány mellől. Be kell vallanom, hogy amikor megérkeztem New Canaanba, egy banyára számítottam – egy olyan asszonyra, aki azzal akarja felhívni magára a figyelmet, hogy a gyerekét valami vallási csodagyárosnak állítja be. De a tények megcáfoltak. Mrs. White egy jó asszony, és jó anya.

– Tiltakozom! – üvölt fel Metz.

– Milyen alapon? – kérdezi a bíró.

– Hát… ő az én tanúm!

– Elutasítom! – Rothbottam bíró biccent Iannek. – Kérem, folytassa, Mr. Fletcher.

– Csak annyit akartam még hozzáfűzni, hogy abban az időben, amikor még csak cseperedtem, Georgiában, azt sulykolták belém, hogy soha ne álljak a medvemama és a bocsa közé, mert az anyaállat átgázol mindenen – és mindenkin – a kölykéért. Persze már akkor sem figyeltem arra, amit el kellett volna hinnem. Az a lényeg, hogy kábé nyolcéves koromban bekerültem egy anyamedve és a kicsinye közé, és vagy három órát töltöttem egy fa tetején, mire a felnőtt állat feladta a várakozást, hogy megbüntessen. De soha nem felejtettem el a tekintetét – volt benne valami, ami ráébresztett, hogy mekkora hülye voltam, hogy kihúztam nála a gyufát. És harminc évvel később ugyanezt a kifejezést láttam Mariah White arcára írva.

Joan igyekszik elfojtani a mosolyt. Ian Fletcher egy született színész. Tudja, hogy kell eladnia magát.

– Köszönöm, Mr. Fletcher! – Aztán elvigyorodik. – És köszönöm, Mr. Metz! Nincs több kérdésem.

Egy óra harminckor Faith kinyitja a szemét, fél napja először. A nővér háttal áll neki, így beletelik egy másodpercbe, mire a képernyőre tekintve észleli, hogy a kislány magához tért.

– Ne erőlködj, drágám! – mondja kedvesen, ahogy Faith elkezd levegőért kapkodni. – Egy cső van a torkodban. – A nő azonnal hívja dr. Blumberget és az ügyeletes gyermekgyógyászt. – Csak lélegezz! – utasítja.

De Faith továbbra is némán tátog, és lehet, hogy úgy tűnik, mintha légszomja lenne, valójában azonban azt kiáltja némán: „Anyu!”

– Mr. Metz – fordul a bíró az ügyvédhez. – Ki a következő tanúja?

Metz felemeli a fejét.

– Odamehetnék, bíró úr?

Joan mellette lépked, felkészülve a kitörni készülő küzdelemre – a harcra a miatt a szakértő miatt, akit Metz reggel említett.

– Egy olyan tanút kell szólítanom, aki nincs a listán.

– Már kifejtettem ellenvetésemet a tanúval kapcsolatban, bíró úr – jelenti ki Joan rögvest. – Nem volt tudomásom Mr. Metz állítólagos szakértőjéről, és szükségem van egy kis időre, hogy utánajárjak annak a nevetséges szindrómának, amit az Encyclopaedia Britannicából ásott elő.

– Nem a Münchausen-szakértőre céloztam – feleli Metz türelmetlenül. – Valaki másra. És ami azt illeti, ő nincs elkülönítve. Itt tartózkodik a tárgyalóteremben.

Joannek tátva marad a szája.

– Egyáltalán mi a francért adott nekem listát a tanúiról?

– Nézze, Ian Fletcher váratlanul igen ellenséges tanúnak bizonyult, így a vallomásából nem derülhetett fény arra, amit be akartam bizonyítani.

A bíró Joan felé fordul.

– Hogy érez evvel kapcsolatban?

– Kizárt, bíró úr!

Metz rámosolyog, hangtalanul formálva a szót: „fellebbezés”.

Joan összeszorítja az ajkát, és megvonja a vállát.

– Jól van. Csak rajta!

Metz elégedetten távozik. A következő tanú hazugként festi majd le Fletchert – megkérdőjelezve a férfi teljes vallomását, és azt a megmagyarázhatatlan dicshimnuszt, amit Mariah-ról zengett. De legalábbis semmissé teheti a váratlan károkat, amiket Fletcher okozott az ügyének.

– A felperes Allen McManust szólítja a tanúk padjára.

Zavart susmorgás keletkezik a karzaton, ahogy a riporterek arrébb húzódnak, hogy kiengedjék egyik társukat, aki elindul a tanúk padja felé. McManus bizonytalanul közelít a bírósági tisztviselő felé, szemmel láthatóan meglepődve, miközben hagyja, hogy megeskessék.

Metz magában áldja Lacey Rodriguezt, amiért megint több információval szolgált, mint amit neki szándékában állt felhasználni – olyan információkkal, melyek létezéséről a legtöbb ember nem is tudott, mint például irodaépületek kimenő és bejövő távolsági hívásainak szolgáltatói listája.

– Ismertesse kérem a teljes nevét és címét a jegyzőkönyv miatt.

– Allen McManus – feleli a tanú. – Massachusetts Avenue 2478, Boston.

– Hol dolgozik, Mr. McManus?

– A gyászjelentés-rovatot szerkesztem a Globe-nál.

Metz összekulcsolja a kezét a háta mögött.

– Honnan hallott először Faith White-ról?

– Hát, nekem kellett tudósítanom egy pszichiátereknek rendezett szimpóziumról Bostonban. És egy pszichiáter hölgy az egyik esetéről beszélt, egy kislányról, aki látta Istent. Akkoriban azonban még nem tudtam, hogy a kislányt Faith White-nak hívják.

– Hogy jött rá?

– Az irodámban voltam, és jött egy fax egy halott nőről, aki visszatért az életbe, miután az unokája valami csodát tett. Kiderült, hogy ez ugyanabban a városban történt, ahol az említett hölgy is praktizált. Aztán megcsörrent a telefon, és egy ismeretlen hang arra kért, hogy gondoljak bele, kinek származna haszna abból, ha a gyereket valamiféle gyógyítónak állítaná be.

– Mit tett ez után a hívás után?

McManus felszegi az állát.

– Hosszú évek tapasztalatát tudhattam magam mögött oknyomozó riporterként, így eldöntöttem, hogy beleásom magam a témába. Végeztem egy kis kutatást az anyáról – a férfi szája széles mosolyra húzódik. – Én írtam meg a sztorit arról, hogy Mariah White-ot négy hónapig elmegyógyintézetben kezelték.

– Meglepő volt, hogy kapott egy anonim hívást?

Allen meglazítja az inggallérját.

– Hát, mivel gyászjelentésekkel foglalkozom, nem gyakran kapok titkos hívásokat. A Globe telefonjain van hívásazonosító, úgyhogy leírtam a számot, hátha kapcsolatba kell még lépnem az illetővel.

– Mi volt az említett telefonszám, Mr. McManus?

– Nem fedhetem fel a forrásaimat, uram.

A bíró a szemöldökét ráncolja, miközben a sajtó képviselői elismerően sutyorognak.

– Felfedheti, és fel is fogja, Mr. McManus, különben bent tartom a bíróság megsértése miatt.

Allen egy pillanatig magában mérlegeli a lehetőségeit. Aztán a zsebébe nyúl egy pici jegyzetfüzetért, és lapoz benne néhány oldalt.

– 3-1-0-2-8-8-3-3-6-6.

– Lenyomoztatta?

– Igen.

Malcolm Metz az alperes padjához megy, és Mariah felé fordul.

– Mr. McManus, kinek a telefonszáma volt az?

A bíró figyelmeztetően megköszörüli a torkát, de erre nincs is szükség.

McManus már csak egy férfira szegezi a tekintetét, ahogy összeszűkült szemmel visszaemlékszik egy múltbeli megaláztatásra.

– Egy magán-mobiltelefonszám – feleli. – Ian Fletcher nevén.

Abban a pillanatban, ahogy McManus helyet foglal a tanúk padján, Iannek fölbe gyökerezik a lába, képtelen megmoccanni, habár biztos benne, hogy a legrosszabb, amit tehet, hogy itt marad. Hogy becsülhette így alá Metzet? Most két sorral Mariah mögött ül, és figyeli, ahogy a nő megmerevedik, amikor meghallja, hogy ő a felelős azért a borzasztó rágalmazó cikkért. El kellett volna mondanom neki, gondolja. Megbocsátotta volna. Ian azt kívánja, bárcsak felé fordulna. Szeretné látni az arcát. Csupán néhány perce, miután lejött a tanúk padjáról, rákacsintott, amikor elment mellette. A nő arca ragyogott, fényesen, akár a hold. Most azonban sápadt, a szeme pedig kidülled, akár két seb, és szándékosan nem fordítja felé a tekintetét. A férfi azon kapja magát, hogy úgy figyeli Mariah-t, ahogy egy tragédiát átérez az ember: mint amikor látja, ahogy egy épület összeomlik vagy a tűz martalékává válik. A férfi akkor sem veszi le a nőről a szemét, amikor Mariah eltakarja az arcát, és keserves sírásra fakad.

Joan fél percen keresztül ügyfele vigasztalásával van elfoglalva, valamivel, ami soha nem volt az erőssége. Aztán feláll, remegve a dühtől. Esküdtszéki tárgyalás esetén teljesen más lenne a helyzet. Keresztkérdéseket tehetne fel McManusnak, valahogy elültethetné a bogarat a fülekben, hogy Ian nem volt a telefonja birtokában, amikor a hívást kezdeményezték. Lehetett egy gyakornok, vagy akár el is lophatták a készüléket – ki a franc tudja? A lehetőségek száma végtelen. A bíró azonban mostanra már mérlegelte a kérdést, miszerint Ian Fletcher maga hívta fel Allen McManust a saját mobiljáról. És – mint mindenki más – ő is arra a következtetésre jutott, hogy Ian többrendbeli hazugság vétségében bűnös.

– Maga a Globe-nak dolgozik? – vakkant az újságíróra.

– Igen.

– Mióta?

– Hat éve.

– Mi a képesítése?

– A Columbia Egyetemen tanultam újságírást, és a Miami Herald tudósítója voltam a Globe előtt.

– Ki bízta meg ezzel a konkrét témával?

– A különleges események rovat szerkesztője, Uwe Terenbaum. Időnként megkér, hogy szimpóziumokról és konferenciákról írjak beszámolót, amikor a gyászjelentésekkel épp nincs sok meló.

Joan úgy mászkál a férfi előtt fel-alá, mint aki bolondgombát evett. McManus követi őt a tekintetével, és egészen beleszédül. A nőnek fogalma sincs, mit sikerülhet kiszednie ebből a kis pondróból, de az ösztönei azt súgják, hogy az egója lehet az Achilles-sarka. És minél butábbnak állítja be a férfit, annál jobb.

– Jó riporternek tartja magát, Mr. McManus?

Allen egy pillanat alatt büszkén kihúzza magát.

– Igen, azt hiszem, mondhatom ezt.

– Jó híre van a szakmában?

– Persze.

– Azért kapta maga ezt a tudósítást, mert a Globe legjobbjai között tartják számon?

– Valószínűleg – feleli a férfi, és mintha megnőtt volna a székén.

– Bizonyára nagyon örült, amikor sikerült lenyomoznia Ian Fletcher számát.

– Hát, igen – ismeri el Allen. – Mármint, ő egy valaki.

Joan az ujjaival dobol a tanúk padjának korlátján.

– Beszélt Mr. Fletcherrel, miután rájött, hogy a szám hozzá tartozik?

– Próbáltam, de…

– Igen vagy nem?

– Nem – feleli a férfi.

– Egyszerűen csak fogta a tőle kapott tippet, és kisajátította.

– Igen.

– Elment a Greenhaven Intézetbe?

– Hát, igen… – ismeri el Allen.

– Hozzáfért Mariah White kartonjához?

– Nem. De az egyik orvos megerősítette, hogy valóban ott kezelték korábban.

– Értem. Mariah kezelőorvosával beszélt?

– Hát, nem…

– Részt vett a kezelésében egyáltalán, amikor Mariah az intézet lakója volt?

– Nem.

– Ismerte az eset részleteit?

– Az alapokat tudta.

– Nem ezt kérdeztem, Mr. McManus – mondja Joan a szemöldökét ráncolva. – Alapos kutatómunkája során kiderítette, hogy Mariah-t a férje utaltatta be oda, az ő akarata ellenére?

– Ööö, nem…

– Azt megtudta, hogy Mariah-nak nem állt módjában egyéb gyógymódot választani depressziója kezelésére, mielőtt az intézetbe küldték?

– Nem.

– És arról értesült-e, hogy köszönhetően annak, hogy a férje más nőkkel hetyegett, Mariah White, ahogy a köznyelvben mondanánk, idegösszeroppanást kapott?

– Nem – mormolja a riporter az orra alatt.

– Utánajárt, mi volt az oka annak, hogy öngyilkos hajlamai lettek? – Joan végigméri a férfit. – Nem derítette ki az alapinformációkat, Mr. McManus. Semmit nem tudott meg. Szóval, miért is tartja magát olyan nagyszerű oknyomozó riporternek?

– Tiltakozom!

– Visszavonom – mondja Joan, de addigra már nem érdekli az egész. Amikor egyértelművé válik, hogy Mariah képtelen abbahagyni a zokogást, a bíró egyórás szünetet rendel el. Mielőtt az újságíróknak akár csak eszükbe jutna feltápászkodni az ülőhelyükről, Joan már maga előtt tereli Mariah-t, ki a tárgyalóteremből, végig a folyosón, egyenesen a női mosdóba. Amint odaérnek, az ügyvédnő megtámasztja belülről az ajtót, hogy ne zavarhassák meg őket.

– Mariah, Fletcher vallomása nem sokat ártott nekünk. Az újságcikk sem. Komolyan. Mire feláll a tanúk padjára, már senki nem fog emlékezni rá.

Amikor Mariah nem felel, Joannek hirtelen világossá válik az egész.

– Nem az a baj, amit mondott – mormolja. – Hanem hogy ő mondta. Ezért tudta, hogy Fletcher meg fogja szívatni Metzet. Jézusom, maga szerelmes belé!

– Ez nem ilyen egyszerű..

– Mikor az?

Mariah leinti.

– Most, azt hiszem, csak szeretnék egy kicsit egyedül maradni.

Az ügyvédnő Mariah arcát fürkészi.

– Nem hiszem, hogy ez túl jó ötlet.

– Fél, hogy borotvapengét rejtegetek a blúzom ujjában? – kérdezi Mariah keserűen. – Csak nem volt magára hatással az a bizonyos reggeli tanúvallomás?

– Nem azért mondtam. Én…

– Minden rendben lesz, Joan. Kérem!

Az ügyvédnő bólint, és becsukja maga után az ajtót.

Mariah a mosdókagylók mellett áll, és a tükörbe bámul. A szeme piros és duzzadt, és folyik az orra.

Mellette, a kéztörlőpapír-automatában visszaverődik eltorzult tükörképe, minden szögből csak a saját, feldúlt arckifejezését láttatva. Tudhatta volna. Talán az az igazság, amire Metz is utalt: hogy ha egyszer utolér a fájdalom, soha nem szabadulhatsz meg tőle. Rád leselkedik majd az éjszaka közepén, hozzád lopózik, amikor a legkevésbé számítasz rá, és leterít, mielőtt felvehetnéd vele a harcot. Ian biztos jót nevetett azon, hogy talált egy ilyen könnyű célpontot. Hogy hihette azt egy pillanatig is, hogy bármi másért is érdeklődött iránta azon kívül, hogy Faith közelébe férkőzhessen?

Azok az elképesztő éjszakák, amiket a férfival töltött, a szavak, amikkel a bűvkörébe vonta, és azzá varázsolta, aki mindig is lenni akart – Iannek ezek csak szavak voltak, csak éjszakák. A kötelesség nevében.

Elképesztő erőfeszítések árán újra belenéz a tükörbe. Összeszedi magát, és visszamasírozik a tárgyalóterembe. Elmond mindent, amit Joannel begyakoroltak. Faith felügyeleti joga nála kell hogy maradjon.

Nincs számára senki és semmi más.

Amikor kilép a női mosdóból, arra számít, hogy riporterek és fotósok áradatával találja majd magát szembe, akik alig várják, hogy lencsevégre kaphassák fájdalomról árulkodó arcát a bíróság épületének azon csücskében, ahol szabadon használhatják kameráikat. De csak egyvalaki ácsorog ott: Ian.

– Mariah! – a férfi tesz felé egy lépést.

A nő azonban erőszakkal kikerüli őt. Válla súrolja Ian karját, és az érintés majdnem újra könnyekre fakasztja.

– Akkor még nem tudtam. Fogalmam sem volt, milyen vagy.

Mariah megtorpan, visszafordul, és a férfira szegezi a tekintetét.

– Ezt én is elmondhatom rólad – feleli.

Joan belépni készül a tárgyalóterembe, amikor érzi, hogy egy kéz megragadja a vállát és félrevonja.

– Ne mondjon semmit! – figyelmezteti Ian, amikor a nő szóra nyitná a száját.

– Nahát, csak nem James Bond, személyesen? Ha elárulta volna, hogy kettős ügynököt alakít majd, kivédhettük volna ezt a McManus-cirkuszt.

– Elnézést kérek.

Joan keresztbe fonja a karját.

– Nem én vagyok az, aki épp kisírja a szemét.

– Próbáltam vele megértetni, hogy a Globe-sztori még azelőtt történt, hogy mi ketten… nos, korábban. De nem hallgat meg.

– Nem hibáztatom érte – a nő a tárgyalóterem felé sandít, ami kezd megtelni a visszatérőkkel. – Nézze, később beszélek Mariah-val. Most nem tudok önnek segíteni…

– Az a helyzet – szakítja félbe Ian –, hogy tud.

Joan és Metz a bíró elé járulnak.

– Bíró úr – mondja a férfi –, nekem nincs több tanúm azon kívül a pszichiáteren kívül, akit a ma reggeli meghallgatáson említettem.

– Bíró úr – vág közbe Joan –, mint említettem korábban, jelenleg azt sem tudom, mi a különbség a kivetített Münchausen-szindróma és a teniszkönyök között. Szükségem van időre, hogy kidolgozzam a védelmet Mr. Metz kliensem ellen irányuló nevetséges elméletére. Arról nem is beszélve, hogy ez már a második tanú, akit Mr. Metz egyszer csak előhúz a zsebéből. Allen McManus neve, minő meglepetés, szintén nem került fel a tanúk listájára. – A nő a másik ügyvéd felé pillant.

– Ha Mr. Metz a tanúk padjára akarja ültetni a pszichiáterét, én újra szólítani szeretném Ian Fletchert.

– Ki van zárva. Allen McManust kifejezetten azért kellett a tanúk padjára citálnom, hogy bemutassam, Ian Fletcher hazudott, miközben nekem válaszolgatott, bíró úr. Ha a védelem újabb kérdéseket tesz fel neki, azzal megint összezavarja a dolgokat – magyarázza Metz.

– Azt hiszem, képes leszek tisztán látni a helyzetet – jelenti ki a bíró szárazon, majd a karzat felé fordul.

– Mr. Fletcher, kérem, jöjjön vissza a tanúk padjára.

Ian némán elfoglalja a helyét. Joan figyelmesen nézi a férfit, azon töprengve, vajon működni fog-e Ian terve, ahogy szeretné. Joan ezt nem az ügyért teszi. Ajándék ez inkább az ügyfelének. Ahogy arra Ian az imént bölcsen rámutatott, mivel Mariah még nem tanúskodott, így az ügy érdekében az a legfontosabb, hogy újra összeszedje magát.

Joan megszorítja Mariah karját, ahogy elhalad mellette.

– Húzza ki magát, és figyeljen! – súgja neki, majd megáll a tanúk padjánál.

– Mr. Fletcher, mikor hívta fel Mr. McManust?

– Október elején.

– És miért? – A nő kérdései rövidek, tömörek. Kívülállók számára úgy tűnhet, mintha haragudna Ianre… és nem minden ok nélkül.

– Meg akartam cáfolni Faith White állításait. Hatalmasat ugrott volna a műsorom nézettsége tőle. Akkor még egyáltalán nem ismertem sem Faitht, sem az anyját – széttárja a kezét. – Korábban is adtam már tippeket titokban. Jobb színben tűnök fel, ha más kezdi el a hírverést, én pedig utána leások a mélybe, és leleplezem a csalókat. McManus egy közepesen jó riporternek tűnt, úgy gondoltam, segíthet nekem.

– Ez nagyon alattomos módszernek tűnik.

– Az újságírószakma része – mondja Ian –, így a munkámban időnként szoktam alkalmazni. Olykor kapom a tippeket, máskor adom a tippeket, név nélkül. A riporterek sokszor szoktak így együttműködni. – McManus felé sandít. – Néha mi vagyunk a forrás, amit a többi újságíró nem hajlandó felfedni. Nem akartam bántani Mrs. White-ot, csak nem vettem figyelembe az érzéseit. Akkor nekem csupán az számított, hogy leleplezzem a lányát, kerül, amibe kerül.

– Mi változott azóta? – kérdezi Joan.

– Most már ismerem őt – feleli Ian gyöngéden.

Joan visszafojtja a lélegzetét, és ügyfeléről Ianre siklik a tekintete.

– Nincs több kérdésem.

Metz már fel is pattant, hogy újra támadásba lendüljön.

– Nem sikerült találnia semmit? Egyetlen kis csúnya részletet sem Faith White-ról?

– Elhalasztottam a kutatást – feleli Ian fagyos tekintettel.

– Arra céloz, hogy Faith White víziói igaziak?

A férfi óvatosan mérlegeli a kérdést.

– Arra célzok, hogy Faith White egy rendkívül különleges kislány, és én nem gondolom, hogy szándékosan hazudna.

– Na de Mr. Fletcher, többször is kijelentette, hogy maga ateista. Ez azt jelenti, hogy mégiscsak hisz Istenben?

Ian lefagy. Hirtelen ráébred, hogy Metz csapdába csalta: nem nyerheti vissza Mariah bizalmát anélkül, hogy teljesen hülyét ne csinálna magából. Ha elismeri, hogy Faith csodákra képes, az ügyvéd bizonyítékot követel majd, és Ian nem hajlandó közhírré tenni az ikertestvérével megosztott néhány boldog, tiszta pillanat személyes élményét. Mariah-ra esik a pillantása, aki várakozóan néz rá.

Sajnálom, gondolja a férfi.

– Mr. Fletcher, hisz ön Istenben?

Ian felhúzza a szemöldökét, és felveszi televíziós alteregója bűbájos álarcát.

– Az esküdtek még mindig a nemre szavaznak – feleli, a közönséget szórakoztatva, pásztázva a vigyorgó arcok tömegét, a helyett az egy helyett, aki a legfontosabb számára.

Joan rövid szünetet kér. Mariah feltűnően nyugodt, hihetetlenül csendes, és ez valamiért jobban megijeszti Joant, mint a kontrollálhatatlan hisztéria.

– Megpróbálhatok halasztást kérni a bírótól arra hivatkozva, hogy ön beteg.

– Csak egy órára van szükségem. Látnom kell Faitht – mondja. – Egész nap nélkülem volt.

Mind ez idáig Joan teljesen elfelejtkezett a távoltartási végzésről. A tanúvallomásokkal történt kavarások miatt még nem volt módja elmondani Mariah-nak.

– Nem lehet.

– De ha megkéri a bírót…

– Nem mehet el hozzá sem most, sem később. Rothbottam bíró aláírt egy távoltartási végzést, hogy a tárgyalás ideje alatt ne mehessen a lánya közelébe.

Úgy kezdődik, mint egy lassított felvétel egy lavináról: Mariah nyugalma fokozatosan lesz semmivé.

– Miért?

– Ha jobban lesz, amíg nem látja, azt Metz bizonyítékként felhasználja majd ön ellen.

– Mert nem vagyok ott? Mert elhagytam, amikor a leginkább szüksége lett volna rám?

– Nem, Mariah. Szerzett egy szakértőt, aki eskü alatt vallja majd, hogy azzal, hogy erőszakkal elválasztották tőle, a továbbiakban nem tud Faithnél vérzést és hallucinációkat előidézni.

Mariah eltakarja a száját, és hátat fordít az ügyvédnőnek.

– Mégis mit képzelnek rólam?!

Joan a homlokát ráncolja, nem örül, hogy saját gondolatai is rossz irányba kalandoznak. Mariah hallgatott Ian Fletcher vallomásáról; vajon mi mást titkolhat még előle?

– Azt hiszik – feleli –, hogy végül meg fogja őt ölni.

TIZENÖT

„A gyermek a horgony, mely az anyát az élethez köti.”

SZOPHOKLÉSZ: Phaedra

Hosszú másodpercekbe telik, mire Joan szavai eljutnak a tudatomig.

– Ugye ezt nem mondja komolyan? – nyögöm ki nagy sokára. Nevetséges, tényleg, kivéve, hogy leginkább sírni lenne kedvem az egésztől. – Azt hiszik, hogy meg fogom ölni a saját lányomat?

– Malcolm Metz krízishelyzetek során érzelmileg labilisnak festi le magát. Valószínűleg kerített valami szakértőt, aki majd bemutatja más anyák eseteit, akik ezt tették. Neve is van: kivetített Münchausen-szindróma.

Krízishelyzet. Mégis mennyi mindent kellene még elviselnem? A lányom kórházban fekszik. A férfi, akibe beleszerettem, hazudott nekem. A másik férfi, akit szerettem, azt gondolja, képes lennék megölni a közös gyermekünket.

– De ez nem igaz – jelentem ki határozottan. – Nem tudja nekik bebizonyítani?

– Megpróbálom. De Metz azt mondhat, amit csak akar. Ha kedve szottyan, mondvacsinált elméleteket gyárthat akár arról is, hogy vudu babákon keresztül irányítja Faith viselkedését. Hogy ez igaz-e vagy sem, nem számít. Csak az a fontos, hogy amint végzett, mi felmegyünk a pódiumra, és ráébresztjük a bírót, mekkora baromságokat hordott neki össze Metz – felsóhajt. – Nézze! Van egy gyenge pontja. Megjárta az elmegyógyintézetet. Metz helyében valószínűleg én is ezt a kártyát használnám fel.

– Joan – mondom remegő hangon. – Muszáj látnom a lányomat!

A szemébe kiülő sajnálattól sikítani tudnék.

– Felhívom a kórházat, és megkérdezem, hogy van.

Tudom, hogy szeretne megvigasztalni, de leperegnek rólam a szavai.

– Elérjük, hogy Faith önnel mehessen haza.

Joan kedvéért bólintok, és sikerül mosolyra húzni a számat. De nem mondom ki, amit valójában gondolok: hogy egy gyermekelhelyezési pernek nincs értelme, ha a gyermek halott.

Miközben Joan visszasétál a tárgyalóterembe, úgy érzi, mintha megmászta volna a Mount Washingtont. Semmi sem fogható ahhoz, mint amikor az ügyvéd az ügyfelét egy érzelmi ronccsá redukálja, mielőtt összeszedetten szüksége lenne rá a tanúk padján. Dühösen Metzre bámul, szörnyű gondolatokat forgatva a fejében, és egy szempillantásnyi telepatikus kapcsolatért fohászkodva kettejük között. A férfi épp a karzat korlátjára támaszkodva beszélget önmaga kisebb, vékonyabb másával, aki csakis egy újabb beosztottja lehet az irodából. Megpördül a tengelye körül, amint a bíró belép és magához hívatja az ügyvédeket.

– Nos, Mr. Metz, ha jól emlékszem, mostanra beszéltük meg a randevút. Gondolom, készen áll, hogy szólítsa a szakértő tanúját.

Mielőtt Metz válaszolhatna, Joan közbevág.

– Elnézést, bíró úr, de újfent tiltakoznom kell. Ügyfelem most értesült arról, hogy nem láthatja a lányát a tárgyalás ideje alatt, és őszintén, ettől teljesen padlót fogott. Délután három óra van, és mivel én nem tudok felsorakoztatni olyan kiterjedt humán erőforrás-hadsereget, mint Mr. Metz nagyvárosi ügyvédi irodája, még mindig nem állt módomban utánanézni a kivetített Münchausen-szindrómának. Nem ismerem az említett szakértőt, a referenciáit, és nincs fogalmam erről az ezoterikus rendellenességről sem. Úgy gondolom, amennyiben Mr. Metz most tanúként szólíthatja ezt az embert, az igazságos az lenne, ha én legalább a hétvégét megkaphatnám arra, hogy felkészüljek a keresztkérdésekre.

Metz bólint.

– Egyetértek. Sőt, javaslom, hogy mára hagyjuk abba, ha a bíró úr is úgy gondolja, hogy Miss Standish már ma délután is nekiláthasson a kutatásnak.

– Komolyan? – kérdezi Joan meglepetten.

Rothbottam bíró a homlokát ráncolja.

– Várjunk csak egy percet! Ma reggel még pont az ellenkezője mellett kardoskodott. Mi a baj, Mr. Metz?

– Igazság szerint a tanúm ma többször megkísérelt beszélni Faith White-tal, amire természetesen szüksége lenne a vallomásához, de a kislány túl gyenge volt az interjúhoz. – A férfi békülékenyen rámosolyog Joanre. – Kiderült, hogy nekem is szükségem lesz még egy kis időre.

– Öreg hiba – feleli a bíró. – De maga akarta a mély vizet, hát próbáljon meg a felszínen maradni. Ahogy rámutattak, már három óra. Őszintén hiszem, hogy a szakértőjét egy órán keresztül tudja majd beszéltetni a referenciáiról a tanúk padján. Eljutunk, ameddig eljutunk, aztán hétfőn onnan folytatjuk. – Joan felé fordul. – És addigra, gondolom, maga is készen lesz a keresztkérdéseivel.

– Igen, bíró úr.

– Fantasztikus! – A bíró Metzre szegezi a tekintetét. – Hívja be a tanút!

Metz szakértő pszichológusa, dr. Celestine Birch határozottan emlékeztet a fára, melynek nevét viseli. Magas, szikár és sápadt, akár a nyír kérge; mereven ül a padon, és olyan felsőbbrendű magabiztosság lengi körül, ami csak abból származhat, ha az ember tudja, hogy kiemelkedő a saját területén.

– Milyen iskolákat végzett, doktor?

– Elvégeztem a Harvardot, majd a Yale orvosi karát. A Kaliforniai Egyetem Orvosi Központjában rezidenskedtem, majd New Yorkban, a Mount Sinai intézetben praktizáltam tíz évig, mielőtt beindítottam a magánpraxisomat Kaliforniában. Azóta, tizenegy éve ott rendelek.

– Mi a szakterülete?

– Leginkább gyermekekkel foglalkozom.

Metz bólint.

– Ismerős önnek egy bizonyos pszichiátriai rendellenesség, az úgynevezett kivetített Münchausen-szindróma, doktor?

– Igen, igazság szerint én vagyok a rendellenesség három legjelentősebb szakértőjének egyike.

– Kifejtené nekünk, mit takar?

– Természetesen – feleli dr. Birch. – Az Amerikai Pszichiátriai Társaság DSM-IV esettanulmányai szerint a kivetített Münchausen-szindróma egy ritka rendellenesség, mely során a beteg szándékosan fizikai vagy pszichológiai tüneteket vált ki egy másik, a gondjaira bízott személyből – az orvos érezhetően kezd belemelegedni a témába. – Gyakorlatilag azt jelenti, hogy valaki a másikat betegnek állítja be, vagy beteggé teszi. Münchausen báróról nevezték el, egy 18. században élt katonatisztről, aki a nagyotmondásairól híresült el. A kivetített Münchausen-szindróma leggyakoribb áldozatai a gyermekek. Legtöbbször az anya mesterségesen tüneteket idéz elő vagy túloz el a gyermeknél, majd orvosok gondjaira bízza őt, azt állítva, hogy nem ismeri a probléma eredetét. Az ideggyógyászok elmélete szerint ezek a nők nem akarnak fájdalmat okozni a gyermeküknek, de közvetve átveszik a beteg személy szerepét – azzal, hogy szimpátiát váltanak ki az orvosokból, amikor megjelennek náluk a beteg gyermekkel.

– Hűha! – mondja Metz. – Kicsit lassabban, ha kérhetem. Azt akarja mondani, hogy az anya megbetegíti a saját gyerekét, csak hogy figyeljenek rá?

– Erre megy ki az egész, Mr. Metz. És ez lenne az egyszerűbb út. Egyes anyák vért kevernek a vizeletmintához, kilyukasztják az infúziót, vagy megfojtják az újszülötteiket. A kivetített Münchausen-szindróma a gyermekbántalmazás egy formája, és az esetek 95 százalékában halállal végződik.

– Az anyák megölik a gyerekeiket?

– Néha – feleli dr. Birch. – Amikor nem sikerül őket megállítani.

– Mondana nekünk néhány jellemző betegséget, amit ezek az anyák idéznek elő?

– A vérzés az esetek 44 százalékában előfordul. Utána következnek a rohamok, 42 százalékkal. Majd a központi idegrendszer összeomlása, az alvási apnoe és a bélcsatorna rendellenességei. Nem beszélve a pszichológiai tünetekről.

– Elmondaná nekünk, mi válthatja ki ezt a viselkedést egy anyából?

Az orvos fészkelődni kezd a székén.

– Ne felejtsük el, hogy ez az anyák 95 százalékával nem fordulhat elő – ez nem olyasmi, mint az influenzavírus, amit egyszer csak elkap az ember. Ezek a nők zavartak. Gyakran az életükben bekövetkezett változás váltja ezt ki náluk: házastársi problémák, válás. Az elkövetőt magát is bántalmazhatták a múltban, és sokszor ismerős számukra az orvosi közeg, tisztában vannak a szabályokkal. Szükségük van a figyelemre – sőt, egyenesen szomjazzák azt. Számukra betegnek lenni egyet jelent a szeretet és gondoskodás érzésével.

– Említette, hogy pszichológiai tüneteket gyerekeknél is elő tudnak idézni. Elmagyarázná?

– A tünetek alatt a hallucinációkat értem, az emlékezetvesztést, az amnéziát, vagy a konverziós zavar tüneteit, mint például a pszeudovakság. Nehéz megérteni, hogyan tudja ezeket az anya „eljátszatni” a gyerekével, de ez gyakorlatilag azt jelenti, hogy az anya szelektíven támogatja nála a maladaptív viselkedést. Például kedvesen gondoskodó, amikor a gyermek rémálomról számol be neki, de ignorálja vagy bántja őt, amikor normálisan viselkedik. A gyermek, úgymond, megtanulja azt adni az anyjának, amire az vágyik.

– Számít, hogy a gyermek csak az egyik szülővel lakik együtt?

– Természetesen – feleli dr. Birch. – Sőt, ez még fontosabbá teszi a gyermek szemében a szülői elismerést.

– Tehát a kivetített Münchausen-szindróma kiválthat egy állítólagos víziót?

– Igen, habár valószínűbb, hogy a hallucináció olyan gyermekeknél jelentkezik, akiknek az anyja saját tapasztalattal is bír a kényszerképzetek terén.

– Mint például egy anya, aki megjárta az elmegyógyintézetet?

Dr. Birch bólint.

– Teljességgel elképzelhető.

– Mi történik, ha az anyát szembesítik a viselkedésével?

– Nos, hazudnak és tagadnak. Ritka esetben az anya tényleg nincs tisztában az állapotával, mert tudat alatt bántja a gyermeket egy tudathasadásos epizód során, mely egy korábbi trauma hozadéka.

– Úgy érti, hogy kerek perec megkérdezhetné ezeket az asszonyokat arról, hogy bántják-e a gyereküket, és ők nemmel válaszolnának?

– Mindannyian – feleli dr. Birch. – Ez a rendellenesség tünettanának része.

– Tehát egy asszony, aki sokkosnak, zavartnak, sőt, akár jogosan dühösnek látszik, amikor a viselkedésével szembesítik – egy asszony, aki nem emlékszik arra, hogy bántotta a gyermekét –, valójában lehet, hogy tényleg elkövette az ellene felrótt vádakat?

– Így van.

– Értem – feleli Metz lassan. – Hogyan állapítja meg a diagnózist a szindróma esetén?

Dr. Birch felsóhajt.

– Körültekintően, Mr. Metz, de sokszor nem eléggé. Gondoljon bele, a tünetek a gyermekeknél jelentkeznek – és ők nem fogják elárulni, mi történik, mert ezzel érdemlik ki az anyjuk szeretetét. A szülők az orvosok első számú informátorai, és az orvosok joggal feltételezik, hogy őszinte beszámolót kapnak tőlük a gyermek betegségéről. De a legtöbb orvos nem teszi meg azt a „mentális ugrást”, hogy a gyermek helyett a szülőt próbálja diagnosztizálni. Ráadásul ezek az anyák nincsenek skarlát betűvel megbélyegezve. Tagadják, hogy bántják a gyereküket, és a helyzet iróniája, hogy a külső szemlélő számára nagyon is odaadó szülőknek tűnnek. Az egészégügyi dolgozó egyik esélye, ha az asszony hosszú, komplikált klinikai háttérrel rendelkezik. Vagy olyan tünetekkel, amiket mintha a tankönyvből olvasnának fel. Esetleg, ha pszichológiai tünetek esetén a felírt gyógyszerek egy fabatkát sem érnek… Hiszen ezek a gyermekek, ugye, nem igaziból pszichotikusak – dr. Birch hátradől a székén. – De az egyetlen végső biznyíték, ha rajtakapják az anyát a tett közben – mondjuk, a kórházban rejtett videokamerákkal –, vagy ha eltávolítják a gyermeket a közeléből. Feltehetőleg, ha tényleg kivetített Münchausen-szindrómáról van szó, az akut tünetek mérséklődnek, amint a gyermeket eltávolítják a szülő hatásköréből.

– Találozott Faith White-tal, doktor?

– Nem, de nem azért, mert nem próbáltam. Háromszor kíséreltem meg bemenni a kórházi szobájába a mai nap folyamán, de azt mondták, túl beteg ahhoz, hogy velem beszélgessen.

– Beszélt Mariah White-tal?

– Nem, de átnéztem az intézeti múltjára és a jelenlegi mentális állapotára vonatkozó információkat.

– Illik Mariah White-ra az említett szindróma kiváltójának leírása?

– Több szempontból is. A gyermek viselkedése egy őt ért súlyos személyes stresszhelyzet után következett be. Mrs. White gondos szülőnek tűnt, elvitte a lányát pszichiátriai kezelésre – aki, jegyezzük meg, nem reagált a gyógyszerekre – és a sürgősségire. És talán a legárulkodóbb jel az, hogy a betegséget stigmák formájában prezentálta. Vérzést könnyű kiváltani az áldozatból, a stigma koncepciója azonban zseniális. Hiszen nincsenek lejegyzett esetek, nem tudnak a tankönyvben leírtakra hivatkozni. Melyik orvos mondhatná, hogy a gyermek nem stigmatizált, ha még soha nem látott ilyet életében?

– Ez minden, doktor?

– Nem. Mrs. White-nak idegi problémái is voltak a múltban. Házassági stressz következményeként öngyilkosságot kísérelt meg – és hirtelen száz orvos és ápoló sietett a segítségére. Bizonyos szinten mondható, hogy a szeretetet az egészségügyi dolgozóktól kapott figyelemmel azonosítja. Ami megmagyarázná, hogy amikor egy hasonló típusú házastársi probléma adódott, miért kezdte el megbetegíteni a gyermekét. Minden alkalommal, amikor kezelésre viszi Faitht, Mrs. White maga is részesül abban a figyelemben, amit hét évvel ezelőtt megkapott az orvosoktól és pszichiáterektől.

– Lehet, hogy nincs tudatában annak, hogy bántja a lányát? – kérdezi Metz.

Az orvos megvonja a vállát.

– Mivel nem vizsgáltam meg, erre nehezen tudnék válaszolni. De lehetséges. Mrs. White korábban súlyos depresszióban szenvedett, a sokk, hogy a férjét egy újabb házasságon kívüli viszonyban találta, elégnek bizonyulhatott ahhoz, hogy tudathasadásos állapotot eredményezzen nála. Ahelyett, hogy újra szembenézne a fájdalommal, inkább mentálisan eltávolodik tőle. Ezen epizódok során érezheti leginkább elhanyagoltnak magát, ezért ilyenkor bántja a lányát.

– Ön szerint mi történne, ha szembesítené Mrs. White-ot a viselkedésével?

– Egyszerűen letagadná. Fel lenne háborodva, hogy ilyen förtelmes dologgal vádolom. Azt felelné, hogy szereti a lányát, és csak azt akarja, hogy egészséges legyen.

Metz megáll a védelem asztalánál.

– Dr. Birch, mint tudja, Faith jelenleg kórházban van. Ha az anyja egy darabig nem léphetne vele kapcsolatba, mi történne?

A pszichiáter felsóhajt.

– Nem lennék meglepve, ha Faith White hirtelen visszanyerné az egészségét.

1999. december 3 – késő délután

Miután a bíróság kiürül, Joannel ketten maradunk csak ülve.

– Mit fog most tenni? – kérdezi tőlem.

– Nem megyek el a kórházba, ha arra céloz.

– Dehogy… csak… hát, nem tudtam, van-e más terve.

Rámosolygok.

– Arra gondoltam, hogy hazamegyek, veszek egy forró fürdőt, aztán bedugom a fejem a sütőbe.

– Nem vicces! – Megérinti a karomat. – Szeretné, hogy felhívjam dr. Johansent? Biztos vagyok benne, hogy az adott körülmények között be tudna illeszteni egy találkozót, csak hogy beszélgessenek egy kicsit.

– Nem, kösz.

– Akkor jöjjön, igyunk valamit!

– Joan – mondom –, értékelem, amit értem tesz, de jelenleg nem vágyom társaságra.

– Nos, én most elmegyek a kórházba és megnézem Faitht, elmesélem neki a bíróságon történteket, és megkérem, hogy hívja majd fel otthon.

Megköszönöm Joannek, majd közlöm, hogy még itt fogok ülni egy percig; aztán hallgatom, ahogy a cipője sarka végigkopog a tárgyalóterem hosszú folyosóján. A fejemet az asztalon pihentetem, és lehunyom a szemem. Nagyon erősen próbálom felidézni Faitht. Így talán tudni fogja, hogy itt vagyok, és rá gondolok.

Amikor bejön a gondnok, én is elindulok, és meglepve tapasztalom, hogy a bíróság előterében pezseg az élet. Az, hogy a mi tárgyalásunknak mára vége, nem jelenti azt, hogy másokénak is. Egy szipogó nő áll a falhoz dőlve, vállát egy idősebb férfi karolja át. Három kisgyerek furakszik át a műanyag székek kupacai között. Egy tinédzser görnyed a fizetős telefont szorongatva, akár egy kérdőjel, és dühösen suttog.

Bár nem akarom látni Iant, mégis csalódás, hogy nem vár rám.

Havazni kezdett, leesett az idei első hó. A pelyhek sűrűek és kövérek, és a járdára érve elolvadnak, mintha csak álmodtam volna őket. Annyira belefeledkezem a gyönyörködésbe, hogy észre sem veszem Iant, aki az autóm mellett áll, csak amikor már alig pár méter marad közöttünk.

– Beszélnem kell veled – mondja.

– Nem, nem kell.

Megragadja a karomat.

– Nem akarsz velem beszélni?

– Tényleg szeretnéd, Ian? Szeretnéd, hogy megköszönjem, amiért felhívtad azt az idióta újságírót a Globe-nál, és előkotortattad vele a Greenhavent, hogy Malcolm Metz felhasználhassa ellenem és valami elképesztő pszichológiai rendellenességet kreálhasson erre hivatkozva, ami miatt én megnyomorítom a saját gyerekemet?!

– Ha nem telefonálok, Metz maga ásta volna elő ezt az információt.

– Ne merészelj kifogásokat keresni! – mondom elhaló hangon.

Beülök a kocsiba és megpróbálom becsukni az ajtót, de Ian nem engedi.

– Azt hiszem, szerelmes vagyok beléd – mondja.

– Miért is? Mert szerencsémre szültem egy különleges gyereket, aki megdobhatja a műsorod nézettségét?

– Mit szerettél volna, mit mondjak? Nem ismertelek, amikor felhívtam McManust. Később azért nem mondtam el, mert féltem, hogy megutálsz miatta. És amit Faithről mondtam… Jézusom, muszáj volt homályosan fogalmaznom. Azt hittem, az utolsó, amit szeretnél, hogy a világ azt higgye Faithről, hogy képes gyógyítani.

– Ian, valahogy nehezemre esett elhinni, hogy egyáltalán eszedbe jutott Faith a tanúk padján. Hogy bármi is érdekel a hírneveden kívül.

Ian állkapcsa megfeszül.

– Rendben, lehet, hogy így volt. De Faithre is gondoltam. Meg rád. Mit tegyek, hogy meggyőzzelek? Metz pénzét felajánlom Faith továbbtanulására… vagy a kurva jezsuitáknak. Nyilvánosan bejelentem, amit csak szeretnél. Hibát követtem el, és sajnálom. Miért nem hiszel nekem?

Csak, akarom mondani. Azért, ami Faithszel történt. Ő hitt, és nézd, mire jutott vele!

– Mariah – könyörög Ian rekedten –, hadd menjek veled haza!

Egy hatalmas rántással sikerül kiszabadítanom az ajtót a szorításából.

– Az ember nem kaphatja meg mindig, amire vágyik – mondom. – Még te sem.

Hadd mondjam el, milyen érzés, amikor tudod, hogy készen állsz a halálra. Sokat alszol, és amikor felébredsz, az első gondolatod az, hogy bárcsak visszamehetnél az ágyadba. Napokig nem eszel, mert az étel itt tart. Elolvasod ugyanazt az egy oldalt százszor. Visszatekered az életed, akár egy videokazettát, és látsz dolgokat, amik megríkatnak, vagy amik miatt megállítanád, de semmi nem ösztönöz arra, hogy előretekerd. Elfelejtesz fésülködni, zuhanyozni, felöltözni. Aztán egy nap, amikor eljutsz a döntésig, hogy van még annyi energiád, hogy megtedd ezt az utolsó, hatalmas lépést, hirtelen béke fog el. Úgy számolod a másodperceket, ahogy hónapok óta nem. Egyszer csak lett egy titkod, ami mosolyt csal az arcodra, ami miatt az emberek azt mondják, csodásan nézel ki, habár olyan vagy, akár egy kagylóhéj – törékeny, és ezer darabra hullanál szét.

Vártam a halált. Emlékszem, ahogy fogtam a kezemben a borotvapengét, remélve, hogy elsőre sikerül a tiszta, mély vágás. Azon töprengtem, vajon mennyi ideig tart majd, amíg meghallom az angyalok énekét. Semmit nem akartam jobban, mint megszabadulni önmagamtól, ettől a testtől és ettől a személyiségtől, akinek csak fájdalom jutott.

Röviden: én megjártam ezt az utat. Nekem igazán meg kell értenem, milyen érzés, amikor fel akarod adni, amikor a kín túlnő rajtad. De azon kapom magam, hogy ehelyett eszeveszetten küzdök, belekapaszkodva az utolsó szalmaszálba is, hogy Faithnek ne sikerülhessen az, amibe egyszer régen én belebuktam.

– 41 fokos a láza. Valaminek történnie kell!

Mintha az orvos szavaira reagálna, Faith végtagjai megmerevednek, majd vadul elkezd csapkodni, mindkét kezével összevissza.

– Rohama lesz! – kiált fel az orvos.

Egy nővér gyöngéden elvonja Millie-t az ágytól.

– Asszonyom, oda kell hogy férjek.

A férfi lefogja Faith egyik csuklóját, a nővér a másikat. A kislány teste továbbra is le-fel vonaglik, leginkább egy meg-megtorpanó hullámvasút ritmusára emlékeztetve.

– Megint vérzik – mormolja a nővér.

– Kötszert kérek, és emeljük meg az ágyat! – rendelkezik a doktor, és az ágy megindul felfelé, ahogy két nővér rányomja a tenyerét egy gombra.

Hirtelen éles sípolás töri meg a kapkodó mozdulatok kavalkádját, mire Millie a Faith ágya mögötti monitorok felé kapja a fejét.

– Elveszítjük! Hozzatok egy hordágyat!

Az orvos megáll Faith mellett, és hozzálát az újjáélesztéshez. A szoba perceken belül megtelik nővérek és orvosok sokaságával.

– Ressler, kösd be a zsákot, és intubáld! Mellkasi nyomás: tizenöt per perc. – Az orvos ellenőrzi Faith szívritmusát, majd folytatja az utasítások osztogatását. – Wyatt, vezess be egy centrális katétert, és menjen bele a Ringer-oldat, amilyen gyorsan csak lehet, egy liternyi! Abby, teljes vérképet kérek, vérlemezke- és vérrög-vizsgálatot a vérbankból, vértípus-meghatározást!

– Asszonyom, miért nem jön ki velem, hogy segíthessünk a kislányon? – A nővér kivonszolja Millie-t a folyosóra, aki arcát az intenzív ablaküvegéhez nyomja. Nézi, ahogy valaki széttépi Faith kórházi hálóingét, és elhelyezi a defibrillátor elektródáit a kislány csepp mellkasán. Észre sem veszi, hogy a keze a saját mellkasára siklik, eltakarva saját, erős szívét.

Fél órával később Joan Millie mellett ül a váróban. Soha nem szerette a kórházakat; ez sem különbözik a többitől, de van benne valami, nem tudná megmagyarázni, micsoda, ami miatt ez a hely még hátborzongatóbbnak tűnik. Kedvesen rámosolyog Mariah édesanyjára, bátorítva a nőt a folytatásra.

– Az orvos – idézi fel Millie a könnyeivel küszködve – azt mondja, hogy nagyon nagy esélye van a túlélésre, mert kevesebb mint egy percre állt le a szíve. A légutai tiszták, a szívritmusa pedig egyenletes.

Joan a kislányra pillant, aki mozdulatlanul fekszik az ágyon.

– Nem néz ki jól.

– De ellenőrzés alatt tartják a szívét, és a láza is lement. Az egyetlen dolog, amit képtelenek megállítani, az a vérzés – Millie vesz egy mély levegőt. – Mariah mikor ér ide?

– Az az igazság, hogy erről akartam önnel beszélni. Mariah nem jöhet.

– Történt valami? Jól van?!

– Minden rendben vele. De aláírtak ellene egy távoltartási végzést, a bíró és Malcolm Metz. Úgy gondolják, hogy ő váltja ki Faith tüneteit.

– Ez… ez nevetséges! – kiált fel Millie felháborodva.

– Ön és én tudjuk ezt, de a távoltartási paranccsal nem lehet viccelni. Azt szeretném, hogy itt maradjon, és mindig hívja fel Mariah-t a hírekkel.

– Nem is telefonálhat?

Joan megrázza a fejét.

– Ez biztos teljesen kikészíti. – Millie a halántékát dörzsöli, láthatóan őrlődve amiatt, hogy egyszerre szeretne az unokájára vigyázni, és rohanni a saját gyermekéhez, hogy mellette legyen a szomorúságában.

Joan szétnéz a folyosón, és egyszerre megérti: az a furcsa ebben az intenzív osztályban, hogy Faith itt az egyetlen beteg. A körülötte sürgő-forgó orvosokon és nővéreken kívül senki sincs itt.

– Amikor felhívja…

– Nem fogom ennyire rossznak lefesteni a helyzetet – válaszolja Millie. – Nem őrültem meg.

Colin besétál az elsötétített kórterembe, és megáll Faith ágyának végénél.

A kislány karja széttárva, lazán a rácshoz kötözve, hogy ne sérthesse fel újra a tenyerén tátongó sebeket; lábán a takaró képez horgonyt. A férfi tekintete a tapaszokra siklik Faith mellkasán, a torkából kikandikáló csőre, a kezében tartott gézdarabokra.

Fogalma sincs, mit higgyen. Meghallgatta az orvosokat. Hallotta annak a Birch nevű pszichiáternek a szavait is. És Mariah-t is, amikor a nő azt mondta, soha nem bántaná Faitht.

– Csitt kicsi bébi, figyeld a szót, papa vesz majd néked egy kis rigót! – Könnyáztatta arcát Faith homlokához nyomja, és hallgatja a kislány mellkasához kötött monitor egyenletes sípolását.

– Hogyha a kis rigó nem csicsereg, papa vesz majd néked egy ékkövet.

Az orvostól tudja, hogy Faith szíve feladta a harcot. Hogy a teste egyéb, összeomló rendszerei miatt a ránehezedő nyomástól egyszerűen csak megállt. Tudja, ez milyen érzés lehet. Ebben a pillanatban ejtené a pert, ha Faith olyan egészségesen léphetne ki a kórház ajtaján, mint bármelyik más hétéves kisgyerek.

Lehajol és ügyetlenül a karjába zárja a gyermeket.

– Ölelj át! – suttogja, majd erőteljesebben kezdi noszogatni: – Gyerünk! – Egyetlen kis mozdulat boldoggá tenné. Röviden megrázza a kislányt, ösztökélve, hogy térjen magához, de ekkor megjelenik mellette egy nővér, és elhúzza őt az ágytól.

– Hagyja őt pihenni, Mr. White.

– Azt akarom, hogy átöleljen. Csak ezt az egyet szeretném tőle.

– Képtelen rá – feleli a nővér. – Meg van kötve a keze – és miközben Colin még mindig az előző mondatot emészti, a nő kitessékeli őt a kórteremből.

– Ugye, nem titkolsz el előlem semmit? – kérdezem olyan erősen csimpaszkodva a hordozható telefonba, hogy bizonyára belevésődött a körmöm nyoma.

– Hazudtam én neked valaha? – feleli az anyám. – Odabent alszik.

– Szóval nem javult az állapota, de nem is romlott… – Az állandóság gondolatát el tudom viselni. Az készít ki, hogy itt kell ülnöm tétlenül, amikor Faith segítségre szorul.

– Kenzie van der Hoven is itt van – mondja Millie. – Vagy egy órája.

– Felbukkant már az az idióta pszichiáter is?

– Az, amelyik egész nap próbálkozott? Nem.

Habozik; hallom a hangján, hogy bizonytalan.

– Mi az, anya?

– Semmi.

– Tudom, hogy valami történt – erősködöm. – Micsoda?

– Semmi. Csak Colin is eljött.

– Ó! – felelem gyenge hangon. – Faith felébredt?

– Nem, azt sem érzékelte, hogy Colin meglátogatta.

Meggyőződésem, hogy anyám azért mondja ezt, hogy jobban érezzem magam tőle, de nem így van. Lerakom a telefont, és csak percekkel később esik le, hogy el sem köszöntem.

Ian az elmúlt három órában rendületlenül járta New Canaan utcáit. A város apró és sötét, minden boltja zárva, kivéve a Donut Kinget, de oda nem mehet vissza megint anélkül, hogy hülyét ne csinálna magából. Csak az a baj, hogy nincs hova mennie.

Letelepszik a járdaszegélyre. Nem akar visszatérni a Winnebagóhoz és szembenézni az alkalmazottaival, akik biztos teljesen kiakadtak rá a vallomása miatt. A kórházat sem meri megközelíteni, mert meg van róla győződve, hogy az újságírók azonnal rávetnék magukat. Mariah-val szeretne lenni, de a nő nem engedi.

Iannek fogalma sincs, hogy az a kép, amit először festett Mariah-ról magában, egy képzeletbeli sztáranyuról, aki a figyelemért kiárusítja a gyermekét, mikor változott meg ennyire; hogy mely pillanattól kezdve látja úgy, hogy a nő is csak az egész felfordulás áldozata. Valószínűleg Kansas óta. A férfi olyan jól játszotta ott az őszinte segítő szerepét, hogy a hazugság egyszer csak valós szándékká vált. Azonban lehetséges, hogy nem Mariah-nak volt szüksége támogatásra. Talán Iannek magának. Soha nem tette fel a kérdést: Miért vagyok ateista? Hisz egyértelmű a válasz. Gyerekként cserbenhagyta a hit, így képtelen volt feldolgozni egy szerető Isten koncepcióját. Miután minden hozzá közel álló embert elveszített, a szeretet gondolatát sem tudta többé elfogadni, így kreált magának egy olyan személyiséget, akinek nem volt szüksége rá. És úgy gondolta, ha mint Óz, megtanul elég sokáig a hazugság és a hatalom álcája mögé bújni, az emberek egy idő után nem lesznek kíváncsiak arra, kicsoda is valójában.

Egy ember talán nem csupán test és tudat. Lehet, hogy valami más is kell a keverékhez – nem lélek, konkrétan, hanem egy szellem, amely azt sugallja, hogy egy nap nagyobb és erősebb leszel, mint most. Egy ígéret; egy lehetőség.

Mariah szétesett, majd újra összeszedte magát. Lehet, hogy meginogna a szél erejétől, de talpon maradna, a sebek nem tudnák ledönteni a lábáról. És Iannel ellentétben újra farkasszemet néz a veszéllyel, ami egyszer már leteperte, de ő hajlandó ismét vállalni a kockázatot. Minden valószínűség szerint neki is tartózkodnia kellene a szerelemtől. De nem menekül előle – ezt senki nem tudja Iannél jobban. Lehet, hogy Mariah régen megpróbálta megölni magát; ő az, akinek a szavahihetőségét és a mentális egészégét jelenleg is vitatják a bíróságon; de Ian szemében ő az egyik legerősebb ember, akit valaha látott.

A férfi feltápászkodik, leporolja a fenekén a a nadrágot, és nekivág az utcának.

Az utolsó ember, akire számítok, amikor kinyitom az ajtót, az Colin.

– Szabad…? – mutat befelé. Bólintva lépek hátra, hogy beléphessen a házba, amely az övé volt.

Bezárom utána az ajtót, és a torkomra teszem a kezem, igyekezve meggátolni, hogy előtörjenek belőlem azok a borzalmas mondatok, amiket mondani szeretnék neki.

– Nem lenne szabad itt lenned. Egyikünk ügyvédje sem engedélyezné.

– Nagy ívben szarom le ebben a pillanatban, hogy Metz mit gondol. – Colin átvág az előszobán, leül a lépcsőre, és a tenyerébe temeti az arcát.

– Faithtől jövök.

– Tudom. Anyám mondta, hogy ott voltál.

– Ő… Úristen, Rye! Annyira, de annyira beteg!

Az első pánik után, ami átfut a testemen ezt hallva, nyugalomra intem magam. Végül is Colin nem volt ott, amikor Faith keze először vérzett. Nem tudta, mire számíthat.

– Azt mondják, rendben lesz a szíve…

– A szíve? – kérdezek vissza szárazon. – Mi van a szívével?

Colin őszintén meglepődik, hogy nem tudok róla.

– Megállt. Ma délután.

– Megállt? Majdnem meghalt, és ezt nekem senki sem mondta?! Odamegyek!

Colin hirtelen talpra szökken, megragadva a karomat.

– Nem lehet. Nem mehetsz, és én ezt nagyon, nagyon sajnálom.

Csak nézem a kezét a kezemen, a bőrét a bőrömön, aztán már a karjában vagyok, és mellkasához bújva zokogok.

– Colin, mondd el!

– Intubálták, hogy segítsék a légzését. És a defibrillátor elektródáival – tudod, azok az izék – stabilizálták a szívverését. A keze újra vérezni kezdett, miután megint rohama lett.

Hallom Colin hangján, hogy elfojtja a sírást.

– Mi tettük ezt vele?

Ránézek, azon gondolkodva, hogy engem vádol-e. De túlságosan is feldúlt most ehhez; igazán megrázta ez az egész helyzet.

– Nem tudom.

Hirtelen eszembe jut az éjszaka, amikor Faith született. Egy hónappal azután, hogy kiengedtek a Greenhavenből, még mindig a gyógyszerek hatása alatt, azt tapasztaltam, hogy semmi nem tűnt valóságosnak. Sem Colin, sem az otthonom, sem az életem. Csupán az első összehúzódás tudatomig hasító fájdalmát érezve eszméltem rá arra, hogy visszatértem. Emlékszem, hogy a szülőágy lábához állították a lámpákat, mintha egy hollywoodi produkció forgatásán lettünk volna. Emlékszem a műanyag maszkra, amit a doktornő viselt, és a gumi szagára, amikor felhúzta a kesztyűjét. Szinte hallom a koppanást, ahogy Colin beüti a fejét az éjjeliszekrény sarkába, amikor elájul, és látom, ahogy sürgölődnek körülötte, míg én a kezemmel a hasamon várok a soromra. Felötlött bennem, hogy a szívem pont a baba lábán egyensúlyozik, mint a labda egy betanított fóka orrán. És döbbenetes energia fogott el, amikor rájöttem, a fájdalmat csak akkor állíthatom meg, ha őt kinyomom magamból. Csak nyomtam és nyomtam, amíg úgy nem érzékeltem, hogy már teljesen kifordultam, és még akkor is, amikor éreztem, hogy a feje kitágít és megváltoztat; a kis csomag, ami érkezik sorban, az orrocskája, az álla, a válla, ahogy kicsusszant a lábaim közül, elakasztotta a lélegzetem: a vér és a szépség elképesztő kavalkádja. De ami a legtisztábban előttem van a mai napig, az a nővér, aki felemelte Faitht, mielőtt elvágták a köldökzsinórját.

– Milyen gyönyörű kislány!

Közelebb hozta hozzám, hogy láthassam puffadt kis arcát, kapálózó lábacskáit. És az újszülött, teljesen véletlenül, belerúgott a köldökzsinórba. Teljes testemben éreztem egy különös rántást és remegést, ami egészen a lányom hasáig folytatódott, így Faith szeme is tágra nyílt a meglepetéstől. És akkor gondoltam először: össze vagyunk kötve.

Colin a hajamba fúrja az arcát, próbálva elfojtani a sírást.

– Minden rendben van – mondom, bár semmi sincs rendben, távolról sem. Felé fordulok az ölelésében, és rádöbbenek, hogy örülök, hogy itt van, hogy itt vagyunk egymásnak.

– Psszt! – csitítgatom, ahogy tenném ezt Faithszel is, ha mellette lehetnék most.

1999. december 4.

Joan első dolga szombat reggel, hogy vesz egy csésze nagyon erős, nagyon fekete kávét a Donut Kingben, és annyi piskótatekercset, amennyi elég lesz egy hosszú napra, majd megteszi a maradék ötven métert az irodájáig. Bedugja a kulcsot a zárba, és akkor veszi észre, hogy nincs becsukva.

Vandálok, rablók, sőt, még Malcolm Metz is megjelenik a lelki szemei előtt, mielőtt benyomja az ajtót, amely könnyedén szélesre nyílik.

Ian Fletcher görnyed Joan titkárnőjének a számítógépe előtt. A válla fölött fordul hátra Joanhez.

– Ideje volt. Kinyomtattam mindent, amit a neten találtam a kivetített Münchausen-szindrómáról. Azt hiszem, a legjobb, amit tehet, hogy a betegség legfőbb sajátosságára hívja fel a figyelmet. Múlt évben csupán kétszáz ilyen eset volt az Államok területén. Mennyi az esélye, hogy Mariah is pont ebben szenved? Ráadásul nincs is meg hozzá a megfelelő háttere. Nem bántalmazták gyerekkorában, és ha Millie megjelenik a tanúk padján…

– Várjunk csak! Mit keres maga itt?

Ian megvonja a vállát.

– Maga szerint? Én vagyok az új jogi asszisztense.

– A büdös francokat! Mariah nem akarja magát látni, a segítségére pedig pláne nem vágyik. Amennyire én ismerem magát, lehet, hogy megint kettős ügynököt játszik, megpróbálva lejáratni bennünket, mielőtt egyáltalán ismertetjük a saját szempontjainkat.

– Kérem – mondja Ian komolyan. – Ezzel keresem a kenyerem. Előások dolgokat. Felfedem őket. Aztán megcáfolom. Ha Mariah nem engedi, hogy őt támogassam, legalább magának hadd segítsek!

Reálisan nézve, Joannek csekély az esélye, hogy olyan bizonyítékot találjon, amivel megdöntheti dr. Birch érvelését – ha egyedül dolgozik. Nincs annyi ideje és erőforrása, mint Metz modern ügyvédi irodájának; és azt sem tudja, hogyan kezdjen hozzá.

Érzékelve, hogy a nő ellenállása gyengül, Ian a magasba emel egy papírköteget.

– A védelemnek szüksége van erős érvekre a kivetített Münchausen-szindróma ellen. Így online felvettem a kapcsolatot a Kaliforniai Egyetem egyik orvosával, aki az elvált szülők gyerekeinek pszichoszomatikus betegségeinek szakértője – felhúzza a szemöldökét. – Dr. Fitzgerald azt állítja, pszichológiai eredetű vérzésre is volt már példa.

Joan felé nyújtja az egyik doboz piskótatekercset.

– Fel van véve! – mondja.

Amikor az anyám reggel felhív, iszonyatosan kiosztom. Olyan sokáig és olyan hangosan üvöltök vele, amiért hazudott nekem Faith állapotáról, hogy elsírja magát. Lerakja a telefont, én pedig rettenetesen érzem magam; még arra sem vagyok képes, hogy bocsánatot kérjek tőle.

Colin hajnal négyig maradt. Megfordult a fejemben, hogy újdonsült felesége bizonyára kereste őt. Persze lehet, hogy mégsem. Lehet, hogy ezért ő az új felesége.

Mielőtt elment, adott nekem egy búcsúcsókot. Nem szenvedélyből, hanem bocsánatkérésként, ami úgy siklott ki az ajkaim közül, mint valami likőr, és pont olyan keserűnek is éreztem.

A ház csendes. Faith szobájában ücsörgök, a babaházát fürkészve, meg a rajzkészletét és a Barbie-jait, próbálva összeszedni a bátorságomat ahhoz, hogy hozzájuk érjek. Annyira mereven ülök, hogy fáj az állkapcsom, olyan erővel szorítom össze a fogam.

Mellette kéne lennem, mint ahogy anyám is mindig velem volt, amikor beteg voltam, hozott nekem egy pohár gyümölcslevet, mentolos krémmel dörzsölte be a mellkasomat, és ott ült, amikor felébredtem, mintha egyetlen izma sem mozdult volna meg egész éjjel.

Ez az anyák dolga. Virrasztanak; számukra a gyermek az első.

És én pont ezt nem teszem.

Anyaként az első dolgom az volt, hogy a magzatomat hibáztattam az apja hűtlensége miatt. A második cselekedetem pedig az, hogy gyógyszerek színes kavalkádját nyeltem le, bár az orvosok sem tudták, ennek milyen következményei lesznek a gyermekre nézve. Azt mondták, hogy fontosabb kigyógyítani engem a depresszióból, mint az újszülöttet ért esetleges egészségügyi károsodás miatt aggódni.

És én hülye, hittem nekik.

Hónapokon át reménykedtem, hogy Faith egészségesnek születik, hogy megúszom. Aztán, amikor így lett, egyre csak vártam, hogy valami elromoljon. De most már látom, hogy az egész csak időpocsékolás volt.

Az anyaság nem teszt, hanem vallás: egy szövetség, amelyre felesküdünk, egy ígéret, amit megtartunk. Egy méretben létezik, és úgy leplezi a hibákat, mint semmi más. Hogy lehet az, hogy csupán most döbbenek rá, hogy Faith az egyetlen dolog az életemben, ami elsőre sikerült?

Lepillantok a kezemre. Anélkül, hogy felfognám, mit művelek, besétáltam a fürdőszobába, felkaptam a borotvát, amivel a lábamat szoktam szőrteleníteni, és kibontottam ártalmatlan műanyag csomagolásából, immár a halálos pengét tartogatva.

Óvatosan kidobom a kukába.

– Hogy érti, hogy nem beszélhetünk vele? – üvölti Malcolm Metz. – Tudja, min mentünk át csak azért, hogy felérjünk ide? Egy egész kibaszott állatkert hemzseg az előtérben!

Egy nővér dr. Blumberg felé fordul.

– Mi a helyzet?

– Egy rakás AIDS-beteg. A T-sejtszámuk hirtelen normalizálódott.

– Komolyan? – kérdezi a nővér.

– Engem az is hidegen hagy, ha a halottak a kibaszott hullaházból most a büfében ebédelnek – morogja Metz. – Azt akarom, hogy engedélyezzék dr. Birchnek, hogy beszélhessen Faith White-tal.

– Ó, hát én engedélyezem – feleli dr. Blumberg. – Csak ne gondolja, hogy azzal sokra megy.

A kiabálást hallva Kenzie előjön Faith kórterméből. Az elmúlt három órában felolvasott Faithnek, bár a kislány végig eszméletlen volt.

– Mi folyik itt?

– Ez az ötödik alkalom, hogy dr. Birch megkísérel találkozni Faithszel – magyarázza Metz. – A vád súlyos akadályokba ütközhet, ha hétfőn e nélkül az információ nélkül sétálok be a bíróságra.

– Szomorú, de Faith nem tud az ön kedvében járni – feleli a nő ridegen. – Kómában van.

Metz arcára döbbenet ül ki.

– Komolyan? Azt hittem, Standish túlzott, hogy elnyerje a bíró együttérzését. Jézusom, sajnálom! – a férfi dr. Birch felé fordul: – Talán válthatna pár szót az orvosaival.

– Én örömmel válaszolok a kérdéseire – mondja dr. Blumberg.

De mielőtt a két orvos távozhatna, Millie elveszti az egyensúlyát. Malcolm Metznek sikerül őt elkapnia, mielőtt még kiterülhetne a padlón.

– Millie – kérdezi Kenzie –, mikor pihent utoljára?

– Nem tudom. Azt hiszem, nem mostanában.

– Menjen, feküdjön le. Elég sok szabad ágyat talál errefelé. Nem hagyom, hogy Faithnek baja essen.

– Tudom. Csak nem akarok lemaradni a pillanatról, amikor magához tér. De talán ha csak tíz percre lehunynám a szemem…

– Aludjon, amennyit csak szeretne – feleli Kenzie, de nem mondja ki, amire gondol: hogy Faith talán soha nem ébred fel.

Aznap éjjel azt álmodom, hogy Faith Istenével beszélek. Aki egyértelműen egy nő. Leül az ágyam lábához, én pedig csak mereven bámulom fénylő haját, és az ujjaiból áradó ragyogást; olyan, mint egy zseblámpát a tenyerébe fogó gyerek. A szája széle lefelé görbül, mintha neki is hiányozna Faith.

Béke szállja meg az ágyat, mint egy plusztakaró, én viszont azon kapom magam, hogy fészkelődöm és izzadok.

– Te! – mondom, és érzem, ahogy készül előtörni belőlem az indulat.

– Nincsenek fájdalmai.

– És akkor szerinted ez így rendben van? – ordítom.

– Higgy abban, amit teszek!

Elharapom, amit mondani szeretnék, nem válaszolok neki rögtön. Eszembe jut Ian, az, amit Istenről mondott.

– Hogyan is hihetnék benned – suttogom –, amikor ezt teszed egy kicsi lánnyal?

– Nem vele teszem, hanem érte.

– A szemantika nem igazán számít, ha az ember meg fog halni.

Isten egy darabig csak ücsörög az ágyam szélén, kezét az ágyneműn pihentetve, ezüstös nagysága az elmúlt aranykorok emlékét idézi.

– Belegondoltál már abba valaha – szólal meg végül –, hogy én tudom, milyen érzés elveszíteni egy gyermeket?

1999. december 5. – hajnali 2 óra

Faithnek egy órával később megint leáll a szíve. Ezúttal Kenzie is ott áll az üvegablaknál Millie-vel, és figyeli, ahogy az orvosok a kislány életéért küzdenek. Hosszú percek zavara és a gyermek testén végzett kegyetlen beavatkozások után dr. Blumberg odamegy hozzájuk. Tisztában van a bírósági végzéssel, és ellenzi. Félre szeretné vonni Millie-t, hogy négyszemközt beszéljenek, de Millie leinti és közli vele, hogy Kenzie jelenlétében nyugodtan beszélhet.

– Még kitart, de a szíve újra leállt egy időre, és az agya oxigénhiányban szenvedett. Amíg fel nem ébred, nem lehetünk tisztában az agykárosodás mértékével…

– Mi… – Kenzie próbál feltenni egy kérdést, de a torkán akad a szó.

– Nem tudunk semmi biztosat. A gyerekek sokkal több mindent kibírnak, mint a felnőttek. Faith esetében azonban olyan dolgok történnek, amik emberi logika számára értelmezhetetlenek – az orvos egy pillanatig habozik. – Nincs konkrét egészségügyi oka Faith szívleállásának, a szervei mégis összeomlanak. Kómában van. Gépekkel tartjuk életben. És nem tudom, erre meddig leszünk képesek.

Millie próbálja összeszedni magát.

– Azt akarja mondani…

Dr. Blumberg lehajtja a fejét.

– Azt mondom, hogy a családnak és a barátoknak el kellene búcsúzniuk tőle – feleli a férfi gyöngéden. Aztán Kenzie felé fordul. – Magának pedig azt, hogy gondolja át, vajon ér-e ennyit egy bíró által aláírt papír.

Miután a férfi otthagyja őket, Kenzie-nek földbe gyökerezik a lába. Vasárnap kora reggel van. Csupán huszonnégy óra, és vissza kell térniük a tárgyalóterembe. Már ha egyáltalán…

Az elfojtott zokogást hallva megfordul. Millie arca kifejezéstelen, igyekszik erősnek látszani. Kenzie átöleli az asszonyt. Mindketten tudják, mit kell tenniük.

– Ne hívja fel Colint! – fakad ki Millie. – Ő az, aki miatt Mariah-nak el kellett mennie. Nem érdemli meg, hogy itt legyen.

Kenzie látja, hogy az idős nő úgy kapaszkodik a haragjába, akár egy mentőövbe.

– Millie – mondja kedvesen –, mindjárt visszajövök! – Az előtérben található legközelebbi nyilvános telefonhoz sétál. Előhalássza a zsebe mélyén lapuló fecnit, és tárcsázza a ráfirkantott számot.

Az éjszaka közepén megcsörren a telefon.

– Mariah – szól bele Kenzie van der Hoven –, jól figyeljen rám!

Most, majdnem húsz perccel később, hülyén érzem magam, ahogy anyám régi olvasószemüvegében és Faith egyik farsangi parókájában végigmegyek a kórház folyosóján. Magabiztosan lépkedek, mint aki tudja, hova tart, és Kenzie már vár rám a liftnél, ahogy megígérte. Amint becsukódik belülről a lift ajtaja, hálám jeléül átölelem őt. Elmondta nekem a telefonban, hogy Faith nincs jobban. Hogy a szíve újra leállt. Hogy talán meg fog halni.

– Ettől a ponttól kezdve nem érdekel a bíró rendelete – mondta Kenzie. – Mellette a helye.

Nem mutatott rá a nyilvánvalóra – hogy mióta engem eltávolítottak a közeléből, nem lett jobban, sőt, rohamosan romlott az állapota.

Csendben követem Kenzie-t a kórház folyosóján, rettegve, hogy egyszer csak előugrik valaki, rám mutat, elkap és visz egyenesen a börtönbe. Megpróbálok arra koncentrálni, hogy megőrizzem a nyugalmamat, mintha egy pici diót őriznék a mellkasomban, így amikor meglátom Faitht – bármennyire is súlyos a helyzet –, nem fogok szétesni.

A liftnél feltűnik, hogy valami nagyon furcsa dolog történt. Gyakorlatilag egy teremtett lélek sincs a kórházban. Még hajnali kettőkor is lennie kéne itt püffedt szemű orvosoknak, virrasztó rokonoknak, szülni készülő nőknek. Mintha olvasna a gondolataimban, Kenzie felém fordul.

– A pletykagyár szerint Faith meggyógyított egy csomó beteget – magyarázza. – Csak azzal, hogy itt van.

Egy pillanatra eltöprengek, vajon igaz lehet-e. Aztán eszembe jut: de milyen áron? Miután anyámat visszahozta az életbe, nagyon sok energiát vesztett. Vajon hány beteg lépett vele kapcsolatba az elmúlt két nap során? És hirtelen megértem, ezúttal miért érzi magát Faith sokkal rosszabbul.

Megöli magát azzal, hogy másokat gyógyít.

Mielőtt a liftajtó kitárulna, kimondom, ami a nyelvem hegyén van, mióta Kenzie telefonált.

– Telefonálnia kell Colinnak.

– Már megtettem. Ő mondta, hogy hívjam fel magát.

– De…

– Őt sem érdekli a bírósági végzés. Azt mondta, önnek is mellette kell lennie.

Aztán már ott vagyunk a gyermekosztályon. Bemegyek Kenzie után Faith kórtermébe – átköltöztették, mióta utoljára nála jártam. Az üvegablaknál megtorpanok. Anyám Faith ágya mellett ül egy széken, és ledöbbenek azon, milyen öregnek tűnik hirtelen. Faitht… alig ismerem fel. Tele van csövekkel, drótokkal és tapaszokkal, és nagyon aprónak tűnik a keskeny kis ágyon.

Árnyként libben arrébb egy nővér, amikor belépek. Anyám feláll és átölel. Szó nélkül leülök a helyére.

Most már megértem azokat az anyákat, akik balesetet szenvedett gyermekükről felemelik az autót; akik hősiesen a golyó elé vetik magukat. Bármit megtennék, hogy én legyek az a mozdulatlanul heverő test. Hogy helyet cserélhessek vele.

Fölé hajolok, szavaim az arcára hullnak.

– Soha nem mondtam még neked, hogy sajnálom – suttogom. – Sokáig annyira el voltam foglalva magammal, hogy nem jutott időm rád. De tudtam, hogy te még akkor is várni fogsz rám, amikor készen állok – megérintem az arcát. – Most te vagy a soros. Nem kell sietned. Amikor majd visszanézel – napok, akár hónapok múlva –, nos, én nem megyek sehova nélküled.

Lehunyom a szemem, és hallgatom a Faitht tápláló gépek időnkénti, múló zúgását. Az egyik eszköz azonban egyszer csak hirtelen felgyorsul, a sípoló hangok száma felpörög.

A nővér felpillant, és a homlokát ráncolja.

– Valami történik – mondja, az elektrokardiogramról kinyomtatott papírt tanulmányozva. – Hívom dr. Blumberget.

Alighogy elhagyja a szobát, Faith szeme felpattan. Először Kenzie-re mered, majd anyámra, és végül rajtam állapodik meg a tekintete. Kinyitja, majd becsukja a száját, mondani próbál valamit.

Az orvos szinte repülve érkezik, és azonnal kitépi a nyakából a sztetoszkópot. Ellenőrzi Faith életjeleit, halkan magyarázva a kislánynak, ahogy a kezével megvizsgálja a testét.

– Ne beszélj még, kölyök! – A férfi bólint a nővérnek, aki megfogja Faith vállát, amíg ő kihúzza a tubust a légcsövéből. Faith köhög egy keveset, majd rekedten megszólal.

– Anyu! – mosolyog rám, bekötözött kezeivel integetve.

TIZENHAT

„Oly puszta volt, hogy az Isten is

alig hogy ott lehetett!”{10}

SAMUEL TAYLOR COLERIDGE: Ének a vén tengerészről

1999. december 6.

Olyan kegyetlen hideg van, hogy a hó nem tapad meg a járdán. Csak úgy ropog Mariah autójának futóműve alatt; elterül előtte az ösvényen, mielőtt kitérne a kerekek elől.

Mariah az úton tartja a szemét. Összpontosít arra, hova megy, és mikor fog oda megérkezni.

– Dr. Birch – sikerült beszélnie Faith White-tal a hétvégén?

– Meglátogattam a kórházban, és találkoztunk, de nem beszéltünk.

– Miért?

– Nem tudott beszélgetést folytatni. Kómában volt.

– Sikerült konzultálnia bárkivel, aki tisztában van az esetével?

– Igen, eltöltöttem egy kis időt Faith kezelőorvosával, aki kifejtette nekem a kislány tüneteit és vizsgálati eredményeit.

– Elmondaná nekünk, mit tudott meg?

– Megfigyelésen tartották bent, mert ismeretlen okból vérezni kezdett a keze. A kórházban magas láza lett, valamint lázgörcse, összeomlott a keringése, majd leállt a szíve. Ezt nem tüdőprobléma okozta, de nem is miokardiális infarktus, miokarditisz vagy kardiomiopátia. Röviden, az orvosok a tüneteket kezelik, de nincsenek tisztában a kiváltó okkal.

– Okozhatta bármelyik tünetet az anya?

– Feltételezem, hogy igen, adott körülmények között – feleli dr. Birch. – Természetesen ebben az esetben, mivel Mrs. White nem tartózkodott a lánya ágyánál péntek óta, azt kell mondjam, hogy valószínűleg a vérzés és a láz azok a tünetek, amelyeket ő idézhetett elő saját kezűleg. A végső ítélettel azonban várnék addig, amíg nem beszéltem Faithszel.

Metz egy pillanatra megáll a tanúk padja előtt.

– Szakértő szavaival, dr. Birch, hogyan foglalná össze Faith White esetét?

– Újfent csak azt tudom a kérdésre válaszolni, hogy ezek csupán elméletek, amíg nincs módomban a gyermeket is megkérdezni. De ha az interjú alátámasztaná az előérzetemet, azt mondanám, Faith White a kivetített Münchausen-szindróma áldozata. A gyermek állapota rohamosan romlik, ezért azonnal el kell választani az anyjától, hosszú időre, hogy visszanyerhesse fizikai és szellemi erejét. Az édesapja az egyértelmű választás – ő támogató, szerető, mentálisan egészséges közeget képes biztosítani a kislánynak. De természetesen minden azon múlik, hogy az orvosok helyre tudják-e hozni a már elszenvedett károkat. Azonban ha Faith valóban a kivetített Münchausen-szindróma áldozata, még lehet esélye a túlélésre: persze, miután magához tér a kómából, huzamosabb időre el kell szakítani az anyjától, és pszichoterápiás kezelésben részesíteni.

– Köszönöm! – Metz Joanre sandít. – Magáé a tanú.

Joan megtámaszkodik a védelem asztalában. Az „überdögös” rózsaszín kosztümjét vette fel, ahogy magában nevezte a szerelését, és majd kicsattan az önbizalomtól.

– Dr. Birch, Mr. Metz kérésére érkezett?

– Igen.

– Fizetett magának azért, hogy eljöjjön?

– Tiltakozom! – kiáltja Metz. – Kérdezve és megválaszolva.

– Visszavonom. Hány éve praktizál?

– Huszonhárom.

– És ez alatt a huszonhárom év alatt hány beteget kezelt?

– Ó… Talán ötszázat. Vagy hatszázat.

Joan bólint.

– Értem. És az ötszáz vagy hatszáz betegből hányat diagnosztizált személyesen kivetített Münchausen-szindrómával?

– Hatvannyolvat.

– Valamennyi esetnél tartott pszichiátriai konzultációt az anyával?

– Igen.

– Mariah White-tal is beszélt?

– Nem.

– És Faith White-tal?

– Nem. A lány kómában van, az isten szerelmére!

– Tehát az eset diagnózisát – egy rendkívül ritka betegségről beszélünk, ugye – újságcikkekre és orvosi beszámolókra alapozza, meg egy pszichiátriai intézet hét évvel ezelőtti leleteire… és szóbeszédre, netán?

– Nem…

– Maga tényleg képes diagnózist felállítani anélkül, hogy találkozott volna Faithszel és Mariah-val?

A pszichiáter arca vörös színben játszik.

– Feltételes diagnózist. A véglegestől egy lépés választ el.

Joan felhúzza a szemöldökét.

– Értem. Tehát ön… feltételesen diagnosztizálta Mariah White-nál a kivetített Münchausen-szindrómát. Vannak esetleg egyéb diagnózisok, melyek megmagyarázhatják a történteket?

– Nos, alternatíva mindig van, Miss Standish. Azonban mivel hosszú évekig tanulmányoztam az említett rendellenességet, azt kell hogy mondjam, ez egy valószínű diagnózis.

Joan a mappájára pillant.

– Hallott valaha egy bizonyos szomatizációs zavarról?

– Természetesen.

– Definiálná nekünk?

– A gyermek pszichológiai okok által kiváltott tüneteket mutat – más szóval, beteg, de az agya teszi azzá. Képzeljen el egy gyereket, akin minden alkalommal csalánkiütések jönnek ki, amikor az apján van a látogatás sora. Fizikai tüneteken keresztül fejez ki valami belső pszichológiai zavart. Gyakran ez egy tudat alatti módszer arra, hogy felhívja magára a figyelmet.

– Látott már szomatizációs zavarban szenvedő beteget?

– Számos alkalommal.

– Ezek szerint sokkal gyakoribb, mint a kivetített Münchausen-szindróma.

– Így igaz.

– Helyes az állítás, miszerint a szomatizációs zavar áldozata nagyon hasonlít a kivetített Münchausen-szindrómáéra?

– Igen. Mindkét rendellenesség tüneteinek eredete ismeretlen – a kivetített Münchausen-szindrómánál azért, mert a tünetek hamisak, a szomatizációs zavarnál pedig azért, mert pszichológiailag motiváltak.

– Értem. Hogy szokta diagnosztizálni a szomatizációs zavart?

– Konzultálok a szülővel és a gyermekkel, és orvosi vizsgálatokat rendelek el.

– Tehát a módszer ugyanaz, mint a kivetített Münchausen-szindróma esetén.

– Igen. Azonban ha kivetített Münchausen-szindróma esete forog fenn, a gyermek tünetei megszűnnek, miután a szülőtől elválasztották. Szomatizációs zavarnál azonban ugyanúgy folytatódnak.

Joan elmosolyodik.

– Odamehetek a pulpitushoz?

Rothbottam bíró magához inti az ügyvédeket.

– Bíró úr, kérhetek egy kis mozgásteret? Szeretnék a tárgyalóterembe hívni egy élő bizonyítékot.

Metz a homlokát ráncolja.

– Mi a francot hozott? Egy csirkét?

– Egy percen belül meglátja. Bíró úr, ez az egyetlen mód, hogy rámutathassak valamire.

– Mit gondol, Mr. Metz? – kérdezi a bíró.

– Miért ne? Jótékony kedvemben vagyok ma.

Miután Rothbottam bíró áldását adja, Joan bólint Kenzie van der Hoven felé, aki a tárgyalóterem hátsó bejáratához megy. Egy törvényszolgát szólít, aki belép, a nyomában Faith-szel. A kislány rózsaszín ruhát visel, mely egy árnyalattal világosabb Joan kosztümjénél. A haja ezüstösen csillog, mosolya ragályos. Mariah-nak integet, ahogy közeledik, és úgy tűnik, nem érzékeli, amikor a sajtó munkatársainak egy emberként esik le az álla. A sápadtságon meg a torkán és a tenyerén lévő apró kötéseken kívül nyoma sincs annak, hogy Faith néhány órával ezelőtt még a halállal harcolt.

Malcolm Metznek kétszer kell odanéznie, hogy felfogja, amit lát. Colin felé fordul, aki hirtelen mintha talált volna valami érdekeset a padlón.

– Maga tudott erről? Ugye?

Ám mielőtt Colin válaszolhatna, felhangzik Joan kérdése.

– Dr. Birch, felismeri ezt a gyermeket?

– Azt hiszem… feltételezem, hogy ő Faith White – feleli.

– Mikor látta őt utoljára?

– Szombaton késő este. Nem úgy festett, mint aki túléli a hétvégét. – A férfi tágra nyílt szemmel fürkészi Faitht.

– Milyennek tűnik most?

Dr. Birch diadalmasan elvigyorodik.

– Tökéletesen egészségesnek.

– És ön szerint mi erre a magyarázat?

A pszichiáter büszkén Malcolm Metz felé fordul, majd megállapodik a tekintete az ügyvédnőn.

– Látható, hogy az előérzetem helyes volt. Mariah White kivetített Münchausen-szindrómában szenved. Amikor bírósági végzéssel elkülönítették az anyjától, Faith betegsége – teljesen egyértelműen – elmúlt. – Faithre mutat, aki szégyenlősen ül a gondnoka mellett. – Remélem, a bíróság továbbra is távol tartja majd tőle az anyját.

Joan szája széles mosolyra húzódik.

– Dr. Birch, nem tudom eléggé megköszönni önnek!

Malcolm Metz kissé idegesen jelenti be, hogy a felperes egy kis időt kér.

Nem bízik Joan Standishben, de ha a nő meg akarja nyerni számára a pert, nem fogja kérdőre vonni. Miután a bíró elrendelte a szünetet, megérinti az ügyfele vállát.

– Jöjjön, igyunk egy kávét! – mondja Colinnak. – Jól állunk, nem gondolja?

– Joan – kezdi Mariah, amint egyedül maradnak egy szűk kis raktár méretű helyiségben. – Mit csinál?

– Bízzon bennem! – feleli az ügyvédnő.

– Úgy állította be, mintha én bántanám! Miért nem árulta el dr. Birchnek, hogy jártam nála vasárnap?

– Hát például azért, mert akkor most rögtön lecsuknák.

Mariah szeme összeszűkül.

– Faith sem betegíti meg magát, ugye tudja? – mondja.

Joan felsóhajt.

– Mariah, a védelemnek három feladata van: bebizonyítani, hogy alkalmas anyának, és azt, hogy Faith nem pszichotikus, valamint bemutatni a bírónak, hogy a kivetített Münchausen-szindrómán kívül léteznek más magyarázatok is a történtekre. Ez egy kiskapus védekező taktika – csak meg kell cáfolnunk valamivel a felperes sztoriját. És ha a mi mesénk jobb, mint az övék, akkor nyertünk. Ennyire egyszerű – egyenesen Mariah szemébe néz. – Nem próbálom meg ön helyett Faithre kenni az egészet. Csupán igyekszem úgy alakítani a dolgokat, hogy megtarthassa a lányát.

– Rendben – feleli Mariah rezignáltan. – Tegye, amit tennie kell!

Rothbottam bíró Joanre sandít az orrára csúszott szemüvege felett.

– Miss Standish – mondja –, úgy hiszem, jogosult egy nyitóbeszédre, ha vágyna rá.

– Az a helyzet, bíró úr, hogy nem terveztem nyitóbeszédet…

– Á! – morogja a bíró maga elé. – Lehet, hogy mégiscsak Isten keze van ebben a perben!

– …de azok után, hogy ennyi minden történt, azt hiszem, mégis szeretnék szólni pár szót. – Feláll és a védelem asztalához sétál. – Ez egy zavaros ügy – mondja határozottan. – Zavaros, persze, hiszen gyermekelhelyezési perről beszélünk, de van itt egy mellékszál is. És nem hagyhatjuk figyelmen kívül a problémát – azaz, hogy ez a kislány nem véletlenül szerepelt a hírekben. Ha meghallgatják a riportokat, kiderül, hogy mind beszámolt arról, hogy… Faith White látta Istent. Elég vad, nem gondolják? – mondja Joan, és megrázza a fejét. – Mr. Metz állítja, hogy mindez az édesanyja hibája. Hogy Mariah White valamiképpen eléri Faithnél, hogy hallucinációi legyenek, Istennel beszéljen, és fizikailag bántalmazza a lányát, hogy mindezt előidézze nála. Szerintem ez is elég vadul hangzik.

Joan az ablak felé fordul, figyelve a sebesen szállingózó hópelyheket.

– Tudják, a minap olvastam, hogy az eszkimóknak több mint húsz szavuk van a hóra. Létezik újhó, nedves hó, vagy akár porhó. Kinézek az ablakon, és látok valami gyönyörűt. Mr. Metz viszont lehet, hogy csak azt veszi észre, hogy az időjárás közlekedési dugókat okoz. És bíró úr, talán önnek meg a hegyek jutnak az eszébe. Sok szemszögből lehet a dolgokat vizsgálni. Hallották Mr. Metz álláspontját. Én ugyanazokat a tényeket fogom bemutatni, csak egy kissé más megvilágításban. Először is, ellentétben Mr. Metzcel, szerintem ez a per nem Mariah White-ról szól. Hanem Faithről. Szóval, be fogom bizonyítani, hogy Faith egy boldog kislány. Nem beteg, nem pszichotikus, és egyértelműen nincs kómában. Nem feladatom alátámasztani vagy megcáfolni, valóban látja-e Istent. Az én munkám az, hogy bemutassam, pszichológiai szempontból egészséges, testileg jól van, és ugyanúgy fog viselkedni, bármelyik szülővel is marad. A kérdés csupán az: melyik szülő is legyen a kiválasztott? – Joan vesz egy mély levegőt. – És a válasz: Mariah White. És ez a második állítás, amit be fogok bizonyítani. Nem számít, mi történt hét évvel ezelőtt – jelenleg Faith számára a legjobb partner az édesanyja. – Ujjait végighúzza a védelem asztalának szélén. – Mr. Metz a saját értelmezését tálalta nekünk a Faith White körül zajló eseményekről. Megmutatta, amit láttatni szeretne. Ne bízzanak a szemében!

Dr. Mary Margaret Keller idegesnek látszik a tanúk padján. Tekintete összevissza cikázik a tárgyalóteremben, mintha egy láthatatlan egeret követne. Keresztbe fonja a lábát, majd összezárja. És amikor Joan megkéri, hogy ismertesse a referenciáit, remegő hangon szólal meg.

– Mióta dolgozik gyermekpszichológusként, dr. Keller?

– Hét éve.

– Mi a szakterülete, doktornő?

– Sokat foglalkozom kicsikkel, akik valamiféle családi traumán estek át.

– Miért magát választották Faith pszichiáterének?

– Mrs. White-nak a saját pszichiátere, dr. Johansen ajánlott engem, aki felhívott, és megkért rá, hogy vállaljam el az esetet.

– Hányszor találkozott Faithszel?

Dr. Keller összekulcsolja a kezét az ölében.

– Tizennégyszer – feleli.

– Mivel foglalkoztak?

– Gyakorlatilag megfigyeltem őt játék közben. Ez egy tökéletesen alkalmas módszer a magatartászavarok észlelésére.

– Milyen viselkedésformákat vett észre nála?

– Nos, a gyermek kifejlesztett magában egy nagyon erős védekező mechanizmust – egy képzeletbeli barátot, aki vigyáz rá. Faith egy konkrét néven utalt rá, azt hiszem, az őrzőjének hívta. Pszichológiai szempontból teljesen logikus volt: egy kislány, akit egyszerre több csapás is ért, talált magának valakit, aki megóvja. Ezt nagyon egészségesnek tartottam.

– Mi történt aztán?

– Mrs. White aggódott, mert Faith elkezdett a nevelésének ellentmondó viselkedést tanúsítani. A Bibliából idézett, bár soha életében nem volt a kezében a könyv. És egy-két alkalommal kapcsolatba lépett bizonyos betegekkel, akiknek aztán javult az állapota.

– Mire gondolt ekkor, doktornő?

Dr. Keller bánatosan mosolyog.

– Nem vontam le elhamarkodott következtetéseket. De elkezdtem azon töprengeni, egyes megnyilvánulásai alapján, hogy nem Istenre célzott-e. – Leveszi a szemüvegét, és megtörli a szoknyája szélében. – Különösnek találtam, mert Faith az élet minden területén normálisan funkcionált, leszámítva a hallucinációkat. De azt javasoltam Mrs. White-nak, hogy próbáljuk meg a Risperdal-kúrát.

– Mi történt, mialatt szedte a gyógyszert?

– Aluszékonnyá és fáradttá vált, de a víziói nem múltak el. Kipróbáltunk egy másik antipszichotikus orvosságot, de ugyanezt a viselkedésmintát mutatta.

– Végül mi mellett döntött, dr. Keller?

– Konzultáltam egy kollégámmal, aki a gyermekkori pszichózisok szakértője. Megvizsgálta Faitht, és egyetértett velem abban, hogy a gyermek nem tűnik pszichotikusnak. Megerősített az igazamban. Sok minden van a világban, amit nem értek, de tudom, milyen egy pszichotikus gyerek, és nem olyan, mint Faith.

Metz feláll, hogy nekilásson a keresztvizsgálatnak, és odasétál a pszichológushoz.

– Dr. Keller – kezdi –, tisztában van azzal, hogy mi az, amit sugall?

A nő elpirul.

– Igen.

– Igaz, hogy tizenkét évig egyházi iskolába járt?

– Igen.

– És az, hogy szigorú katolikus neveltetésben részesült?

– Igaz.

– Igaz az, doktornő, hogy egy szimpózium során odáig ment, hogy kijelentette, egyszer maga is érezte Isten jelenlétét imádkozás közben?

Dr. Keller lesüti a szemét.

– Még csak gyerek voltam, de soha nem fogom elfelejteni.

– Nem gondolja, hogy maga fogékony arra, hogy elhiggye, Faith valóban látja Istent?

Erre a nő nyugodt, professzionális hangon válaszol:

– A személyes meggyőződésem nem fontos, Mr. Metz, elvégeztettem egy sor klinikai vizsgálatot…

– Igen vagy nem?

– Nem – feleli a nő harciasan.

Metz a szemét forgatja.

– Ó, na de kérem, doktornő! Hisz maga Istenben?

– Igen.

– Minden héten jár misére, jól tudom?

– Igen.

– És azt a következtetést vonta le, miszerint Faith Istennel találkozik. Nem gondolja, hogy egy… mondjuk, ateista megállapítása a magáétól merőben különbözne? – Metz megpördül, tekintetével a karzatot pásztázza, majd megállapodik a szeme Ianen.

– Ha ateista lennék, mint pszichiáter akkor is rendkívül alaposan végezném a munkám. És akkor is azt mondanám, hogy a gyermek nem beteg pszichésen.

Metz összeszűkült szemmel néz a nőre. Nem a tervei szerint alakulnak a dolgok. Ennek a kismadárnak már vagy öt kérdéssel ezelőtt meg kellett volna törnie.

– Dr. Keller, igaz, hogy bemutatta Faith esetét a pszichiátriai szimpóziumon?

– Igen, igaz.

Metz közelebb lép a nőhöz.

– Igaz, hogy azért hozta fel az esetet a szimpóziumon, hogy pozitív színben tüntesse fel magát?

– Nem. Sőt, valójában a jó híremet tettem kockára. – Szomorúan elmosolyodik. – Őszintén, hány pszichiáter jelentené ki szívesen a nyilvánosságnak, hogy egy gyermek páciense látja Istent?

– Mégis felhívta magára a figyelmet ezzel, a titoktartási kötelezettség ellenére – köti az ebet a karóhoz a férfi. – Nem volt ez kissé etikátlan?

A nő újra meglepi a férfit, amikor előhúz egy papírdarabot az ölében fekvő jegyzetfüzetből.

– Íme, ez a Mariah White által aláírt beleegyezés, mellyel engedélyezte számomra, hogy bemutassam a lánya esetét, amennyiben nem említem a nevét.

– Igazán? – feleli Metz. – Tehát bizonyítékunk van rá, hogy Mrs. White megpróbálta kiárusítani a lányát, hogy közönséget szerezzen magának.

– Mrs. White és én ezt alaposan megvitattuk – feleli dr. Keller. – Abban reménykedtünk, hogy így bevonhatnánk egy specialistát, akinek nálam több tapasztalata van, hogy segítsen nekünk leásni Faith vízióinak a gyökeréig. Mint tudja, több szem nyilvánvalóan többet lát. Nem közönséget kerestünk, Mr. Metz, hanem gyógymódot.

– Terapeutaként konzultált Mrs. White-tal?

– Nem, én a lányát kezeltem.

– Akkor meggyőződéssel ki tudja jelenteni, hogy ennek az anyának a beteg agyában nem fordult meg a gondolat, hogy a lányát a maga segítségével közszemlére tetesse?

Dr. Keller Mariah-ra pillant, majd a több sorral mögötte ücsörgő Faithre.

– Nem – feleli, és a szó puhán belehullik Metz kinyújtott tenyerébe.

– Behozták a sürgősségire, mindkét tenyere vérzett – feleli dr. Blumberg Joan kérdésére. – A hagyományos egészségügyi eljárásokkal nem sikerült elállítani a vérzést, ekkor hívtak engem.

– Mit tett, doktor?

A férfi hátradől az ülésén.

– Megröntgeneztem mindkét kezét.

– Mit tapasztalt?

– Hogy nincs nyoma traumának. Szó szerint egy lyuk keletkezett a tenyerén. Sem szétszakadt szövetdarabokat, sem szétroncsolt csontokat nem találtunk, semmit, ami arra utalt volna, hogy szúrás okozhatta a sebet, a lassú és folyamatos vérszivárgás ellenére.

– Találkozott korábban ilyen esettel, dr. Blumberg?

– Soha. Teljesen tanácstalan voltam. Szakértőket és kollégákat kérdeztem meg, gyermekgyógyász, sebész és ortopéd specialistákat, és sorra lőttük ki a különböző diagnózisok eshetőségét. Végül a tünetek felszíni kezelése mellett döntöttem, majd hazaküldtem a kislányt, visszamentem az irodámba, és orvosi szaklapokat kezdtem bújni.

– Mit fedezett fel?

– Azt, hogy mint sokan tudják, ilyen esetek a múltban is előfordultak. A régmúltban. Nekem sem volt könnyű elhinni, de számos katolikus szentnél előfordultak stigmák, illetve spontán vérzés a tenyerükből, oldalukból vagy lábukból, mely orvosilag megmagyarázhatatlan, ugyanakkor mégiscsak igazolható. És nincs konkrét fizikai kiváltó oka.

– Mikori az utolsó dokumentált eset? – kérdezi Joan.

– Tiltakozom! Dr. Blumberg nem pap.

– Elutasítom – mondja a bíró. – Doktor?

– Volt egy férfi, bizonyos Pio atya, aki 1968-ban halt meg. De a leghíresebb stigmatizált minden bizonnyal Assisi Szent Ferenc volt, a 12. században. A beszámolókban azt olvastam, hogy a sebek nagyon valóságosak és fájdalmasak.

– Mik a stigmák folyóiratokban leírt legfőbb jellemzői?

– Általános vérzéscsillapító vagy vérrögképző orvosságokkal nem gyógyítható. Hónapokig, vagy akár évekig is eltarthatnak az epizódok, de a többi, természetes eredetű sebbel ellentétben a stigma nem gennyesedik.

– Mennyire kapcsolódik ez a felfedezés Faith sebeihez?

– Nagyon is – feleli az orvos.

– Hivatalosan diagnosztizálta Faithnél a stigmatizáltságot?

Dr. Blumberg grimaszol.

– Nem, túlságosan is szkeptikus voltam. A zárójelentésére azt írtam, hogy mérlegeltem valamennyi orvosi magyarázatot, de végül arra a következtetésre jutottam, hogy Faith talán stigmákban szenved. De őszintén, nem vagyok igazán elégedett ezzel a diagnózissal.

– A múlt hétvégén milyen volt Faith egészségügyi állapota?

– Súlyos beteg volt, az állapota válságos volt. Dialízisre volt szüksége, kétszer leállt a szíve, a keze és az oldala megint vérzett, és kómába esett. Az én orvosi véleményem az volt, hogy nem fog felépülni.

– És most milyen Faith egészségügyi állapota?

Dr. Blumberg elvigyorodik.

– Sokkolóan egészséges. A gyerekek általában gyorsan felépülnek, de az ő esete egészen elképesztő. Majdnem az összes szerve százszázalékosan működik, vagy afelé halad.

– Az ön véleménye szerint Faith szív- és veseleállását szándékosan idézték elő?

– Nem. Túl sok egészségügyi dolgozó tartózkodik az intenzív osztályon ahhoz, hogy ilyesmi előfordulhasson. Nem beszélve arról, hogy ha erre gyógyszereket alkalmaznak, azt a vérképből meg lehetett volna állapítani.

– A kezén és az oldalán lévő sebeket idegenkezűség okozta?

A férfi megrázza a fejét.

– Mint mondtam, traumának nem volt nyoma. Csupán egy parányi alagút… át a bőrön, az izmokon, a csontokon és az inakon – az orvos felmutatja a saját tenyerét. – Több csont van a kézben, Miss Standish, mint a test bármely más részében. Lehetetlen átszúrni anélkül, hogy trauma keletkezzen. Mégis, én ezt találtam. Faith csak úgy… vérzett.

– Doktor, kötelezi önt a törvény arra, hogy jelentse, ha gyermekbántalmazásra gyanakszik?

– Igen, mint valamennyi orvost.

– Amikor másfél hónappal ezelőtt találkozott Faith White-tal, értesítette a hatóságokat?

– Nem.

– És azután, hogy csütörtök éjjel megint bent tartották a kislányt a kórházban?

– Nem.

– Volt bármi oka, hogy jelentse az ügyet?

– Semmi az égvilágon.

– Köszönöm – mondja Joan. – Nincs több kérdésem.

– Dr. Blumberg – kérdezi Metz –, hány stigmás esetet kezelt eddig?

Az orvos elmosolyodik.

– Csak ezt az egyet.

– De úgy érzi, elég képzett ahhoz, hogy szakértői véleményt adjon nekünk róla? Nem az az igazság, hogy mivel nem sikerült diagnosztizálnia Faith sebeit, tippelt egyet?

– Először is, hadd soroljam fel önnek, Mr. Metz, miket zártam ki. Mérlegeltem a végtagot ért közvetlen és közvetett traumát. A bőrszekréció lehetőségét, illetve a bőrhöz közeli idegek váladéktermelését, de a laborban minden kétséget kizáróan megállapították, hogy vérről beszélünk. A stigma volt az egyetlen diagnózis, ami egy kicsit is egyezett a klinikai megfigyeléseimmel.

– Ki tudja jelenteni teljes bizonyossággal, hogy valóban stigmákról van szó?

– Természetesen nem, hiszen ez nem az én feladatom. A pápáé, azt hiszem. Én csak annyit mondhatok, hogy Faith White vérzett. És erre nem volt orvosi magyarázat.

– És mi a helyzet a pszichológiai magyarázattal?

Dr. Blumberg megvonja a vállát.

– A folyóiratokban azt írták, voltak kísérletek, amik során megpróbálták megismételni a stigmákat hipnózis alatt lévő betegekkel. Néhány nagyon ritka esetben a pszichiátereknek sikerült egyfajta színes izzadságot előidézni… de vért nem. Nincs tudományos magyarázat arra, hogy a képzelet stigmákat szülhet, maximum vallási képzeteket.

– Elképzelhető, hogy a sebek alvajárás közben keletkeztek?

– Kétlem. Mint említettem, egyáltalán nem emlékeztettek szúrt sebekre.

– Ki meri jelenteni, hogy Faith sérüléseit nem ő maga okozta, és nem is egy másik személy?

– Nem egyértelmű – feleli dr. Blumberg óvatosan. – Természetesen nem jelentenék ki biztosra semmit, de ez határozottan nem egy gyermekbántalmazási eset. Mrs. White nem volt hajlandó elmozdulni a gyermek ágya mellől, hihetetlenül aggódott a prognózis miatt, és láthatóan kiborult, amikor említettem neki a stigmát mint hipotetikus diagnózist.

– Látott valaha gyermekbántalmazási esetet, dr. Blumberg?

– Sajnos, igen.

– Bármelyik esetnél előfordult, hogy a szülő ön előtt bántalmazta a gyermeket?

– Nem.

– Bármelyik esetnél volt olyan, hogy a szülő aggódott a prognózis miatt?

– Igen – ismeri el az orvos.

– Bármelyik esetnél megtörtént, hogy a bántalmazó szülő vitte be a gyereket kezelésre?

Dr. Blumberg megköszörüli a torkát.

– Igen.

Metz sarkon fordul.

– Nincs több kérdésem.

Faith jobbra hajol.

– Kenzie – suttogja. – Pisilnem kell.

– Most? – kérdezi a nő.

– Aha. Most azonnal.

Kenzie kézen fogja a kislányt, és sűrű elnézéskérések közepette átfurakszik a soron. Amint kiérnek a tárgyalóteremből, balra fordulnak, a női mosdó irányába. Kenzie megvárja, amíg Faith kijön a vécéből és megmossa a kezét, aztán megsimogatja a kislány fejét.

– Hogy érzed magad?

– Unalmas ott bent – nyafog Faith. – Kaphatnék egy kólát?

– Fontos, hogy bent legyünk. Már nem tart sokáig.

– Csak egy kólát, lécci… Öt perc.

Kenzie kiegyenesíti a hátát.

– Rendben. Öt percet kapsz.

A nő a bíróság előterében lévő italautomatához vezeti Faitht. Nagy a nyüzsgés: elkülönített tanúk várják a rivaldafényt, ügyvédek duruzsolnak a mobiltelefonjukba, egyenruhás férfiak új belépőszőnyegeket terítenek épp a padlóra.

Kenzie kölcsönad Faithnek hetvenöt centet, és engedi, hogy a kislány nyomja be a gombot, majd az italosdoboz lecsúszik a gép csövén.

– Mmm. Ez finom – mondja Faith egy korty után. Forog egy piruettet, bemelegítve a lábát a sok ülés után, aztán hirtelen ledermed, amikor kinéz a bíróság üvegajtaján. A lépcsőkön és a hólepte udvaron száz meg száz ember. Néhányan plakátokat tartanak a kezükben, rajtuk Faith arcával; mások rózsafüzért morzsolnak a levegőben. A tömeg támogató moraja cunamivá dagad, ahogy megpillantják a kislányt. Kenzie erre nem számított; pont azért mentek a hátsó bejárathoz, hogy ezt elkerüljék.

– Kérlek, fogd meg a kólámat – adja át Faith Kenzie-nek az italt.

– Faith, ne… – kiáltaná a nő, de már késő. Faith már ki is nyomult az ajtón, hogy megálljon a kőlépcső tetején. Követői lelkes éljenzésben törnek ki, és miután felemeli a kezét, üdvrivalgásuk még hangosabban folytatódik. Kenzie ledöbbent, azon kapja magát, hogy képtelen megmozdulni.

– Helló! – integet nekik Faith. A kislány mosolyog, ahogy imáikkal elborítják, királynői fogadtatásban részesítve őt.

– Hét éve kezelem Mariah White-ot – mondja dr. Johansen. –, mióta elhagyta a Greenhavent.

– Mi volt a véleménye arról, hogy ideggyógyintézetbe került?

– Soha nem lett volna szabad megtörténnie – feleli az orvos. – Egyéb kezelési lehetőségek is rendelkezésre álltak, melyek ugyanolyan hatásosnak bizonyultak volna.

– Módjában állt volna Mariah-nak megakadályozni, hogy intézetbe küldjék?

– Nem. A férje ezt találta a legjobb opciónak. Az édesanyja abban az időben Arizonában élt, fogalma sem volt a fejleményekről. Mariah olyan sok gyógyszer hatása alatt állt, annyira eltávolodott a valóságtól, hogy képtelen volt kiállni saját magáért.

– Mi volt a véleménye Mariah White idegi állapotáról, miután elhagyta a Greenhavent?

Dr. Johansen a homlokát ráncolja.

– Érzelmileg sérülékenynek találtam, de képesnek arra, hogy elsajátítsa a feldolgozás készségét. És természetesen nagyon lefoglalta a várandóssága.

– Mutatta akkor pszichózis jeleit?

– Nem.

– Hallucinációi, érzékcsalódásai sem voltak?

– Soha. Amikor intézetbe került, akkor is depresszió miatt.

– Dr. Johansen, milyennek látja Mariah mentális állapotát ma?

A pszichiáter a páciensére mered, mintha csak a gondolatait próbálná kifürkészni.

– Egyre erősebb, szerintem – mondja végül ünnepélyesen. – Gondoljon csak bele: feloldott az orvosi titoktartási kötelezettségem alól a bíróság előtt, azért, hogy a felügyeleti jogot megőrizhesse. Vagy tekintsünk csak vissza augusztusra: amikor ugyanabba a krízishelyzetbe került, ami miatt egykor öngyilkosságot kísérelt meg, ez alkalommal sokkal egészségesebb volt a reakciója. Összeszedte magát, gondoskodott a lányáról, és élte tovább az életét.

– Doktor úr, ön szerint elképzelhető, hogy ez a nő bántani fogja a lányát?

– Nem.

– Az elmúlt hét év terápiái alatt hangzott-e el bármilyen utalás arra nézve, hogy Mariah bántotta vagy bántaná a lányát?

– Soha.

– Mariah említette önnek, milyen helyzetben van Faith?

– Úgy érti, a látomásokat és a médiát? Igen.

– Mariah hisz abban, hogy a lánya valóban látnok?

Dr. Johansen olyan sokáig váratja a válasszal, hogy Joan megismétli a kérdést.

– Mariah elhiszi, hogy a lánya az igazat mondja. Bármit is jelentsen ez.

– Hogy utalnak valakit elmegyógyintézetbe? – kezdi Metz.

– Bírósági eljárás útján – feleli dr. Johansen. – A pszichiáter benyújtja a szakvéleményt, a bíró pedig áttekinti a dokumentumokat.

– Tehát több ember vesz részt a döntésben.

– Igen.

– Jól működik a rendszer?

– Az esetek többségében igen – mondja a pszichiáter. – Amikor az illető nem képes önálló döntés meghozatalára – ezen a ponton szúrósan Metzre néz. – Azonban ebben a konkrét esetben a rendszer nem működött. Mariah White súlyos depresszióval küzdött, és erős gyógyszerek hatása alatt állt, így az akaratát nem tudta érvényesíteni.

– Ha a bíró nem értett volna egyet azzal, hogy Mrs. White-nak gyógykezelésre van szüksége, akkor is helyt adott volna az elmegyógyintézeti beutalásának?

– Nem.

– Ha a pszichiáter nem értett volna egyet azzal, hogy Mrs. White-nak gyógykezelésre van szüksége, javasolta volna az elmegyógyintézeti beutalását?

– Nem.

– Ha a legközelebbi hozzátartozója, Colin White, nem értett volna egyet azzal, hogy Mrs. White-nak gyógykezelésre van szüksége, beutaltatta volna az elmegyógyintézetbe?

– Nem.

– Értem. Tehát azt akarja mondani, hogy ezeknek az embereknek mind félre kellett volna tenniük a meggyőződésüket, és inkább annak a nőnek a szavára kellett volna adniuk, aki alig egy héttel korábban felvágta az ereit?

– Én nem…

– Igen vagy nem?

A pszichiáter végül bólint.

– Igen.

– Menjünk tovább! Mit írt föl Mariah White-nak, amikor a nő elhagyta a Greenhavent?

Dr. Johansen belepillant a jegyzeteibe.

– Prozacot.

– Ezt folyamatosan szednie kellett?

– Egy darabig. De egy év után abbahagyta, és remekül érezte magát.

– Érzelmileg stabilnak találta?

– Efelől semmi kétségem nem volt – válaszol dr. Johansen.

– Kérte-e később öntől Mariah White, hogy ismét írjon fel neki gyógyszereket?

– Igen.

– Mikor?

– Három hónapja – mondja a pszichiáter. – Augusztusban.

– Közvetlenül azután, hogy a férje elhagyta? Akkor ezek szerint mégsem volt annyira kiegyensúlyozott, mint ön gondolta, igaz, doktor?

Dr. Johansen kihúzza magát.

– Pontosan ugyanaz történt, amitől hét évvel ezelőtt összeomlott. Ezúttal azonban öngyilkossági kísérlet helyett segítséget kért tőlem. Kérdezze meg akármelyik pszichiátert, mind azt fogja mondani, hogy ez a mentális egyensúly megnyilvánulása.

– Van-e a Prozacnak bármi mellékhatása?

– Előfordulhat.

– Éspedig?

– A fluoxetin némelykor kiválthat fejfájást, hideglelést, nyugtalanságot, szédülést, álmatlanságot vagy épp álmosságot. Adott esetben előidézhet magas vérnyomást, kiütést, hányingert, hasmenést, fogyást, mellkasi fájdalmat vagy fülzúgást.

– És hallucinációt?

– Akár azt is – nyugtázza dr. Johansen. – De az meglehetősen ritka.

– És öngyilkossági fantáziákat?

– Nem kizárt. Ne feledje azonban, hogy a betegnek egy éven át írtam elő 20 milligrammos tablettát. Tisztában vagyok vele, a szervezete hogyan reagál rá. Ha egy ismeretlen szerről beszélnénk, akkor igaza is lehetne, Mr. Metz. De Mrs. White esetében nincs.

– Igaz, hogy Mrs. White jó pár évig egyáltalán nem szedte a gyógyszert?

– Igaz.

– Nincsenek negatív hatásai annak, ha valaki abbahagyja a szedését?

– De vannak.

– Például öngyilkossági kísérlet, pszichózis, tévképzetek és hallucináció?

– Ismételten mondom – válaszolja dr. Johansen –, ez az emberek elhanyagolhatóan kis százalékánál fordul csak elő.

– De előfordulhatott-e, hogy negatív hatásokat tapasztalt a gyógyszer mellőzése miatt?

– Nem említette, hogy ilyen előfordult volna, Mr. Metz.

Az ügyvéd megfordul.

– Dr. Johansen, mi a valószínűsége, hogy valaki, akit kigyógyítottak a depresszióból, később visszaessen?

– Nincsenek erről statisztikáim.

– De azért elég sűrűn megesik, ugye?

– Igen. Viszont azok, akik pozitívan viszonyultak a terápiához, ilyenkor ismét pszichiáterhez szoktak fordulni.

– Értem. Tehát ezzel azt akarja mondani, hogy ha valaki már egyszer volt őrült, az jó eséllyel megint az lesz.

– Tiltakozom!

– Visszavonom – mondja Metz. – Nincs több kérdésem.

Joan azon nyomban felpattan.

– Álljunk meg egy szóra! – csattan fel. – Azt javaslom, tisztázzuk ezt a két kifejezést: elmezavar és depresszió. A kettő egy és ugyanaz?

– Természetesen nem.

– Melyikkel diagnosztizálták Mariah-t?

– Öngyilkosságra hajlamosító depresszióval – feleli Johansen.

– Hallott már a kivetített Münchausen-szindrómáról?

– Igen.

– Feltételezhető, hogy egy szuicid depresszióval diagnosztizált egyén hét évvel később kivetített Münchausen-szindrómás legyen? Fennállhat-e ilyen ok-okozati összefüggés?

Dr. Johansen nevetésben tör ki.

– Ez legalább annyira helytálló, mint az az okfejtés, hogy ha valaki szokott reggelizni, akkor valószínű, hogy alsóneműt is hord.

– Köszönöm, doktor – mondja Joan. – Végeztem.

Millie, miközben a tanúk padjához igyekszik, tisztázza magában, hogy már túl régóta tartja a száját. Ha Joan azt akarja, hogy tanúskodjon Mariah mellett, akkor nem fogja véka alá rejteni a véleményét. Miután elhelyezkedik a székén, biccent az ügyvéd felé, hogy kezdhetik.

– Mrs. Epstein, milyen gyakran találkozik Faithszel?

– Legalább kétnaponta.

– Milyen gyakran látja, hogy Faith beszélget Mariah-val?

– Ugyanilyen sűrűn.

– Ön szerint Mariah jó anya?

Millie a büszke szülők magabiztosságával válaszolja meg a kérdést.

– Csodálatos anya. Minden más szülőnél több figyelmet szentel az anyaságnak, mert a lehető legjobb akar lenni.

– Hogy kezeli Mariah a Faitht övező médiafelhajtást?

– Maga mégis hogy kezelné? – csattan fel Millie. – Kivette Faitht az iskolából, hogy megóvja a kameráktól. Minden tőle telhetőt megtesz azért, hogy normális életet élhessenek. Ennyi.

Millie elhadarta az unásig begyakorolt mondatokat; ezzel tartozott Joannek. Viszont ennyivel nem éri be, folytatja, mire Joan felkapja a fejét, hisz eltér a megbeszélt forgatókönyvtől.

– Maguk mindnyájan úgy gondolják, hogy itt Mariah-nak kell mentenie magát. De mégis, kinek a hibájáról van szó? – remegő kézzel mutat Colinra. – Ő az, aki ezt tette a lányommal. Ő záratta be Mariah-t! Pedig őt kellene bezárni, amiért képtelen volt felhúzni a sliccét…

– Mrs. Epstein – vág közbe Joan határozottan. – Legyen szíves csak a feltett kérdésre válaszolni! – megköszörüli a torkát, és szúrósan néz Millie-re.

– Nem, ha már itt vagyok, el akarom mondani, amit gondolok. Ki ne esne depresszióba, ha a férje megcsalja? Nem tudom, miért…

– Hölgyem – szól rá Rothbottam bíró –, megkérem, hogy uralkodjon magán.

Joan tesz pár lépést a tanúk padja felé, mosolyt erőltetve az arcára.

– Be lehet fejezni! – szűri a fogai közt.

Elefánt a porcelánboltban – teszi hozzá magában.

– Mrs. Epstein, a gyermekelhelyezés megváltoztatására számos indok van. Tudomása szerint Mariah bántalmazta-e valaha szexuálisan Faitht?

– Te jó ég, dehogy!

– Ütötte-e meg a lányát?

– Még csak fenéken se billentette soha, ha rosszalkodott.

– Mariah bántalmazta-e érzelmileg Faitht?

– Soha! – mondja Millie. – Mindig csak támogatta.

– Mariah az otthonától távol végzi a munkáját, a nap nagy részében távol van a lányától?

– Minden percet vele tölt – Millie mogorván néz a bíróra. – Már amikor megengedik neki.

– Köszönöm – mondja Joan, majd leül, mielőtt még Millie bármi mást mondhatna.

Metz Millie Epsteint vizslatja. Nagyon is jól tudja, hogy miért zavarta le Joan a vallomását olyan gyorsan. A vén szipirtyó egy kicsit ütődött. Joanhez hasonlóan ő is kerülni fogja a feltámadással kapcsolatos kérdéseket; semmi kedve nevetség tárgyává válni szakmai berkekben. Mosolyog, ami Millie-t meglepi. Joan elmondása alapján biztos benne, hogy a férfi egy vadállat.

– Mrs. Epstein, ugye, nagyon szereti Mariah-t?

Millie arca ellágyul.

– Ó, hát persze.

– Bizonyára közel állnak egymáshoz.

– Igen.

Metz nekidől a tanúk padjának.

– Ott volt a középiskolai ballagásán?

– Ő mondhatta a beszédet az évfolyama nevében – mondja Millie büszkén.

– És a főiskolán? Magna cum laude?

– Summa cum laude.

– Ez aztán a teljesítmény! Én még az első éves angolórákon is bukdácsoltam – viccelődik Metz. – És ön természetesen ott volt az esküvőjén is.

Millie ajka erre lebiggyed.

– Igen.

– Lefogadom, mindent öntől tanult az anyaságról.

– Hát – mondja Millie elpirulva –, azt sosem tudhatja az ember.

– Lefogadom, hogy abban is tanácsot adott neki, hogy Faitht hogyan segítheti át ezeken a nehéz időkön, igaz?

Millie nagy átéléssel felel.

– Unos-untalan ismételgettem neki, hogy egy anya kiáll a gyereke mellett. Ennyi.

– És Mariah így is tett egész végig?

– Igen!

Metz rászegezi a tekintetét.

– És ön is ezt teszi most Mariah-ért?

Millie a bíróra sandít.

– Ennyi?

Rothbottam bíró megkocogtatja az asztalt ujjaival.

– Tudja, Mrs. Epstein, nekem is lenne még pár kérdésem. – Az egyik, majd a másik ügyvédre pillant. – Úgy tűnik, nagyra becsült kollégáim kicsit szégyenlősek.

Millie kihúzza magát.

– Várom a kérdéseit, bíró úr.

– Azt olvastam, hogy feltámadt.

– Ó, igen! Itt is van nálam a halotti bizonyítványom valahol. – Nekiáll kotorászni a retiküljében.

– Köszönöm, nem kell megmutatnia – mosolyog rá a bíró. – Inkább meséljen róla!

– A halotti bizonyítványról?

– Nem, a feltámadásáról. Például árulja el, milyen hosszan volt a klinikai halál állapotában.

Millie megvonja a vállát.

– Úgy egy óráig, körülbelül.

– Mi történt?

– Ian Fletcherrel üvöltöztünk egymással. A következő pillanatban már a földön feküdtem, és nem kaptam levegőt. Aztán nem emlékszem, mi történt – hatásszünetet tart, és előredől. – Majd a kórházban találtam magam, és Faith fölém hajolt.

A bíró megrázza a fejét megrökönyödésében.

– Van erre bármilyen orvosi magyarázat?

– Tudomásom szerint, bíró úr, az orvosok értetlenül állnak az egész előtt.

– Mrs. Epstein, ön szerint mi történt?

Az asszony komolyan a bíróra néz.

– Úgy gondolom, hogy az unokám hozott vissza az életbe.

– Mit gondol Faith látomásairól?

– Én hiszek neki. Bolond is lennék nem hinni neki – feleli mosolyogva. – Vagy inkább halott.

– Köszönöm, Mrs. Epstein. Mr. Metz, van még kérdése?

Az ügyvéd megrázza a fejét.

– Nos – szól Rothbottam –, akkor most szünetet rendelek el.

Mariah figyeli, ahogy a lánya kisétál a teremből Kenzie-vel. Még mindig nem mehet Faith közelébe, és meglepetésére most, hogy Faith már nem beteg, még nehezebb ezt betartania. Nyújtogatja a nyakát, amíg Faith el nem tűnik a folyosó végén. Csak remélni tudja, hogy Kenzie gondját viseli. A szeme sarkából megpillantja Iant. Azonnal el is kapja a tekintetét.

– Mariah – szól neki Joan. – Dr. Fitzgerald után te következel.

– Máris?

– Igen. Menni fog?

– Nem tudom. Nem miattad, hanem Metz miatt aggódom.

– Ide figyelj! – mondja Joan. – Ha majd ott állsz fenn, és mond neked valami durvát, te csak nézz oda – a háta mögé mutat, ahol az előbb még Faith ült. – Ő majd segít neked túllendülni a nehézségeken.

Alighogy dr. Alvin Fitzgerald kimegy a tanúk padjára, Metz már föl is áll.

– Kérem, fáradjanak ide! – szól a bíró. Az ügyvédek a bíró elé járulnak. – Szeretném tudni, hogy ez az ember meghallgatta-e Faitht!

Joan csak félvállról vet a férfira egy pillantást.

– Nem, mert tudtam, hogy panaszkodna miatta. Ha később kell tartani egy meghallgatást, mindkettőnk szakértői ott lehetnek. Mindazonáltal be tudom mutatni, amit szeretnék, anélkül is, hogy dr. Fitzgerald elbeszélgetne Faithszel.

Joan ezzel a mondatával részben kifogta a szelet Metz vitorlájából.

– Rendben – mondja a férfi kurtán.

– Dr. Fitzgerald – kezdi Joan –, a végzettségét hol szerezte?

– A Chicagói Egyetem orvosi karán diplomáztam, aztán rezidensként és ösztöndíjasként a Kaliforniai Egyetemen dolgoztam San Franciscóban, valamint vezető kutató voltam egy programban, amely a krónikus fáradtság szindrómát és a szomatoform zavarokat vizsgálta.

– Rengeteget hallottunk már a kivetített Münchausen-szindrómáról. Ön szerint itt is erről van szó?

A pszichiáter megvonja a vállát.

– Nos, a fő kritériumokból több is teljesül jelen esetben.

Joan látja, hogy Metz álla leesik a meglepetéstől, hogy a pszichiáter Birch doktor vallomását visszhangozza. Aztán azt kérdezi:

– Vannak olyan tünetek Faithnél, amik viszont nem illenek az említett szindróma kórképébe?

– Igen. Kezdjük ott, hogy Faith tünetei igaziak és bizarrak. Sokkal könnyebb hányingert színlelni, mint stigmákat produkálni. Ami a hallucinációkat illeti, nem értek egyet dr. Birchcsel. Csak azért, mert Mariah White-ot gyógyszerekkel kezelték, még nem biztos, hogy meggyőzően el tud játszatni Faithszel egy hallucinációt. – Mosolyogva folytatja: – Ennyi erővel azt is állíthatnánk, hogy ha valaki a Bulls kosárcsapatával utazik egy buszban, úgy fog tudni játszani, mint Michael Jordan. Továbbá tudjuk, hogy a kivetített Münchausen-szindróma egy krónikus betegség. Az érintett szülők kórházról kórházra járnak, hogy az orvosok ne fogjanak gyanút. Ezzel szemben Mrs. White Faitht konzekvensen ugyanahhoz az orvoshoz vitte, dr. Blumberghez. Akit többször megkért, hogy vizsgálja meg a kislányt.

– Ennyi, doktor úr?

– Még csak most kezdek belejönni. A kivetített Münchausen-szindrómás szülők jellemzően érzelmileg eltávolodnak a gyermekkoruktól, ami nem mondható el Mariah White-ról. De a legnagyobb ellentmondás mégis az, hogy vannak alternatív diagnózisok is, amik tökéletesen illenek erre az esetre.

Joan meglepődik.

– Valóban? Mik ezek?

– A szomatoform zavarok, például. A beteg fizikai módon éli meg a szélsőséges érzelmi traumákat. Például egy gyerek dolgozatok előtt mindig hasi görcsöt kap, mert annyira izgul. Valóban fáj neki, de nem tudná megmondani, hogy miért. Emlékszünk Freud hisztérikus betegeire? Ők voltak a jelenkor szomatoform betegeinek a dédanyái. – A férfi felemeli a kezét, és mérleget formál. – Érdemes egy skálán elképzelnünk ezt a betegséget – mondja. – A skála egyik végén van a lógás, amit bizonyára mindnyájan követtünk már el: például influenzát színleltünk, hogy megússzuk az esküdti kötelességünket. A tüneteket szándékosan színleljük, hogy elérjünk vele valamilyen célt. A skála másik végén a szomatoform zavarok állnak, mely eseteknél a betegek tudat alatt idéznek elő egy szimptómát, ami megjelenésre és érzésre is teljesen olyan, mint az igazi, anélkül, hogy felismernék, hogy ezt ők maguk kreálják, illetve hogy ezt miért teszik. Ilyen a kivetített Münchausen-szindróma is, melynél a tüneteket tudatosan színlelik, de tudattalan okból kifolyólag.

– Tehát a különbség a szándékban rejlik.

– Pontosan. Máskülönben ez a két rendellenesség hasonló. Ahogy a kivetített Münchausen-szindróma esetében is, az orvos egy szomatoform zavaros gyermeknél nem talál szervi elváltozást a tünetek hátterében. A CT, az MRI és semmilyen más teszt sem fog kimutatni semmit, mert a probléma nem fiziológiai eredetű. A szomatoform zavarok esetében a tünetek stressz hatására manifesztálódnak. Az említett szindróma esetében viszont a tüneteket az anyuka idézi elő. A szomatoform zavaroknál a tünetek valódiak, míg a kivetített Münchausen-szindróma esetében szimuláltak. Ahhoz, hogy a kettő között dönteni lehessen, gyakran ismerni kell a betegség kontextusát, a szereplőket és azok megfontolásait és érdekeit.

– Akkor a diagnózis felállítása részben azon múlik, hogy felismerjük-e, ki akarja felhívni magára a figyelmet: az anya vagy a gyermek.

– Pontosan.

– Faith szimptómái leírhatóak-e szomatoform zavarként, doktor?

– Le kell szögezni, hogy a jelen probléma nem tankönyvi. Miközben a kislánynak vérzik a keze, semmi nyoma a szövetek károsodásának. Elég nehéz ilyen tünetet szimulálni. Másrészt, lehet, hogy hallucinál, de nem pszichotikus. Harmadrészt, akár azt is feltételezhetjük, hogy a betegséget stressz váltotta ki, és tudat alatt azt hiszi a beteg, hogy ha beteg lesz, akkor a stressz okozója eltűnik.

– Egy válás lehet ilyen típusú stressz okozója?

Fitzgerald somolyog.

– Vág az esze, Miss Standish. A gyermek önkéntelenül is arra gondol, hogy ha beteg leszek, a szüleim majd együtt maradnak, hogy vigyázzanak rám. Anélkül, hogy felfogná, a gyermek megbetegszik, hogy felhívja magára a figyelmet. Persze, mivel sosem találkoztam Faithszel, nem tudhatom biztosan, hogy az elméje teszi-e beteggé a testét abban a reményben, hogy a családja majd együtt marad. De lám, működik. A szülei mindketten megjelentek ma, nemde?

– Ha ez igaz is, Mrs. White-nak lehet köze a lánya betegségéhez?

– Nem. Ezt Faith agya pszichésen idézi elő.

Joan megáll.

– Hogy döntené el, hogy Faith betegségét az édesanyja vagy a saját agya idézte-e elő?

– Mrs. White-ot elmozdítanám a gyermeke mellől, hogy lássam, a tünetei enyhülnek-e.

– Mit szólna, ha azt mondanám önnek, hogy egy kómában lévő gyermek egy óra leforgása alatt ismét normálisan tudott funkcionálni, mihelyst egy hosszú távollét után az anyja visszatért hozzá?

– Nos – mondja dr. Fitzgerald –, annyi biztos, hogy ez a kivetített Münchausen-szindrómát kizárná.

– Tehát nem száz százalékig biztos egyik diagnózisban sem: sem a szomatomorf zavarban, sem a kivetített Münchausen-szindrómában? – kérdezi Metz.

– Nos…

– A gyermekeknél mindig kialakul szomatoform zavar csúnya válások esetén?

– Nem – feleli dr. Fitzgerald. – De egy sor negatív viselkedésmintát alakíthatnak ki.

– Felsorolná nekünk ezeket?

– Néha a gyerekek viselkedésén vagy szexualitásán látszik. Romlanak a jegyeik az iskolában. Az étvágyuk nő vagy csökken. A lehetőségek tárháza szinte végtelen, Mr. Metz.

– Értem. A kivetített Münchausen-szindrómások csupán egy kis százalékát ismerjük?

– Igen.

– Szóval, bár egy ritka rendellenességről van szó, lehet, hogy mégis gyakrabban fordul elő, mint gondolnánk?

– Így igaz.

– Helyes az állítás, miszerint a kivetített Münchausen-szindrómával diagnosztizált betegek többsége nő, és az átlagéletkoruk 33 év?

– Igen.

– Mennyi idős Mariah White, és milyen nemű?

– Ő egy harminchárom éves nő.

– Igaz, hogy az említett szindrómás elkövetők leginkább az anyák?

– Igen.

– Mariah White Faith anyja?

– Igen.

– Igaz az, hogy a kivetített Münchausen-szindróma áldozatainak többsége átesett valamilyen súlyosan stresszes életszakaszon, mint például egy váláson?

– Igen.

– Mariah White most esett túl egy váláson?

– Igen.

– A kivetített Münchausen-szindrómások többségének van valamiféle tapasztalata valamilyen egészségügyi területen, betegként vagy munkaerőként, igaz?

– Igen.

– Mariah eltöltött több hónapot egy elmegyógyintézetben?

– Igen.

– Igaz, hogy a kivetített Münchausen-szindrómánál a szülőket rendkívül érdekli a gyermek kezelése?

– Igen – feleli dr. Fitzgerald szárazon. – De a legtöbb szülőt, akinek beteg a gyereke – attól függetlenül, hogy kivetített Münchausen-szindrómában szenvednek-e – foglalkoztatja a gyermek gyógykezelése.

Metz lerázza magáról a megjegyzést.

– Mariah White-ot nagyon érdekelte a gyógykezelés folyamata?

– Úgy hallottam.

– Igaz, hogy a kivetített Münchausen-szindróma legtöbb tünete nem reagál a hagyományos gyógykezelésekre?

– Igen.

– Faith White sebei nem reagáltak a véralvadást serkentő hagyományos gyógyszerekre, igaz?

– Igaz.

– Folytatódtak Faith White hallucinációi az antipszichotikus orvosság ellenére is?

– Igen.

– Igaz az állítás, miszerint a kivetített Münchausen-szindrómások tudat alatt figyelemre éheznek?

– Igen.

– Elképesztő figyelem irányul Faith esetére, igaz?

– Igen – sóhajt fel az orvos.

– Igaz, hogy az e rendellenességben szenvedők tagadják, amit elkövetnek, vagy azért, mert beteges hazudozók, vagy mert tudathasadásos állapotban jellemző rájuk ez a viselkedés?

– Igen.

– Mariah White elismerte, hogy bántotta Faitht?

– Nincs tudomásom róla.

– Ez beleillik a kivetített Münchausen-szindróma profiljába?

– Igen – dr. Fitgerald felhúzza a szemöldökét –, és illik egy olyan nő profiljába is, aki nem bántotta a gyermekét.

– Teljesen mindegy, az imént sorolt fel nekem tíz konkrét okot arra, miért tűnik ez az eset kivetített Münchausen-szindrómának. Nos, ha minden jel erre utal… őszintén nem állíthatja, hogy szomatomorf zavarról beszélünk, nem igaz?

Dr. Fitzgerald összeszorított ajka akár egy egyenes vonal.

– Ez teljességgel megtévesztő logika.

Metz megrázza a fejét.

– Igen vagy nem?

– Nem.

– És akkor milyen alternatívánk marad?

A pszichiáter egyenesen az ügyvéd szemébe néz.

– Amennyiben nem szomatomorf zavar – húzódik mosolyra a szája –, akkor lehet, hogy egy hétéves kislány tényleg látja Istent.

TIZENHÉT

„A nő, enyhén szólva is, merő ellentmondás.”

ALEXANDER POPE

1999. december 6.

– Hát ez hihetetlen volt! – csicsergem. Érzem, ahogy bármelyik pillanatban előtörhet belőlem a nevetés. Szorosan átölelem Joant. – Hol találta dr. Fitgeraldot?

– Az interneten – feleli, miközben óvatosan méreget. De engem az sem érdekelne, ha egy barlangból ráncigálta volna elő. Nem elég, hogy a férfi lefektette egy alternatív magyarázat alapjait Faith tüneteire, de még Malcolm Metzcel is farkasszemet nézett, és nyert!

– Köszönöm. Pénteken annyira kiborult Metz meglepetésétől, hogy nem gondoltam, hogy ilyen zseniális stratégiát rittyent, és mindezt ilyen sebtiben.

– Nem én voltam, ne nekem köszönje!

Bizonytalanul mosolygok.

– Mire céloz?

– Nincs annyi emberelőnyöm és forrásom, mint Metznek, Mariah. Így más körülmények között ez nem sikerülhetett volna. Besétáltam volna a tárgyalóterembe, és Metz azonnal lesöpört volna a pályáról. De Ian Fletcher a teljes hétvégét az irodámban töltötte, felkutatta dr. Fitzgeraldot, felvette vele a kapcsolatot online, és segített kidolgozni a védelem stratégiáját.

– Ian?

– Magáért tette – feleli Joan tényszerűen. – Bármit megtenne magáért.

A tanúk padja valódi kutyaszorító. Az ember minden irányból be van zárva. Mikrofon közvetíti a mondanivalóját. Egy olyan kényelmetlen széken ül, hogy muszáj kihúznia magát, és szembenéznie a karzat közönségével.

A szívem majd kiugrik a helyéről, szabadulna, akár egy befőttesüvegben ragadt szentjánosbogár. Hirtelen megértem, miért élik meg ezt oly sokan megpróbáltatásként.

Joan tűsarka koppan a fapadlón.

– Kérem, ismertesse a nevét a jegyzőkönyv miatt.

Magam felé húzom a mikrofon hattyúnyakát.

– Mariah White.

– Milyen kapcsolat fűzi Faith White-hoz?

– Az édesanyja vagyok.

A szó gyógyító balzsamként hat rám: ajkamról a torkomon át a gyomromig siklik.

– Elmondaná, hogyan érzi magát a mai napon, Mariah?

Erre elmosolyodom.

– Az a helyzet, hogy fantasztikusan!

– Miért?

– A lányomat kiengedték a kórházból.

– Ha jól tudom, a hétvégén súlyos beteg volt, igaz? – kérdezi Joan.

Természetesen Joan tudja, hogy Faith rosszul volt; többször meglátogatta. Ez a sok formalitás és álságosság nevetségesnek tűnik. Miért kell végigszenvednem ezt a sok elmélkedést, amikor legszívesebben csak felugornék a karzatra, a karomba kapnám Faitht, és búcsút mondanék ennek az egésznek?

– Igen – válaszolom helyette. – Kétszer leállt a szíve, és kómába esett.

– És máris kijöhetett a kórházból?

– Vasárnap délután kiengedték, és azóta is remekül van. – Faithre sandítok, és bár szabályellenes, rákacsintok.

– Mr. Metz azt állítja, hogy maga kivetített Münchausen-szindrómás. Tudja, mit jelent ez?

Nyelek egy nagyot.

– Azt, hogy bántom őt. Megbetegítem.

– Tisztában van azzal, Mariah, hogy két szakértő is azt nyilatkozta a bíróságon, hogy a legjobb mód a kivetített Münchausen-szindróma megállapítására, ha a gyermeket elszakítjuk az anyától, és figyeljük, hogy javul-e az állapota?

– Igen.

– Ezen a hétvégén alkalma volt meglátogatni Faitht?

– Nem – ismerem el. – Eltiltottak tőle egy bírósági végzéssel. Nem léphettem vele kapcsolatba semmilyen formában.

– Mi történt Faithszel csütörtök és vasárnap között?

– Egyre rosszabbul lett. Vasárnap éjfél körül az orvosok kijelentették: nem fogja túlélni.

Joan a homlokát ráncolja.

– Honnan tudja ezt, ha ott sem volt?

– Felhívtak. Az anyám. És Kenzie van der Hoven. Mindketten hosszú ideig Faith mellett voltak.

– Tehát csütörtök estétől vasárnap reggelig Faith állapota rohamosan romlott, egészen addig a pontig, míg kómába nem esett, és majdnem meghalt. Ma azonban itt van velünk, és majd kicsattan az egészségtől. Mariah, hol tartózkodott vasárnap hajnali kettő és délután négy között?

Egyenesen Joan szemébe nézek, ahogy begyakoroltuk.

– A kórházban voltam, Faith mellett.

– Tiltakozom! – pattan fel Metz, és ujjal mutat rám. – Megsértette a bíróságot!

– Fáradjanak ide – szólal meg a bíró.

Nem lenne szabad hallanom a beszélgetésüket, de elég mérgesek ahhoz, hogy hangosan kiabáljanak egymással.

– Szándékosan figyelmen kívül hagyta a bírósági végzést! – mondja Metz. – Még ma meghallgatást akarok erről!

– Jézusom, Malcolm, a gyermeke haldoklott! – Joan a bíró felé fordul. – Aztán Mariah megjelent, és a kislány túlélte, nem igaz? Ez a vallomás igazolja az elméletemet.

A bíró rám néz.

– Hallani szeretném, hova is akarnak kilyukadni – mondja halkan. – Kérem, folytassa Miss Standish! A bíróság megsértéséről majd később beszélünk.

Joan felém fordul.

– Mi történt, amikor odaért a kórházba?

Felidézem a pillanatot, amikor megláttam Faitht a gépekhez és csövekhez láncolva.

– Leültem mellé, és beszélni kezdtem hozzá. A szívéhez kapcsolt gép elkezdett sípolni, és a nővér közölte, hogy hívnia kell az orvost. Ahogy kiment, Faith kinyitotta a szemét.

Látom magam előtt piros arcocskáját, ahogy a tubust kihúzzák a légcsövéből, és hallom elhaló hangocskáját, ahogy engem szólít. Az orvosok mindenféle vizsgálatokat rendeltek el rajta. Mindene – a szíve, a veséje, még a két keze is – újra egészséges lett. Olyan… hát, fantasztikus volt az egész.

– Létezik erre az egészre orvosi magyarázat?

– Tiltakozom! – mondja Metz. – Mióta van Mrs. White-nak orvosi diplomája?

– Elutasítom.

– Az orvosok azt mondták, a család jelenléte serkentőleg hathat a kómás betegre – felelem. – Ugyanakkor azt is mondták, ilyen drámai javulást még csupán egyszer tapasztaltak.

– Mikor volt az?

– Amikor az anyám visszatért az életbe.

Joan elmosolyodik.

– Családban marad. Jelen volt bárki ennél a rendkívüli gyógyulásnál?

– Igen. Két orvos, hat nővér. És az anyám meg az ügygondnok.

– Akiket Mr. Metz mind megtalál a tanúk listáján, ha szeretne szót váltani velük.

Ám Joan kifejtette nekem, miért nem akar majd. Nem segítene a felperesen, ha nyolc ember eskü alatt vallaná, hogy csoda történt.

– Mariah, elhangzott magáról a tárgyalóteremben néhány dolog, amikre talán szeretné a magyarázatot hallani a bíró úr is. Kezdjük a hét évvel ezelőtti intézeti kezeléssel. Mesélne nekünk róla?

Joan felkészített. Addig gyakoroltuk a kérdéseket, amíg fel nem kelt a nap. Tudom, mit kell mondanom, hogy milyen üzenetet szeretne eljuttatni a bíróhoz. Röviden – felkészültem mindarra, ami történni fog, kivéve az érzésre, ami elfog attól, hogy ennyi ember előtt kell megosztanom a történetemet.

– Nagyon szerelmes voltam a férjembe – kezdem, ahogy Joannal megbeszéltük. – És rajtakaptam az ágyban egy másik nővel. A szívemet törte össze, de Colin úgy döntött, az agyamnak van szüksége segítségre.

Megfordulok a széken, és rászegezem a tekintetem.

– Világossá vált számomra, hogy Colinnak nem kellek. Mély depresszióba estem, és azt hittem, képtelen leszek nélküle élni. Hogy nem akarok. – Veszek egy mély levegőt. – Amikor az ember depressziós, nem igazán törődik az őt körülvevő világgal. Senkit sem akar látni. Vannak dolgok, amikről szeretne beszélgetni – igazán, őszintén –, de olyan mélyre vannak temetve, hogy erőfeszítésbe kerül őket a felszínre rángatni. – Az arcom ellágyul. – Nem tartom Colint zsarnoknak, amiért intézetbe küldött. Valószínűleg halálra volt rémülve. De én csak arra vágytam volna, hogy előbb velem beszéljen róla. Talán nem lettem volna képes kifejezni, mit szeretnék, de jólesett volna tudni, hogy figyelni próbál rám. Aztán egyszer csak a Greenhavenben találtam magam, terhesen. Nem árultam el rögtön Colinnak, az volt az én kis titkom. – A bíróra emelem a tekintetem. – Ön lehetséges, hogy nem tudja, hogy milyen egy olyan helyen lenni, ahol mindenkihez tartozik egyszerre. Mások mondják meg, az ember mit egyen és igyon, mikor keljen fel vagy feküdjön le; tűkkel szurkálják és terápián kell részt vennie. Ők uralták a testem és a lelkem – de, egy rövid ideig legalább, ez a pici baba az enyém volt. Persze, végül a vérvizsgálat kimutatta a terhességet, és az orvosok közölték velem, hogy ettől függetlenül szednem kell a gyógyszereket. Azt mondták, nem sokra megyek egy csecsemővel, ha megölöm magam, mielőtt megszületne. Ezért hagytam nekik, hogy teletömjenek orvossággal, amíg el nem felejtettem aggódni az újszülött miatt. Amíg már semmi nem érdekelt.

Miután kijöttem a Greenhavenből, elkezdtem pánikolni amiatt, mit tettem a kisbabámmal csak azért, hogy magamat mentsem. Kötöttem magammal egy kis egyezséget: nem baj, ha nem vagyok tökéletes feleség, amennyiben tökéletes anya válik belőlem.

Joan elkapja a tekintetemet.

– És tökéletes anyaként viselkedett?

Tudom, mit kellene mondanom: igen, minden tőlem telhetőt elkövettem. Ezen mindketten jót nevettünk Joannel, mert nagyon szlogenszerűen hangzik, de egyikünk sem tudott jobbat kitalálni. Azonban most, hogy itt vagyok, nem törnek elő a torkomból a szavak. Lenyúlok értük, és az egyetlen szó, amit elérek, az igazság.

– Nem – suttogom.

– Tessék?

Próbálom nem észrevenni Joan dühös arckifejezését.

– Azt válaszoltam, hogy nem. Miután Faith megszületett, játszóterekre jártam, hogy lássam, a többi anya mit csinál. Úgy tudtak egyensúlyozni a cumisüveggel, a babakocsival és a csecsemővel, mintha ez lenne a világ legegyszerűbb dolga. Én azonban elfelejtettem neki ebédet csomagolni az iskolába. Vagy kidobtam a papírfecnit, amin a firkák valójában egy Valentin-napi üzenetet takartak. Olyasmiket csináltam, amiket biztos más anyák is, de attól még pocsék szülőnek éreztem magam miattuk.

Joan félbeszakít a következő kérdéssel.

– Miért annyira fontos magának, hogy tökéletes legyen?

Azt mondják, vannak olyan pillanatok, amik fenekestül felforgatják az ember életét, amik úgy megváltoztatják a szemszögét, hogy soha többé nem fogja úgy látni a dolgokat, mint előtte. Ahogy válaszra nyitom a szám, hirtelen ráébredek, hogy ez valami, amit mindig is tudtam, de soha nem igazán értettem.

– Mert tudom, milyen érzés, ha nem vagy elég jó – felelem halkan. – Ezért veszítettem el Colint, és ezen soha többé nem szeretnék keresztülmenni még egyszer. – Összekulcsolom a kezemet az ölemben. – Tudja, ha én vagyok a legjobb anya, akkor Faith nem fog másvalakire vágyni helyettem.

Érzékelve, hogy mély vízbe tévedtem, Joan felém dob egy mentőövet.

– Elmesélné nekünk, mi történt augusztus 10-e délutánján?

– Anyámnál voltunk Faithszel – idézem fel, örömmel elveszve a részletekben. – Balettórára készült, de elfelejtette magával hozni a tornadresszét, ezért tettünk egy kitérőt haza, és megláttuk Colin kocsiját az autófeljárón. Üzleti útról tért vissza, úgyhogy beugrottunk hozzá, hogy üdvözöljük. Faith rohant fel az emeletre elsőként, és Colint a hálószobánkban találta, épp zuhanyozni készült. Utánamentem, hogy figyelmeztessem, gyorsan hozza a ruháját, amikor is kinyílt a fürdőszobaajtó, és… felbukkant Jessica egy törülközőbe csavarva.

– Mit mondott Colin?

– Faith után szaladt. Később bevallotta, hogy néhány hónapja találkozgat Jessicával.

– Aztán mi történt?

– Elment. Felhívtam az anyámat. Rettenetesen éreztem magam, kezdtem széthullani, de ez alkalommal nem voltam egyedül. Tudtam, hogy ő vigyáz rám, amíg össze nem szedem magam.

– Szóval, bár zaklatott volt, tudott gondoskodni Faithről, igaz?

– Igen – mosolygok halványan.

– Mit tett még, miután Colin elköltözött?

– Hát, beszéltem dr. Johansennel. Hogy írjon fel nekem újabb adag Prozacot.

– Értem – feleli Joan. – A gyógyszerrel a későbbiekben is kordában tudta tartani az érzéseit?

– Igen, teljesen. Segített megbirkózni a helyzettel.

– És Faith hogy viselte ezt a hirtelen felfordulást?

– Nagyon távolinak látszott. Nem volt hajlandó megszólalni. Aztán hirtelen a semmiből kitalált magának egy képzeletbeli barátot. És akkor elkezdtem vele dr. Kellerhez járni.

– Aggódott a kitalált barát miatt?

– Igen. Nem egy sima játszótársról volt szó. Faith egyszer csak elkezdett olyan dolgokról beszélni, amiket nem tudtam hova tenni. Idézett a Bibliából. Utalt egy gyermekkori titkomra, amit soha nem árultam el neki. És aztán – bármennyire is őrültségnek hangzik – visszahozta a nagymamáját a halálból.

Malcolm Metz köhint egyet a felperes asztalánál.

– És aztán?

– Megjelent néhány cikk a helyi újságban – felelem. – Felbukkant Ian Fletcher, egy szekta, meg vagy tíz, különböző csatornáknak dolgozó tévériporter. Miután Faith meggyógyított egy AIDS-es kisbabát, még többen jöttek a sajtótól, és mindenféle emberek, akik meg akarták érinteni Faitht, vagy együtt imádkozni vele.

– Hogy érezte magát emiatt?

– Borzalmasan – vágom rá. – Faith hétéves. Nem tudott kimenni játszani anélkül, hogy elkezdték volna zaklatni. Csúfolták az iskolában, ezért kivettem onnan, és otthon tanultunk inkább.

– Mariah, bátorította Faitht bármilyen módon arra, hogy Istenről hallucináljon?

– Én?! Colin és én más-más vallásúak vagyunk. Még Bibliám sincs. Nem ültethettem én a fejébe, mert általában azt sem tudtam, miről beszél.

– Bántotta valaha a lányát úgy, hogy a kezéből és az oldalából vérzést váltott ki?

– Soha nem tennék ilyet.

– Mit gondol, mi történne Faithszel, ha Colinnal élne?

– Hát – felelem lassan ejtve ki a szavakat –, Colin nagyon szereti őt. Nem mindig az ő érdekeit nézte elsőként, de szerető apa. Én nem Colin miatt aggódom… hanem Faithért. Lesz egy új testvére, egy anyja, aki nem igazán az övé, és ebben a pillanatban úgy érzem, nem lenne igazságos újra felforgatni a világát. – Colinra sandítva ráncolom a szemöldököm. – Faith csodákat tesz. Attól, hogy elveszik őt tőlem, ez még nem fog megváltozni. És azt sem változtatja meg, hogy bármerre is megy, az emberek követik, és szeretnének belőle egy darabkát. – Érzem magamon a lányom tekintetét, olyan, mint amikor a szabadba kilépve melengeti a nap a fejem búbját. – Nem tudom megmondani, miért ilyen Faith. De ez ő. És nem tudom megmondani, miért érdemlem meg, hogy velem maradjon. De megérdemlem.

Metz „kígyó a dzsungelben” taktikának szereti hívni ezt a módszerét. Egy olyan tanúval, mint Mariah White, két választása van: rávetheti magát és kicsinálhatja, előnyt kovácsolva a nő zavarából, vagy kedvesen, finoman kérdez, és amikor Mariah a legkevésbé várná, leterítheti egy végzetes csapással. A legfontosabb, hogy Mariah elbizonytalanodjon saját magában. Saját bevallása szerint is az az ő Achilles-sarka.

– Biztosan belefáradt már abba, hogy állandóan a hét évvel ezelőtti depressziójáról kérdezik.

Mariah udvariasan rámosolyog.

– Igen, azt hiszem.

– Akkor volt életében először nagyon beteg?

– Igen.

A férfi hangját átitatja az együttérzés.

– A depressziója sokszor visszatért azóta, igaz?

– Nem.

– De hiszen gyógyszeres kezelés alatt állt – korholja Metz Mariah-t, mintha rossz választ adott volna.

A nő egy pillanatra zavartnak tűnik, a férfi pedig jót mosolyog magában.

– Hát igen. De az akadályozta meg, hogy újra depresszióba essek.

– Milyen gyógyszert szed?

– Prozacot.

– Kifejezetten azért írták fel, hogy enyhítse a vad hangulatingadozások tüneteit?

– Nincsenek vad hangulatingadozásaim. Depressziós voltam.

– Mrs. White, emlékszik az éjszakára, amikor megpróbálta megölni magát?

– Nem igazán. A Greenhavenben azt mondták, hogy valószínűleg kitöröltem az agyamból az emléket.

– Jelenleg is depressziós?

– Nem.

– Ha éppen nem szedne gyógyszert, bizonyára nagyon depressziós lenne.

– Nem tudom – bizonytalanodik el Mariah.

– Tudja, olvastam olyan esetekről, amikor Prozacot szedő emberek egyszer csak bekattantak. Megőrültek, meg akarták ölni magukat. Nem fél attól, hogy ez önnel is megtörténhet?

– Nem – feleli Mariah idegesen Joan felé pislogva.

– Emlékszik olyan alkalomra, amikor bepöccent a Prozac hatása alatt?

– Nem.

– És nem is bántott senkit akkor?

– Nem.

– És esetleg heves reakciói sem voltak?

– Nem.

Metz felhúzza a szemöldökét.

– Igazán? Tehát érzelmileg kiegyensúlyozott embernek tartja magát?

Mariah határozottan bólint.

– Igen.

Metz odasétál a felperes asztalához, és felvesz onnan egy apró videokazettát.

– Szeretném bemutatni az alábbi bizonyítékot.

Joan abban a minutumban felpattan a székéről, és a bíró felé veszi az irányt.

– Ezt nem engedheti meg neki, bíró úr! Hátulról támad ezzel a bizonyítékkal. Nekem is jogomban áll tudni, mit tartalmaz.

– Bíró úr – veti ellen Metz –, Miss Standish volt az, aki azzal indította kérdései sorát, mennyire volt stabil Mrs. White állapota, miközben nyugtatót szedett.

Rothbottam bíró kiveszi a kazettát Metz kezéből.

– Megnézem az irodámban, és meghozom a döntést. Tartsunk egy kis szünetet.

Az ügyvédek visszatérnek a helyükre. Mariah a tanúk padján marad mozdulatlanul, nem tudja, mi történik, amíg Joan észre nem veszi ügyfele kínos helyzetét és oda nem megy hozzá, hogy lesegítse.

– Mi van a kazettán, Mariah? – kérdezi Joan, amint helyet foglalnak a védelem asztalánál.

– Fogalmam sincs. Őszintén! – Habár érezhetően hideg van a tárgyalóteremben, izzadságcseppek gördülnek le a mellkasomon és a hátamon.

A bíró belép az oldalajtón, elhelyezkedik a székén, és megkér, hogy térjek vissza a tanúk padjára. A szemem sarkából látom, hogy egy törvényszolga betol egy tévé- meg egy videokészüléket.

– A francba! – morogja Joan.

– Engedélyezem a videokazetta bizonyítékként való benyújtását – mondja a bíró.

Metz ismerteti a jogi eljárást, majd így szól:

– Mrs. White, lejátszom magának az alábbi felvételt.

Amint a férfi ujja hozzáér a lejátszó gombhoz, az ajkamba harapok. A kis képernyőn megelevenedő jelenetben a kamera felé lendülök akkora erővel, hogy az arcvonásaim szétfolynak és elhomályosodnak. Olyan hangosan üvöltök, hogy a szavaimat nem lehet érteni, és egy pillanattal később felemelem a kezem, egyértelműen azért, hogy lecsapjak arra, aki a felvételt készíti. Majd a kamera vadul kileng, színes körívet írva le, és egy pillanatra láttatja a sarokban kucorgó Faitht, majd anyámat kórházi köntösben, és végül Iant és a producerét. A kazetta a stressztesztről, a felvétel, amit Ian nem szándékozott felhasználni. Megint hazudott nekem. A karzatot pásztázom, őt keresve, amíg meg nem állapodik rajta a tekintetem – ugyanolyan mozdulatlanul és falfehér arccal ül, mint bizonyára én. Metz csakis Ianen keresztül kaparinthatta meg a kazettát. Mégis, Ian pont olyan meglepettnek tűnik amiatt, hogy a felvétel felbukkant, mint én. Mielőtt ezt mérlegelhetném, Metz beszélni kezd.

– Mrs. White, emlékszik erre az incidensre?

– Igen.

– Mesélne nekünk a napról, amikor ez készült?

– Anyámon stressztesztet végeztek a feléledése után. Mr. Fletchernek engedélye volt rá, hogy lefilmezhesse.

– Mi történt?

– Megígérte, hogy a kamerát nem fogja a lányomra irányítani. Amikor mégis megtette, én csak… reagáltam.

– Csak reagált. Hmm. Gyakran csinál ilyesmit?

– Meg akartam védeni Faitht, és…

– Egy egyszerű igen vagy nem is megteszi, Mrs. White.

– Nem – nagyot nyelek. – Inkább ellenkezőleg, mindent halálosan átgondolok, mielőtt cselekednék.

Metz átvág a tárgyalótermen.

– Azt állítja, hogy ez a felvétel alátámasztja, hogy ön egy érzelmileg stabil személy?

Habozok, gondosan megválogatva a szavaimat.

– Ez nem a legjobb pillanataim egyike, Mr. Metz. De összességében, igen, az vagyok.

– Összességében? És mi a helyzet a többi dühkitörésével? Akkor szokta fizikailag bántalmazni a lányát?

– Nem bántom Faitht. Soha nem is bántottam.

– Mrs. White, állítása szerint ön egy érzelmileg kiegyensúlyozott valaki, miközben a videofelvétel egyértelműen megcáfolja ezt. Tehát eskü alatt hazudott a bíróságon, nem igaz?

– Nem…

– Ugyan már, Mrs. White…

– Tiltakozom! – kiált fel Joan.

– Helyt adok. Megkérdezte, amit akart, ügyvéd úr.

Metz rám mosolyog.

– Azt mondja, nem bántaná fizikailag a lányát, igaz?

– Soha.

– Pszichológiai szempontból sem bántaná őt soha, igaz?

– Igaz.

– És maga egy intelligens nő. Figyelemmel követte a tárgyalóteremben zajló tanúvallomásokat.

– Igen, így van.

– Szóval, ha kivetített Münchausen-szindrómában szenvedne, és én megvádolnám azzal, hogy bántja a lányát, valószínűleg mit mondana?

Rámeredek, a düh fojtogatja a torkomat.

– Hogy nem tettem.

– És hazudna – pont mint akkor, amikor azt állította, hogy érzelmileg kiegyensúlyozott. És amikor azt mondta, hogy meg akarta védeni Faitht.

– Én nem hazudok, Mr. Metz – felelem, eltökélve, hogy visszanyerem az önuralmamat. – Soha. És igenis megvédtem Faitht. Ezt láthatta a videón, amit látott – primitív módon, de akkor is. Ezért vettem ki az iskolából, amikor a többi gyerek cikizni kezdte. Ezért vittem őt el, titokban, még a per kezdete előtt.

– Ó, tényleg! Elbujdosott. Beszéljünk arról! Elnyelte magát a föld, egy nappal azután, hogy a férje értesítette önt, hogy gyermekelhelyezési pert indít, nem igaz?

– Igen, de…

– Aztán szerencsétlenségére felfedezte, hogy a nagy szökése mégsem volt olyan jó ötlet. Ian Fletchernek sikerült a nyomukba szegődnie. Már rávilágítottunk, hogy Mr. Fletcher nem vallott őszintén a tanúk padján, és most bizonyítást nyertek a maga hazugságai is. Talán szeretné elmesélni nekünk – az igazat, a változatosság kedvéért –, mi is történt Kansasben.

Hogy mi történt Kansasben?

Ian tudja, hogy ez az a pillanat, amikor Mariah bosszút állhat rajta. Először a McManus-incidens, aztán a videofelvétel – nem számít, hogy az utóbbihoz semmi köze, biztos nem fog most megesni rajta Mariah szíve. Ráadásul a legegyszerűbben úgy tudja bebizonyítani a szavahihetőségét, ha elmesél egy konkrét esetet, amikor Faith tényleg csodát tett. A történetet, amelynek egyik főszereplője Ian saját bátyja.

Szemet szemért. Erre Ian majdnem felnevet. Elképesztően ironikus, hogy az isteni igazságszolgáltatással győzik le. De megsértette Mariah privát szféráját, és a nőnek most lehetősége nyílik rá, hogy leleplezze az övét.

Ian keresztbe fonja a kezét a székén, és felkészül az ítélet napjára.

Hogy mi történt Kansasben?

Malcolm Metz pontosan szemben áll velem. Tudom, hogy jobbra tőle Joan kétségbeesetten próbálja értésemre adni a tekintetével, hogy ne mondjak semmi hülyeséget. De az egyetlen ember, akit ebben a pillanatban látok, az Ian, eltemetve a karzat emberrengetegében.

Dr. Fitzgeraldra gondolok, és a tanúvallomására. Arra, hogy amikor Joan besétált az irodájába, Ian már ott várt rá ügyvédsegédet játszva. Eszembe jut Ian arckifejezése, amikor Allen McManus megjelent a tanúk padján, és amikor elindult az a borzalmas videofelvétel.

Ian nem tökéletes. De én sem vagyok az. Ianre nézek, azon töprengve, vajon tudja-e, mit gondolok. Aztán Malcolm Metz felé fordulok.

– Semmi az égvilágon.

A ribanc hazudik. Rá van írva az arcára. Metz esküdni merne a teljes vagyonára, hogy valamilyen módon Fletcher Kansasbe érkezése konkrét bizonyítékkal szolgált arra, hogy a Faithszel kapcsolatos halandzsa nem más, mint puszta kitaláció, és hogy a csodával határos hallucinációkat és a fizikai sérüléseket maga Mariah okozza. Fletcher hallgatott, mert nem akarta felfedni az eget rengető sztoriját; Mariah pedig azért hallgat, mert ha beszélne, csak aláásná a szavahihetőségét. De azon kívül, hogy megvádolja azzal, hogy eskü alatt állít valótlant, nem sok mindent tehet.

A férfinak szüksége van egy másodpercre, hogy összeszedje magát.

– Szereti a lányát, igaz?

– Igen.

– Bármit megtenne érte.

– Igen.

– Feláldozná érte az életét?

A férfi szinte látja, ahogy a nő lelki szemei előtt megjelenik Faith abban a szomorú kis kórházi ágyban.

– Igen.

– Lemondana érte a felügyeleti jogáról?

Mariah elbizonytalanodik.

– Ezt nem értem.

– Megmondom, mire gondolok, Mrs. White: ha szakértők sora bizonyítaná, hogy Colin az alkalmasabb szülő, elengedné a lányát?

Mariah a szemöldökét ráncolja, majd Colinra siklik a tekintete. Aztán egy pillanattal később újra az ügyvéd szemébe néz.

– Igen.

– Nincs több kérdésem.

Joan tajtékozva kér visszahívást.

– Mariah – mondja –, először is arról a videóról akarok beszélni. Elmondaná nekünk, mi történt a felvételen bemutatott kirohanás előtt?

– Ian Fletcher megesküdött, hogy nem fogja kihasználni Faitht. Ezzel az egy feltétellel engedélyeztem neki, hogy lefilmezze az anyám stresszvizsgálatát. Amikor egy óvatlan pillanatban hátat fordítottam neki, már utasította az operatőrét, hogy irányítsa Faithre a kamerát, és én akkor vetettem magam a lányom és gép lencséje közé.

– Mi járt a fejében abban a percben?

– Hogy nem veheti fel Faitht. Az utolsó dolog, amit akartam, hogy még több médiafigyelem irányuljon rá. Ő csak egy kicsi lány; joga van úgy is élni.

– Úgy érzi, érzelmileg instabil volt abban a percben?

– Nem, sziklaszilárd voltam. Csak arra összpontosítottam, hogy Faitht biztonságban tudjam.

– Köszönöm – válaszolja Joan. – Most szeretném, ha mérlegelné Mr. Metz utolsó kérdésére adott válaszát. A szerint a forgatókönyv szerint Faithnek egy új környezetbe kellene költöznie. Azzal a nővel lakna együtt, akit kompromittáló helyzetben talált az apjával. Hamarosan testvére születik. Nem ismeri a környéket. Arról nem is beszélve, hogy az ön háza előtt táborozó rajongói valószínűleg autóba pattannának és letelepednének az új lakhelye előtt is. Pontos leírásnak tűnik ez a maga számára?

– Igen.

– Jó. Most arra feleljen: a tárgyalás során Colinnak sikerült meggyőznie önt arról, hogy ő lenne a jobb szülő Faith számára?

– Nem – feleli Maria összezavarodva.

– És dr. Orlitz, az állam által kijelölt pszichiáter meggyőzte önt arról, hogy Colin lenne a jobb szülő Faith számára?

– Nem – feleli Mariah, most már valamivel erőteljesebb hangon.

– És dr. DeSantis, a felperes magánpszichiátere meggyőzte önt arról, hogy Colin lenne a jobb szülő Faith számára?

– Nem.

– És Allen McManus?

– Nem.

– Mr. Fletcher?

– Nem.

– És mi a helyzet dr. Birchcsel? Neki sikerült meggyőznie önt arról, hogy Colin lenne a jobb szülő Faith számára?

Mariah Joanra mosolyog, és közelebb húzza a mikrofont magához. A hangja erős és határozott.

– Nem. Nem sikerült.

Miután a védelem visszavonul, a bíró szünetet rendel el. Joannal abban a pici tárgyalóteremben várakozunk, amit eddig is használtunk. Eltelik néhány perc, és egyszer csak nyílik az ajtó, és belép Ian.

– Joan mondta, hogy itt talállak – mondja halkan.

– Én kértem meg rá.

Úgy tűnik, nem tudja, mit is mondhatna erre.

– Köszönöm, hogy megtaláltad nekünk dr. Fitzgeraldot.

Ian megvonja a vállát.

– Valamilyen szinten tartoztam neked ezzel.

– Nem tartoztál nekem semmivel.

Felállok az asztaltól, és elindulok felé. Kezét mélyen a zsebébe süllyeszti, mintha félne hozzám érni.

– Talán nekem is meg kéne köszönnöm – suttogja. – Hogy nem mondtad el.

Megrázom a fejem. Néha nincsenek szavak. A köztünk lévő szakadék hatalmasnak tűnik, de sikerül átugranom, és szorosan átölelem őt. A karjában tart, lélegzete a nyakamat csiklandozza. Ő velem lesz. Ebben a pillanatban csak ez számít.

– Mariah – suttogja –, lehet, hogy te vagy az én vallásom.

A bíró az ügygondnokot szólítja a tanúk padjára.

– Elolvastam a jelentését, és az ügyvédek is látták. Van bármi, amit szeretne hozzáfűzni ezen a ponton?

Kenzie határozottan bólint.

– Igen. Szeretném a bíróság tudtára adni, hogy én voltam az, aki vasárnap hajnali kettőkor beengedte Mariah White-ot az orvosi központba.

A felperes asztalánál ülő Metznek leesik az álla. Joan lesüti a szemét. A bíró megkéri Kenzie-t, hogy adjon magyarázatot a tettére.

– Bíró úr, tudom, hogy a bíróság megsértésével vádolhat, és börtönbe csukathat. De mielőtt ezt tenné, szeretném, ha meghallgatna, mert nagyon közel kerültem a gyermekhez, és nem akarom, hogy hibát kövessünk el.

A bíró fáradtan méregeti a nőt.

– Folytassa.

– Mint tudja, benyújtottam a jegyzőkönyvemet. Sok emberrel beszéltem, és eredetileg arra a következtetésre jutottam, hogy ha a gyermek élete veszélyben van, a legfontosabb, hogy eltávolítsuk a számára káros környezetből. Így a dokumentumban, amit most a kezében tart, azt javasoltam, hogy a felügyeleti jogot az apának ítéljék.

Metz vigyorogva megpaskolja ügyfele vállát.

– Azonban szombat este hoztam egy döntést, miután egy orvos közölte Mrs. Epsteinnel, hogy Faith talán haldoklik. Azt gondoltam, hogy az Egyesült Államok jogrendszere nem akadályozhat meg egy anyát abban, hogy elbúcsúzzon… Ezért felhívtam Mrs. White-ot, és mondtam neki, hogy jöjjön be a kórházba. Azt gondoltam, bíró úr, hogy ez csupán egy kedves gesztus… és hogy a jelentésem ettől teljesen független. Azonban történt valami… – Kenzie megrázza a fejét. – Örülnék, ha meg tudnám magyarázni, igazán. De én csak annyit tudok, hogy a saját szememmel láttam, hogy egy kómában lévő, haldokló gyermek egyszerre visszatért az életbe, ahogy az anyja megjelent az ágyánál. – Egy pillanatig habozik. – A tárgyalóterem nem a személyes megfigyelések gyűjtőhelye, bíró úr, de meg kell osztanom önnel egy történetet, mert szoros kapcsolatban áll a döntésemmel. Dédanyám és dédapám hatvankét éven keresztül voltak házasok. Amikor a dédapám agyvérzésben meghalt, a dédanyám – aki tökéletes egészségnek örvendett – két nappal utána elhunyt. A családomban mindig azt mondogattuk, hogy Nanának összetört a szíve. Talán orvosilag nem pontos a kifejezés… de az orvosok az emberek testére figyelnek, nem a lelkére. És ha bele lehet halni a gyászba, Rothbottam bíró, akkor miért ne lehetne a boldogsággal gyógyítani?

Kenzie előrehajol.

– Bíró úr, tíz évvel ezelőtt ügyvédből ügygondnok lettem, és szerintem mindig a jog alapján hoztam meg a döntéseimet. Próbáltam racionális szemmel nézni ezt az esetet, de nem sikerült. Beszéltem emberekkel, akik víziókról, síró szobrokról és Jézus szenvedéseiről meséltek. Mások a vallási átverésekről világosítottak fel. Hallottam olyanokról, akik súlyos betegek voltak, de tökéletesen felépültek azután, hogy véletlenül hozzáértek Faithhez a kórház liftjében.

Az utóbbi időben tanúja voltam számtalan megmagyarázhatatlan dolognak, de egy sem utalt arra, hogy Mariah White bántalmazná Faitht. Sőt, valójában azt gondolom, hogy megmentette az életét. És egy fikarcnyit sem fog segíteni a kislányon az, ha eltávolítják az anyja közeléből. – Kenzie megköszörüli a torkát. – Sajnálom, bíró úr, de vissza kell vonnom a jelentésemet.

A tárgyalóterem közönsége felbolydul. Malcolm Metz dühösen suttog Colin fülébe. A bíró megdörzsöli az arcát.

– Bíró úr – mondja Metz felpattanva. – Szeretnék mondani egy záróbeszédet.

– Tudja, Mr. Metz, le mertem volna fogadni – sóhajt fel Rothbottam bíró. – De nem öntől akarom hallani. Végighallgattam magát, Miss Standisht és Miss van der Hovent, és fogalmam sincs, mit gondoljak. Szükségem van egy rövid ebédszünetre – amit szeretnék Faithszel tölteni.

Mariah a lánya felé fordul. Faith szeme tágra nyílik és zavart tükröz.

– Mit mondasz? – kérdezi a kislányt Rothbottam bíró. – Szeretnél velem ebédelni, Faith?

Faith az anyjára sandít, majd alig észrevehetően bólint. A bíró kinyújtja felé a kezét, Faith pedig belecsúsztatja a sajátját, és kimegy a férfival a teremből.

Tetszik neki a bácsi széke. Lehet vele forogni, és sokkal gyorsabban, mint azzal, amelyik az apja irodájában van. És szereti a zenét, amit hallgat. Faith a polcon sorakozó cédéket fürkészi.

– Van valamije a Disney-től is?

Rothbottam bíró előhúz egy lemezt, beteszi a lejászóba, mire az Oroszlánkirály eredeti Broadway-feldolgozása hangzik fel a szobában.

Faithnek elakad a lélegzete.

– Mi az? – kérdezi a férfi.

A kislány lepillant, az arca forró a zavartól, úgy érzi magát, mint amikor rajtakapták, hogy elcsent egy sütit ebéd előtt.

– Nem gondoltam, hogy visel nadrágot.

A bíró felkacag.

– Általában szoktam – feleli, majd leül Faithszel szemben. – Örülök, hogy jobban érzed magad.

Faith bólint, tekintetét a hatalmas pulykás szendvicsre szegezve, melyet a férfi letett elé az asztalra.

– Én is.

A férfi közelebb húzza hozzá a székét.

– Faith, kivel szeretnél élni?

– Azt akarom, hogy együtt legyenek – feleli. – De azt nem lehet, igaz?

– Nem. – Rothbottam bíró egyenesen a kislány szemébe néz. – Te tényleg beszélsz Istennel, Faith?

– Aha.

– Tudod, hogy sokakat érdekelsz emiatt?

– Igen.

A bíró egy pillanatig habozik.

– Honnan tudjam, hogy igazat beszélsz-e?

Faith erre a kérdésre felemeli a fejét.

– A bíróságon hogy lehet tudni?

– Hát, az emberek megesküdnek. A Bibliára.

– De ha nem az igazat mondom… akkor az nem csak azt jelentené, hogy egy könyv fölött hazudok?

A férfi elvigyorodik. Ennyit arról, hogy Istennek nincs helye a tárgyalóteremben. Már itt is van.

De Faith Istene, a média szerint, egy nő.

– Istent férfiként ábrázolják hosszú idők óta – mondja a kislánynak.

– Az első osztályos tanítóm azt mondta, hogy régen az emberek sok mindent elhittek, mert nem tudták, mi mást tehetnének. Mint például, hogy nem szabad fürödni, mert beteg leszel tőle. Aztán valaki meglátta a bacikat a mikroszkóp lencséje alatt, és megváltozott a véleménye. Hihet valaki valamiben nagyon – mondja Faith –, és mégis tévedhet.

Rothbottam csodálkozva nézi a kislányt, és arra gondol, hogy talán mégsem egy próféta.

A bíró lecsúsztatja orrán a szemüveget, és a felperesre sandít, majd az alperesre, végül pedig a karzaton tolongó újságírókra.

– Néhány napja kijelentettem önöknek, hogy a tárgyalóteremben csupán egy isten létezik: a bíró. Egy nagyon bölcs ifjú hölgy azonban rávilágított, hogy ez nem feltétlenül van így. – Feltartja a Bibliát. – Mint ahogy Mr. Fletcher oly elegánsan rámutatott a vallomása elején, a bíróságon nagyon is támaszkodunk a hagyományokra, és nem vesszük figyelembe az emberek vallási hovatartozását. De én nem azért vagyok itt, hogy erről beszéljek. Hanem hogy Faithről. A két téma kapcsolódik egymáshoz, de nem zárják ki egymást. Ahogy én látom, két kérdés merült itt fel: Isten valóban szólt Faith White-hoz? És Mariah White vajon bántalmazza a gyermekét? – A férfi hátradől a székén, és keresztbe fonja a karját. – A második kérdéssel fogom kezdeni. Megértem, Faith édesapja miért aggódik. Én is azt tenném a helyében. Elképesztő dolgokat hallottam Mr. Metztől és szakértőinek sorától, valamint Miss Standishtől és az ő szakértőitől, és még az ügyhöz kirendelt gondnoktól is. De nem hiszem, hogy Mariah White képes lenne szándékosan, vagy akár véletlenül is bántalmazni a gyermekét.

A karzaton mindenki egy emberként tartja vissza a lélegzetét, amikor a bíró megköszörüli a torkát.

– Ami az első kérdést illeti: mindenki azért jött ebbe a tárgyalóterembe – jómagamat is beleértve –, hogy megtudja, a gyermek csodatévő-e. De a bíróság feladata nem az, hogy kiderítse Faith vízióinak és sebeinek isteni eredetét. Azt sem kellene kérdeznünk, hogy keresztény-e vagy muszlim, hogy ő-e a messiás, avagy az antikrisztus. Hogy Isten szeretne-e mondani valami fontosat egy hétévesnek. A kérdés, amit ez a bíróság fel kell hogy tegyen: ki figyelt oda, amikor ez a konkrét hétéves kislány valami fontosat mondott?

Rothbottam bíró becsukja az előtte fekvő aktát.

– Figyelembe véve az összes elhangzott tanúvallomást, úgy gondolom, Mariah White csupa fül volt.

TIZENNYOLC

„Ahol a kincsed, ott a szíved is.”

MÁTÉ EVANGÉLIUMA, 6. fejezet, 21. vers

1999. december 6. – kora este

– Mégis ki a franc vagyok én – mondja Ian –, hogy megmondjam önöknek, mit gondoljanak?

A hangja egészen a városháza tetőgerendájáig hatol, megzavarva az emberemlékezet óta ott fészkelő madár nyugalmát. A rögtönzött pódium előtt két operatőr szaladgál előre-hátra. Lámpák és reflektorok egyvelege díszíti a színpadot ott, ahova a szavazófülkéket szokták felállítani novemberben, és ahol most több mint kétszáz hírcsatorna és újság képviselői tolonganak.

A városháza előadóterme az egyetlen elég nagy hely New Canaanban, ami otthont adhat Ian sajtókonferenciájának. A konferenciát a bíróság döntése után jelentették be, és tömve van a terem. A média kíváncsi Ian Fletcher véleményére most, hogy a gyermekelhelyezési pert Mariah nyerte.

Ian elmosolyodik.

– Miért vannak most itt egyáltalán? Mit számít, én mit mondok?

A tömeg végén felkiált az egyik riporter.

– Talán az ingyenkávé miatt?

Röhögés rázza meg a sajtó dolgozóit, Iant is beleértve.

– Talán. – A tömeget pásztázza a tekintetével. – Évekig azzal építettem a hírnevemet, hogy elítéltem Istent, és azokat az embereket, akik hisznek benne. Megpróbáltam meggyőzni mindenkit az igazamról. Tudom, hogy mindannyian arra várnak, mit fogok mondani Faith White-ról, de csalódást kell okoznom. Elmondtam az igazat Mr. Metznek a tanúk padján – semmi nem történt Kansasben. Nem fogom azt mondani, hogy Istent a kislány a zsebéből húzta elő. Azt mondom, hogy semmi közöm hozzá, és maguknak sem. – Hátrál egy lépést. – Döbbenet, nem igaz? Azok után, hogy egy jól jövedelmező birodalmat építettem az ateizmusra, hirtelen kijelentem, hogy a vallási irányultság magánügy. És már látom is, ahogy csóválják a fejüket, és azt mondják, hogy a riporterek rohadtul bármiből képesek közügyet csinálni – de nem. Van különbség a tény és a vélemény között; minden újságíró tisztában van ezzel. És a vallás, bármennyire is provokatív téma, nem csupán arról szól, hogy az emberek mit hisznek – hanem magáról a hitről. Mint ahogy nekem is jogom van ahhoz, hogy kisétálva fennen hirdessem, Isten kamu, Faith White-nak is joga van világgá kürtölni a gyermekszobája ablakából, hogy Isten él és virul. Az én véleményem az övé ellen. De a katyvaszban sehol egy árva tény. Tehát, hogy kinek van igaza? A válasz… nem tudom. És nem is érdekel. Anyám mindig azt mondta, nem változtathatom meg, az emberek hogyan gondolkodnak Istenről vagy a politikáról, bár én mindkettővel megpróbálkoztam. De tudják, egy nap lehet, hogy a pápa melletti lakásban kötök ki. Vagy Faith otthonával szemben. Vagy a dalai láma hotelszobája melletti szobában. És mindenhova bekopogtatni csak azért, hogy bebizonyítsam, nekem van igazam, teljes időpocsékolás lenne. Bocsánat, helyesbítenék: időpocsékolás volt. Nem kell elfogadnunk egymás hitét… de el kell fogadnunk, hogy mindenkinek joga van abban hinni, amiben hinni szeretne.

Az előadóterem végére szegezi a tekintetét.

– És most, mivel megígértem, hogy minden kérdésre válaszolok, hajrá! Nem szoktam megszegni az ígéretemet. Kérdés? Bárki?

– Aha, Ian – kiált fel egy riporter a Time-tól. – Ez egy szép, politikailag korrekt beszéd volt, de milyen kézzelfogható bizonyítékokat szereztél a gyerek csodatételeiről?

Ian keresztbe fonja a karját.

– Arra tippelek, Stuart, hogy azt szeretnéd tőlem megtudni, Faith valóban gyógyító-e.

Az újságíró bólint.

– Nos, láttam dolgokat, amiket korábban soha, és kétlem, hogy még az életben ilyet tapasztalok. De ez elmondható arról is, aki túlélte a világháborút, vagy látta az északi fényt, vagy segédkezett sziámi ikrek születésénél. És ezek közül egyik sem csoda a szó szoros értelmében.

– Szóval a kislány látja Istent?

Ian megrázza a fejét.

– Azt hiszem, ezt mindenkinek magának kell eldöntenie. Néhány ember számára Faith igazat beszél. Mások egy szavát sem hiszik el. – Megvonja a vállát, lezárva a válaszát.

– Nekem ez megfutamodásnak tűnik – jegyzi meg egy riporternő az első sorban.

Ian lepillant rá.

– Elég baj az. Én idefent ugyanis azt mondom, amit gondolok. Talán maga odalent nem kíváncsi arra, mi is az.

– Bezárja a Pagan Productionst? – kiáltja be valaki.

– Nagyon remélem, hogy nem – feleli Ian. – Bár lehet, hogy profilt váltunk.

– Viszonya van Mariah White-tal?

– Na de Ellen! – korholja Ian a Washington Post riporterét –, ha itt erőlködöm, azt hirdetve, hogy Isten mindenki magánügye, szerinted mit fogok mondani a saját kapcsolataimról?

Újra végignéz a tömegen, majd végül rámutat egy fiatal férfira, akinek a fején egy CBS News feliratú baseballsapka van.

– Igen?

– Mr. Fletcher, ha nem az lesz a munkája, hogy azt magyarázza az embereknek, Isten kamu, akkor mostantól mivel fog foglalkozni?

Ian elvigyorodik.

– Fogalmam sincs. Van felvétel nálatok?

– Hadd hívjam meg egy vacsorára! – mondom lelkesen, de Joan megrázza a fejét.

– Szerintem önnek most a saját buliján a helye.

Néma egyetértésben kísérem el őt az autójáig, amíg anyám elviszi Faitht a mosdóba.

– Ön is megérdemli, hogy ott legyen.

Joan elmosolyodik.

– Számomra a győzedelmi tánc leginkább egy illatos habfürdőt és egy hatalmas pohár vörösbort jelent.

– Akkor majd küldök egy kis Calgont.

Joan felkacag.

– Rendben, várom!

Odaérünk a kocsijához. Joan bedobja az aktatáskáját hátra, majd felém fordul.

– Tudja, még nincs vége. Távolról sem.

– Maga szerint Colin fellebbezni fog?

Joan megrázza a fejét, arra a több ezer emberre gondolva, akik mind hallottak Faithről, és szeretnének belőle egy darabot.

– Én nem Colinról beszélek – feleli.

Vatikánvárosban Sciorro bíboros azzal töltötte a reggelt, hogy a papírokat rendezgette a Hittani Kongregációban lévő asztalán. Határozatokat rendel el, tanúvallomásokat mérlegel, válogat és rendszerez. Számos ügy a kukában végzi. Faith White esetét a „folyamatban” halomra helyezi, egy hatalmas kupac másik ügy mellé, melyet még mindig vizsgálnak, immár évek óta.

Visszamegyek a tárgyalóterembe, hogy megkeressem anyámat és Faitht, amikor belebotlok Colinba.

– Rye! – megfogja a vállamat, mielőtt siettemben nekimennék. – Szia!

Hirtelen elfog a győzelmi mámor, aztán pedig a bűntudat.

– Colin! – nézek rá határozottan.

– Csak el akartam búcsúzni Faithtől. Ha nincs ellene kifogásod.

Colin a cipőjét bámulja, és el tudom képzelni, milyen nehéz lehet ez most neki. Azon töprengek, vajon hol van Jessica. Arra gondolok, kissé rosszindulatúan, hogy vajon ha hazamegy, megsimogatja-e az új felesége pocakját, és eszébe jut-e, hogy lecseréli Faitht.

– Persze. Csak előbb meg kell találnom.

De mielőtt a keresésére indulhatnék, Faith sietve befordul a sarkon, a ruhája a fenekénél fel van gyűrődve.

Mosolyogva megigazítom, majd a füle mögé simítom a haját.

– Apu el akar búcsúzni tőled.

Faith arca elkomorul.

– Örökre?

– Dehogyis – feleli Colin, lehajolva hozzá. – Hallottad a bírót. Hétvégén találkozunk. Minden másodikon.

– Tehát nem most, hanem lehet, hogy utána?

– Pontosan.

Ez én is lehettem volna. Colin hazavihetné Faitht, én pedig könyöröghetnék, hogy egy percig az enyém lehessen. Én lehetnék az, aki a térdén kuporogva próbálja elfojtani a könnyeit.

Soha nem értettem, hogy lehet az, hogy a gyerekek jobban ismerik az embert, mint ő önmagát, hogyan érzik, mikor van szükség egy érintésre, vagy mikor jó, ha elvonják a figyelmet egy problémáról. Faith megsimogatja az apja arcát.

– Azért én így is veled leszek – mondja, és bedugja a kis kezét az apja ingzsebébe. – Itt.

Előrehajol, lehunyja a szemét, és egy puszival pecsételi meg az ígéretét.

Malcolm Metz a manchesteri ügyvédi irodája parkolójában ül a kocsijában, és azon töpreng, vajon kivegye-e inkább a napot. Tudja, hogy mostanra már mindenkihez eljutott a hír. Lehet, hogy már képzeletben le is fokozták, és mostantól ingatlan- és örökösödési ügyekre lesz kárhoztatva.

– Úú, basszus! – mondja a tükörképének a visszapillantóban. – Előbb vagy utóbb be kell mennem.

Felbaktat a szokatlanul kihalt előtér szokatlanul elhagyatott lépcsőin. Általában, amikor visszatér – a pokolba is, minden alkalommal –, riporterek hada várja, hogy eleresszen valami szellemes megjegyzést arról, mennyire egyszerű is volt megnyernie a pert. Még a lift mellett ácsorgó biztonsági őr sem mordul rá, emiatt Metz levonja a következtetést a jövőre nézve.

– Mr. Metz – szólítja meg a recepciós, ahogy a férfi belép az ajtón. – Keresték a Newsweektől, a New York Timestól, és Barbara Walters is akart önnel beszélni.

Ezt hallva szinte megtorpan. Tehát mindig megkérdezik a veszteseket is?

– Kösz! – elhaladtában biccent az asszisztenseinek, próbál úgy tenni, mintha magába lenne feledkezve. Figyelmen kívül hagyja a titkárnőjét, és úgy vonul be az irodájába, mint a beteg oroszlán a barlangjába. Magára zárja az ajtót, pedig soha nem szokta. Aztán lehunyja a szemét és lehajtja a fejét az íróasztalára.

Má nis-tá-ná há-lá-jlá háze mi-kol há-lé-lot?

Miben különbözik ez az éjszaka a többi éjszakától?

Metz pislog. A zsidó húsvét széderének szavai ezek. Szavak, melyeket ő is kiejtett a száján, amikor akkora volt, mint Faith, egy zsidó család legkisebb fiú sarja. Szavak, melyekre egészen mostanáig nem is emlékezett.

Lassú, remegő mozdulatokkal felkel, kinyitja az ajtót, és szélesre tárja.

Anyám veszi észre elsőként.

– Miért is gondoltam, hogy mind eltűntek?

A kocsifeljáró előtt állok meg az autóval. Faith visszatért, egészségesen, ez egy új kezdet. Ám a rajongók, a sajtó és a szekta változatlanul itt rostokol, és többen vannak, mint valaha.

A rendőrség nincs jelen; senki nem segít nekünk azzal, hogy megtisztítja a terepet. Ahogy közelebb hajtok, az emberek az autóhoz érnek, tenyerek csapódnak a Faith oldalán lévő ablaküveghez.

– Elég! – mondja Faith csendesen a hátsó ülésről.

– Mi a baj? Fájdalmaid vannak?

Amint a kocsi megáll, az emberek rávetik magukat a motorháztetőre. A szélvédőt csapkodják. A festéket kaparják, megpróbálva bejutni közénk. És ekkor Faith megszólal:

– Gyalog megyek.

Erre anyám a kezébe veszi az irányítást.

– Még mit nem, ifjú hölgy! Ezek az őrültek agyontaposnának, anélkül, hogy észrevennék magukat.

De mielőtt megállíthatnánk, Faith kinyitja a hátsó ajtót, és eltűnik az emberrengetegben.

Azonnal elfog a pánik. Letépem magamról a biztonsági övet, és kiugrok a kocsiból, félrelökve mindenkit, hogy Faith megmentésére siessek. Most még jobban aggódom érte, mint amikor a kórházban feküdt, mert ezek az emberek nem segíteni szeretnének neki. Csak birtokolni akarják.

– Faith! – kiáltom, hangom elvész a morajlásban. – Faith!

Aztán egyszer csak szétnyílik a tömeg, egy vékony kis ösvényt nyitva középen, egészen a bejárati ajtóig. Faith már félúton jár.

– Látod? – kérdezi integetve.

A teste csak úgy ragyog a holdfényben, és a csillagok is mind a helyükre kerülnek körülötte.

– Hűha! – mondom, ahogy Ian belép a házba. – Most először a bejárati ajtón keresztül érkeztél.

– Igen, megmásztam a veranda lépcsőit, és elsepertem tíz embert az utamból.

Az előszobába érve a karjába zár, úgy, hogy a lábunk és a homlokunk összeér.

– Biztos boldog vagy.

– Nagyon.

– Alszik?

– Igen.

Megsimítom Ian karját, és magammal húzom őt a lépcső felé.

– Láttam a sajtókonferenciádat a hírekben. Nagyon kitérő válaszokat adtál…

Ian felnevet.

– Istenem! Van, akinek semmi sem elég jó!

Kezemet a kezébe csúsztatom.

– Te… azt akartad sejtetni, hogy van köztünk valami.

– Be kell vallanunk. Végül is te engedtél be az ajtón.

– Tényleg, Ian – mondom gyöngéden. – Mihez kezdesz most?

Felém hajol, érzem az éjszaka illatát a bőrén. Csókot nyom az arcomra.

– Veled leszek.

Érzem, hogy elpirulok.

– Nem erre gondoltam.

Ian ajka felfedezi a nyakam vonalát, a fülcimpám ívét. Aztán elhúzódik tőlem, és addig néz rám, amíg mind a ketten mozdulatlanul nem állunk.

– Miért nem? – mosolyog.

Az anyja azt hiszi, hogy alszik. Biztos benne, mert hallja az ismerős zajokat: mintha egy kövér hölgy épp a szoknyáját vetné le, sóhajtozva és nyögdécselve az erőlködéstől.

Faith felül az ágyán, és felkapcsolja az apró lámpát az éjjeliszekrényen. Felhúzza a pizsamafelsőjét, és figyelmesen szemügyre veszi bordáinak lépcsőit, és a szivárványszínű horzsolásokat a bőrén, a csövek és tűk régi helyén. Aztán egyik tenyerét a fény alá tartja, és megérinti ott, ahol a pirinyó lyuk volt. Mostanra eltűnt, csupán a sima, rózsaszín bőr maradt helyette.

– Isten! – súgja.

Semmi.

Az ablakpárkányról az öltözőszekrény éjjeli lámpájára pillant.

– Isten?

Faith lelöki magáról a takarót, és négykézlábra ereszkedik. Bekukkant az ágy alá, majd összeszedi minden bátorságát, és kitárja a sötét, rémisztő ruhásszekrény ajtaját.

Csupán a saját légzésének ritmusát hallja, és a fürdőszobai ventilátort a folyosó végéről. Anyja és Ian hangját, akik a lépcső alján beszélgetnek.

– Isten? – próbálkozik megint.

De biztos benne, hogy most teljesen egyedül van, éppúgy, mint abban, hogy néhány óra múlva felkel a nap.

Hirtelen nagyon fázik, és kicsit fél is. Bebújik a takaró alá, elég hangosan trappolva a padlón, hogy az anyja bejöjjön ellenőrizni őt. Hallja a lépések zaját a lépcsőn, aztán a nyikorgást, mire hétig számol, és az anyja már a szőnyegnél jár. Kiszámítja, mennyi idő múlva lép be az ajtón.

– Nagyon sok kérdést tettek fel – mondja Faith jól hallhatóan, tekintetét az ajtónyílásra tapasztva. – De persze ők még soha nem láttak téged! – Visszafojtja a lélegzetét. A szeme sarkából látja az anyja fáradtan mosolygó ajkát.

Hevesen dobogó szívvel, a párnába kapaszkodva beszél tovább a senkihez, amíg meg nem hallja az anyja hangját immár a földszintről, amíg biztos nem lesz benne, hogy senki nem hallja.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ennek a könyvnek a kutatása során történt meg először, hogy zárt kapukat döngettem egyes interjúalanyaimnál. Hamar világossá vált számomra, hogy azzal, ha beszélgetések során felhozom Istent, bizony könnyen felborzolom a kedélyeket. A regényem cselekményszálai pedig még nagyobb konfliktusforrásnak bizonyultak. Ezért köszönettel tartozom mindazoknak, akik vallási meggyőződésük ellenére is nyitottan álltak az ötleteimhez: Lina Zerbarini rabbinak, Herman F. Holbrooknak, Ronald Saunders atyának és Andrew F. Kline atyának.

Örök hálám a mindig ügyeletes orvosaimnak: dr. James Umlasnak és dr. Spencer Greene-nek.

Köszönöm Nancy Veresannak, és Kim Keatingnek – aki jogi szakértőként immár a könyveim állandó közreműködőjévé vált. Remélem, már készen is áll a következőre.

Szívből köszönöm a pszichiátereknek, akik fiktív szereplőimet és bírósági ügyemet „életre keltették”: dr. Tia Hornernek, dr. Burl Davissnek és dr. Doug Fagennek.

Nagyra értékelem, hogy Sarah Gross mindig azonnal válaszolt az e-mailben feltett kérdéseimre. Köszönöm első olvasóimnak, Jane Picoult-nak és Laura Grossnak az értő megjegyzéseket; Becky Goodheartnak a fáradhatatlan szerkesztői munkát, és hogy előbb segített nekem befejezni a mesterművemet, mint hogy a sajátjával elkészült volna; Camille McDuffie-nak, aki minden tőle telhetőt megtesz, hogy az olvasókhoz eljuttassa ezt a könyvet.

És végül, de nem utolsósorban, hálás vagyok Kyle, Jake és Samantha van Leernek, és édesapjuknak, Timnek – amiért annyi fürdetést és esti mesét átvészeltek nélkülem, hogy nekem legyen időm írni.

TARTALOM

PROLÓGUS

ELSŐ KÖNYV – Az Ótestamentum

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

MÁSODIK KÖNYV – Az Újtestamentum

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

{1} A II. világháború után született generáció.

{2} A Bibliaövezet (angolul Bible Belt) az Amerikai Egyesült Államok azon területeinek köznapi elnevezése, ahol elsősorban az evangéliumi (neo)protestáns felekezetek határozzák meg a kultúrát, és általában jellemző a konzervatív társadalomszemlélet és a hívők magas aránya. – A ford.

{3} Mózes I. könyve, 3. fejezet, 3. vers

{4} In memoriam A. H. H.

{5} Szegő György fordítása

{6} Teremtés könyve, 1. fejezet, 27. vers.

{7} Márk evangéliuma, 1. fejezet, 17. vers

{8} Vörösmarty Mihály fordítása

{9} Teremtés könyve, 22. rész, 2. vers

{10} Szabó Lőrinc fordítása

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Ajánlás

PROLÓGUS

ELSŐ KÖNYV - Az Ótestamentum

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

MÁSODIK KÖNYV - Az Újtestamentum

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

TIZENHAT

TIZENHÉT

TIZENNYOLC

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

TARTALOM