David Rosenfelt

Emlékkelepce

On Borrowed Time © 2011 Tara Productions, Inc.

Kiadta a Minotaur Books

Fordította Uram Tamás

Minden jog fenntartva.

A Reader's Digest embléma a Reader's Digest Association, Inc.,

White Plisans, New York, USA védjegye.

Mit tehet az ember, amikor a szeretett nő hirtelen kámforrá válik, és eltűnik az életéből? Richard Kilmer újságíró ezzel a rémálommal szembesül, miután egy autóbalesetben rövid időre elveszíti az eszméletét. Mire magához tér, a menyasszonyát, Jent mintha a föld nyelte volna el. Amikor Kilmer próbál a nyomára bukkanni, úgy tűnik, mintha a nő nem is létezett volna.

A férfi azonban meg van győződve az ellenkezőjéről. Vajon kezd megőrülni, vagy gonosz erők munkálkodnak a háttérben?

TALÁLKOZÁSUNK örökre beleégett az emlékezetembe, és azok a képek a mai napig újra meg újra leperegnek előttem. Van ebben valami megnyugtató, ráadásul valahányszor Jenniferre gondolok, úgy érzem, mintha hosszú idő után ismét ott lenne velem.

Amolyan struccpolitika ez a részemről.

Jen egyik kedvenc politikusának választási nagygyűlésén ismerkedtünk össze. Ki volt az illető politikus? Arra már nem emlékszem, és tekintve, hogy miket tudtam meg később Jen politikai hitvallásáról, találgatni sem akarnék. Ezen a téren ugyanis Jen maga volt a két lábon járó ellentmondás. Képzeljenek el egy baloldali liberálist, aki ugyanakkor rendíthetetlen híve a halálbüntetésnek, illetve egy zord, fiskális szigor mellett kardoskodó konzervatívot, aki az összes hajléktalanszálló támogatását elvárná az államtól. Mindenesetre akármilyen ügyet támogatott, azt mindig szívvel-lélekkel tette.

Újságíró vagyok, úgyhogy szakmai hitelemet csökkentette volna, ha csak célzást teszek is a politikai hovatartozásomra. Főként politikai és gazdasági témájú magazinoknak írtam cikkeket, de a nagygyűlésre nem újságírói minőségemben mentem el. Éppen a környéken jártam, és kíváncsiságból beugrottam.

Aznap is azok voltunk Jennel, akik amúgy vagyunk, illetve ahogy mindig láttam magunkat: ő aktívan kivette részét az életből, jómagam pedig megfigyelőként követtem az eseményeket.

Nem kellett különösebben éles szemű megfigyelőnek lenni ahhoz, hogy valaki észrevegye Jent. Gyönyörű nő volt, és a szépségét még az sem rontotta le, hogy Yankees feliratú baseballsapkát viselt. Utálom azt a New York-i baseballcsapatot, de gyorsan megmagyaráztam magamnak, hogy a baseballsapkájukkal kapcsolatban igazából sohasem voltak rossz érzéseim. így aztán odaléptem, és bemutatkoztam: - Üdv, Richard Kilmer vagyok. Újságíró.

- Jó magának - mondta rezzenéstelen arccal.

- Hát igen - dünnyögtem. - Szeretnék feltenni néhány kérdést a jelölttel kapcsolatban.

Erre elmosolyodott, én pedig életemben először találkoztam olyan mosollyal, amelynek semmi köze a szájhoz vagy az ajakhoz. A változás teljes mértékben a szemében ment végbe, és később rájöttem, hogy ez is a különleges képességei közé tartozott: olyan volt, mint a hasbeszélő, csak beszéd helyett mosolygással fejezte ki magát. A puszta jelenlétével képes volt bárkinek mosolyt csalni az arcára anélkül, hogy az illetőnek akár halvány sejtelme lett volna, hogy behálózták.

- Sokat én sem tudok róla - szabadkozott Jen. - De ha gondolja... Cári, idejönne egy pillanatra?

Néhány lépésre tőlünk borotválatlan, kopaszodó, enyhén hízásnak indult fiatalember állt. Ő volt Cári. - Halihó! - köszönt rám.

- Cári, az úr Richard Kilmer újságíró. Anyagot gyűjt.

- Mire kíváncsi? - kérdezte Cári.

- Nos, ha teljesen őszinte akarok lenni - köszörültem a torkom -, valójában a női nézőpont érdekelne.

Cári megvetően elhúzta a száját, és faképnél hagyott bennünket.

- Előbb is mondhatta volna - pirított rám Jen, és a résztvevőket pásztázta a tekintetével. - Lássuk, kit tudnánk keríteni magának! - Nyilvánvalóan olyan női politikust keresett, akire rátukmálhatna.

- Engem a maga nézőpontja érdekelne - pontosítottam.

- Tippelhetek? A legjobban azt szeretné, ha kávézás, koktélozás vagy vacsora közben ismerkedhetne meg a nézőpontommal.

- Maga gondolatolvasó.

- Miért nem ezzel kezdte?

- Az őszinteség számomra amolyan utolsó szalmaszál, olyasmi, amihez csak végszükség esetén folyamodom.

Jen néhány másodpercig tűnődött, mint aki mérlegeli a helyzetet, aztán így szólt: - Legyen kávé.

***

GYŰLÖLTEM, amikor Jen így nézett rám.

Rémes, hogy milyen link alak vagy, Richard! Te is tudod, én is tudom, lapozzunk, jó? Ilyenkor ezt olvastam ki a tekintetéből.

A legkellemetlenebb az volt az egészben, hogy sohasem tévedett. Jelen esetben arról győzködtem, hogy vasárnap helyett inkább hétfőn látogassuk meg a New York állam északi részén élő szüleit. Kínomban azzal érveltem, hogy úgy nem kellene akkora forgalomban kocsikáznunk, pedig valójában csak az amerikaifutball-liga meccseit akartam nézni. Ha amerikai futballról volt szó, az elmebajjal határos fanatizmus lett úrrá rajtam.

- Nézni akarod a focit holnap a tévében - látta át a helyzetet Jen.

- Focit? - adtam az értetlent. - Holnap? Úgy repülnek a hetek, hogy észre sem vettem. Egyik nap olyan, mint a másik.

Jen felnevetett. - Hánykor játszik a Giants?

- Giants? Valahonnan ismerős a név...

- Richard...

- Egykor. Hazai pályán fogadják a Redskinst.

Jen elképedve csóválta a fejét. - Redskins. Hogy hívhatnak egy focicsapatot Rézbőrüeknek a huszonegyedik században?

- A számból vetted ki a szót - tódítottam. - Ez rasszista disznó társaság. Alapvetően ezért szeretném, ha kikapnának. Valakinek ki kell állnia a jó ízlés mellett, és garantálom, hogy a móresre tanított Redskins lógó orral hagyja el holnap a Giants stadionját.

Jen megint olyan arccal nézett rám. Muszáj volt színt vallanom.

- Ráadásul a győztes bejut a rájátszásba. A rájátszásba. Jen. Onnan már csak három győzelemre van a Super Bowl. Látnom kell.

- Akkor miért nem ezzel kezdted?

Vállat vontam. - őszinteség? Utolsó szalmaszál? Emlékszel?

Elmosolyodott. - Meséljen róla. - Ezt a mondatot olyankor használta, ha valaki olyasmivel traktálta, amit már úgyis tudott, vagyis meglehetősen gyakran.

Telefonált az anyjának, és közölte vele, hogy hétfőn érkezünk. Nem vették zokon, hiszen igazából szentestére, vagyis péntekre voltunk hivatalosak. Jen szülei egy Ardmore nevű kisvárosban éltek, kétórányi autózásra a 87. utca és a Broadway sarkán lévő manhattani lakásunktól.

Jen elárulta, hogy a szülei már alig várják, hogy megismerjenek, és az első barátja vagyok, akit hazavisz bemutatni. Mint mindig, most is visszatetszéssel hallgattam, ahogy a „barátjának” nevez, hiszen úgy tűnt, sokkal többet jelentünk egymásnak. Azt hiszem, ezért is vásároltam neki eljegyzési gyűrűt, azt tervezve, hogy a következő héten megkérem a kezét. Ha igent mond, egy pillanat alatt „barátból” vőlegény leszek.

Mindössze néhány órával azután, hogy először megpillantottam Jent, abból a magát elkötelezni nem hajlandó (vagyis gyáva), huszonkilenc éves független férfiból, aki addig voltam, szánalmas kutyakölyökké silányodtam. Rettegéssel töltött el a tudat, hogy esetleg nem fog megszeretni. Elképedésemnek, hogy végül nagyon is a szívébe zárt, semmi köze nem volt a szerénykedéshez, a színleléshez vagy bármi máshoz. Igazság szerint bárkit megkaphatott, akire szemet vetett.

Négy hónappal a megismerkedésünk után Jen feladta a lakását, és odaköltözött hozzám. Azért döntöttünk így, mert egyrészt nálam több volt a hely, másrészt a sajátom volt a lakás, nem béreltem. Néhány óra leforgása alatt a személytelen helyiségek valódi otthonná alakultak át. Jen még a szűkös baráti körömet is megkedvelte. Mielőtt félreértenének: a barátaim alapvetően intelligens, sikeres emberek, nincs közöttük egyetlen elborult agyú terrorista sem, csak éppen folyton vitatkozunk. A témák széles köréről folytatott, fűtött hangulatú, sokszor gyermeteg vitáinkat a legtöbb kívülálló kissé kiábrándítónak találja.

Tekintve, hogy csak három hónappal azelőtt érkeztem New Yorkba, hogy megismerkedtem volna Jennel, mindössze két szorosabb baráti kapcsolat kialakítására jutott időm. John Sucichcsal és Willie Citrinnel kosárlabdázás közben ismerkedtem össze.

Jen az első naptól fogva közénk tartozott; volt egy bizonyos este, amely tökéletesen szemlélteti, hogy miért. Beültünk a Sportlegendák nevű bárba, hogy vacsorázzunk, és megnézzük a New York Knicks- Philadelphia 76ers profi kosárlabda-mérkőzést. John és Willie egy-egy randevúpartnerrel érkezett, akiket magamban csak Valakinek és Akárkinek neveztem el. A barátaim esetében már az is hosszú távú kapcsolatnak számított, ha ugyanazzal a lánnyal kétszer találkoztak. Aznap este a halálbüntetésről vitatkoztunk. Én ellene vagyok, míg John és Willie, mint mindig, most is azzal érvelt, hogy ha valaki meggyilkolná a nővéremet, mindjárt máshogy vélekednék. Már legalább ötvenszer meggyilkoltatták így a nem létező nővéremet. Jen az ő pártjukra állt.

Nem maradtam alul, de nem is győztem - a vitáinknak soha nem volt győztese vagy vesztese. Azt viszont mindig meg tudtam állapítani, ha Willie és John nem volt elégedett a dolgok alakulásával. Nagyon unják az egyetemista nagyképűségemet, mondták ilyenkor, mintha csak azért, mert a Pennsylvania Egyetem padjait koptattam, nem lehetne igazam.

Aznap esti második vitatémánk a harmadik bázison védekező profi baseballjátékosok rangsora volt. Én Mike Schmidtet tartottam minden idők legjobb játékosának ezen a poszton, John Brooks Robinson mellett kardoskodott, Willie Pie Traynort nevezte meg. Jen Dávid Wrightra voksolt, ami komolytalan választás volt, tekintve, hogy a Mets játékosa még a pályafutása elején járt. Csakhogy amióta az eszét tudta, Jen élt-halt a New York Mets csapatáért. Valaki és Akárki halálosan unalmasnak találta a vitáinkat. Nemsokára felálltak az asztaltól, és távoztak. John és Willie maradt, hogy folytatni tudjuk a beszélgetést.

Amikor a kiabálás elcsitult, Jen bejelentette: - Richard a szüleim házában tölti a karácsonyt.

- Hűha! - álmélkodott John. - Ez komolyabb, mint gondoltam.

- Jen és én együtt élünk, te idióta! - dörgöltem az orra alá a tényt a rám jellemző kifinomultsággal. - Neked ez nem komoly?

- Hát, Richie barátom, attól tartok, hamarosan változik a helyzet.

- Miről beszélsz? - értetlenkedtem.

John Willie-re nézett. - Mondd el neki!

Willie sóhajtott. - Rich, tegyük fel, hogy van egy lányod, aki így néz ki! - Jenre mutatott. - És tegyük fel, hogy hazaállít egy ilyen alakkal, mint te! - Rám mutatott. - Érted, hová akarok kilyukadni?

- Attól tartok, igen - dörmögtem.

Jen megcsókolt. - A szüleim imádni fogják Richardot. Én is imádom.

Vigyorral az arcomon a két barátom felé fordultam. Jen imád engem. Titeket pedig emésszen a sárga irigység.

A VASÁRNAP délelőtti ráérősen elfogyasztott reggeli lett a kedvencem a heti összes étkezés közül.

Ilyenkor Jen és én az újságosnál vettünk egy New York Timest, és beültünk a Cassidy’s Caféba. Rendeltünk egy-egy Bloody Mary koktélt, majd Jen omlettet reggelizett, én pedig francia pirítóst szalonnával.

Nem hangzott el közöttünk több szó, csak amíg megrendeltük az ételt, illetve elvétve egy-egy „Ideadnád a sportmellékletet?” vagy „Az ajánlót kiolvastad már?” kérdés. Komoly foglalatosságként tekintettünk a New York Times átnézésére.

Azon a balszerencsés napon még nem végeztem az újságolvasással, amikor hirtelen azt hallottam, hogy valaki Jen nevét kiáltja. Felpillantottam, és Sandy Thomast vettem észre a férjével, Adammel. Sandy és Jen a legjobb barátnők voltak, amióta Jen a városba érkezett. Jen besegített Sandy kis műkereskedése vezetésébe a Sohóban. Ez is olyasmi, amiben különböztünk egymástól: Jen tehetséges festőművész volt, és igazi ínyenc.

Tudtam, hogy Jen majdnem ugyanannyira szeretné megőrizni édes kettesünket, mint én, mégis odahívta az asztalunkhoz a házaspárt. Nem voltam elragadtatva, de nem azért, mintha nem kedveltem volna őket. Adam egész rendes férfi volt, még ha nem is nagyon beszélt másról, mint hogy mennyi pénze van, és Sandyt is kedveltem. Inkább csak azért ódzkodtam tőlük, mert a vasárnap délelőtt szent és sérthetetlen volt számunkra. Végül két kellemes órát töltöttünk a társaságukban. Jen és Sandy művészekről, irodalomról és zenéről beszélgetett, mi ketten Adammel pedig sportról társalogtunk. Persze viszonylag korán véget vetettem az összejövetelnek, hogy időben hazaérjünk, és megnézhessem a Redskins-Giants összecsapást.

A mérkőzés alakulása tipikus volt: a csapatok igyekeztek minél többet maguknál tartani a labdát, és minden yardért ádáz küzdelmet vívtak. Végül a Giants nyert, vagyis ők jutottak a rájátszásba, úgyhogy minden meg volt bocsátva.

Másnap reggel felöltöztem, becsomagoltam, és lementem újságért. Az öltözködéssel Jen is hamar elkészült, viszont számára a csomagolás olyasmi volt, mint a piramisépítés az ókori egyiptomiaknak. Mire visszaértem az újsággal, négy bőrönd sorakozott a bejárati ajtónál, arra várva, hogy Richard, a teherhordó lecipelje a földszintre.

- Jól gondolom, hogy ezeket velem akarod levitetni a kocsihoz? - kérdeztem, miközben nekiveselkedtem az első bőröndnek, amely vagy száz kilót nyomott, vagy a padlóhoz volt szögezve. - Mi van benne, az ásványgyűjteményed?

- Mesélj róla - mondta Jen kacagva.

Végül sikerült az összes poggyászát beraknom a kocsiba. Viszonylag meleg nap volt, öt-tíz Celsius-fok körüli kinti hőmérséklettel. A kabrióm tetejét nem hajtottam hátra, de az ablakokat leengedtük. Megálltunk ebédelni, majd útban a szülei házához áthajtottunk Jen szülővárosán, ahol megmutatta az arra érdemes nevezetességeket. Többek között megálltunk egy Vegyeskereskedés nevű helynél, ahol az üzlet egyik sarkában lévő polcot teljes egészében a tömény szeszek foglalták el.

Négy óra előtt pár perccel értünk Jen szüleinek házához. Megölelték a lányukat, engem szívélyesen üdvözöltek, és kértek, szólítsam őket a keresztnevükön. Janice és Ben. Szóval a kezdet biztatónak látszott.

A házuk kolóniái stílusban épült, jóllehet Janice-től megtudtam, hogy „mindössze” százötven éves. Pazar épület volt, a nappaliban hatalmas kandallóval. A levegőben érezni lehetett a készülő vacsora ínycsiklandó illatát, és amikor Jen az anyjával visszavonult a konyhába, Bennel kényelembe helyeztük magunkat a kandallónál lévő székeken. Úgy láttam. Jen apja élvezettel használja ki ezt az első alkalmat, hogy kipuhatolja, ki az a férfi, aki esetleg elveszi majd a lányát. Fordított felállásnál, ha Jen az én lányom, biztos, hogy kínpadra vonom az illetőt, hogy megtudjam, igazából kiféle, miféle.

- Hogy megnőnek ezek a gyerekek! - sóhajtott Ben.

- Bizony - bólintottam.

- De miről is beszélek? Hiszen Jen már kész ifjú hölgy.

Újabb bólintás. - Bizony. - Úgy gondoltam, egész jól teljesítek.

- Világéletében megvolt a saját véleménye - tette hozzá Ben.

Egy harmadik bólintás, rövid nevetéssel megtoldva a hatás kedvéért. - Ez most is így van.

Még tíz percig beszélgettünk ebben a stílusban. Jen apja dicsérő jelzőket sorolt fel a lányával kapcsolatban, én pedig buzgón helyeseltem. A jelzők történetesen mind helytállók voltak, de akkor sem ellenkeztem volna, ha azt hallom, hogy szerinte Jen lesz a következő ENSZ-főtitkár.

Kisvártatva tálalták a vacsorát, és jóllehet nyilván ettem korábban is ehhez foghatóan finomat, ha agyonütnek, sem tudtam volna megmondani, mikor. Janice fasírtja után az istenek is megnyalták volna mind a tíz ujjúkat, már ha az istenek esznek egyáltalán fasírtot.

Amikor eljött a lefekvés ideje, álmélkodva tapasztaltam, hogy Jen és én közös hálószobát kaptunk. Feltételeztem ugyanis, hogy a szülei nem néznék jó szemmel a dolgot. A drágám ezért jó előre megbeszélte az anyjával. Aznap éjjel nem szeretkeztünk, de az a tény, hogy hajnalig a karomban tarthattam, bőséges kárpótlás volt számomra.

És a mai napig csodálatos emlék.

A KŐVETKEZŐ néhány nap kimondottan kellemesen telt. Semmi különösre nem kell gondolni, csak jókat ettünk, beszélgettünk, és végignéztünk több ezer fényképet Jen életének különböző korszakaiból. Sajnos a fotók felén bizonyos Jack Winston is szerepelt. Jen és ő gimnazistaként jártak együtt, és ahogy Ben mesélte, Winston manapság rendőrként dolgozott a kisvárosban. A képeken látható tinédzser izmosnak látszott, mivel azonban esténként Jen mégis mellém bújt ágyba, nem zavart, hogy az exbarátja fényképeit kellett nézegetnem.

A lényeg, hogy egész jól éreztem magam Janice és Ben társaságában, és Jen azt a hírt hozta, hogy ők is kedvelnek engem. Küldetés teljesítve: diadalt arattam.

Szenteste, miután Janice és Ben aludni tért, Jen a kedvenc ajándékommal lepett meg. Kivitt a kis fészerhez a kert végébe, és szeretkeztünk. Utána hangosan felnevetett.

- Mi olyan vicces? - kérdeztem.

- Amikor nagyjából tízéves voltam, a barátnőimmel idejártunk, hogy kitárgyaljuk, milyen lesz az a férfi, aki majd egyszer megkéri a kezem. A legapróbb részletekig leírtuk egymásnak a nagy Őt.

- És te engem írtál le a barátnőidnek?

- Nem. - Elmosolyodott. - Éppen ezen nevetek.

- Tisztában vagy vele, hogy ha így állsz a dolgokhoz, soha nem leszek a tiéd?

Jen arcára kiült a mindentudó mosolya. - Viccelsz? Már az enyém vagy, piros masnival átkötve.

Eredetileg meg akartam várni az eljegyzéssel az új év első napját, de a doboz hirtelen kezdett lyukat égetni a zsebembe, úgyhogy inkább elővettem. - Akkor ennek is nálad a helye.

Hitetlenkedve a dobozra pillantott, majd rám. Miután kinyitotta a dobozt, és meglátta a gyűrűt, sírva fakadt. Aztán úgy magához szorított, hogy azt hittem, összeroppant. - Szeretlek, Richard.

- Tehát igent mondasz?

Erre visszavitt a házba, ahol felkeltette Janice-t és Bent, hogy közölje velük a hírt. Megkönnyebbülten tapasztaltam, hogy örülnek, és a nagy családi összeborulás szívélyes hangulatát csak az árnyékolta be, amikor Ben felnégyelést helyezett kilátásba arra az esetre, ha valaha kezet mernék emelni a lányára.

Másnap reggel szikrázó napsütésre ébredtünk, tíz-tizenkét Celsius- fokos meleg ígérkezett, ami errefelé decemberben hőségnek számított. Jen ragaszkodott hozzá, hogy menjünk el autókázni, úgyhogy miután megettem nyolcat Janice palacsintájából, a kocsihoz vonszoltam elnehezült testemet.

Nagy elégedettségemben engedtem Jen kérésének, és hátrahajtottam a kabrió tetejét. Kőrútunk első állomásaként meglátogattunk egy bizonyos Nancy Brunellt, aki a középiskolai évek alatt Jen legjobb barátnője volt. A két lány félórán át áradozott a gyűrűről, majd ugyanilyen hosszan elevenítették fel gimnáziumi élményeiket. Meglehetősen unalmas idők lehettek, ők mégis minden egyes történetet hisztérikus nevetés kíséretében idéztek fel. Ha még ez sem lett volna elég, Nancy elővette az évkönyvüket, és sorra kitárgyalták az összes évfolyamtársukat. Látva, hogy mindjárt elbóbiskolok, Jen közölte, hogy ideje felkerekednünk a Kendrick-vízeséshez.

- Ajjaj! - nézett rám sopánkodva Nancy. - Jobb lesz, ha vigyázol. Ha Jen kivisz egy fiút a Kendrick-vízeséshez, annak gyökeresen megváltozik az élete.

Jen csak nevetett. Amint beültünk a kocsiba, nem bírtam tovább, megkérdeztem: - Jack Winstonnal is jártál a vízesésnél?

Bólintott. - Persze. Majdnem minden este.

- Mostanra nyilván elhízott, és erősen kopaszodik.

- Elképzelhető.

- Visszaverted a próbálkozásait, igaz?

Jen szipogni kezdett. - Csak nem féltékenységet szimatolok?

Hamarosan egy mellékúton autóztunk a vízesés felé. Az idő néhány perc leforgása alatt elromlott, az égen felhők jelentek meg, feltámadt a szél. Valaki nyilván felhívta rá a természet figyelmét, hogy mégiscsak december van.

- Álljak meg, és húzzam fel a tetőt? - kérdeztem Jentől.

- Még ne. Jólesik a friss levegő. Különben mindjárt ott vagyunk.

Másodpercekkel később láthatóan megbánta döntését. A szél viharossá erősödött, és vészjósló fekete felhők borították be az eget. Fel kellett kapcsolnom a fényszórót.

Jen riadt arcot vágott. - Felhőszakadás előtt szokott ilyen lenni, nyáron! - kiabálta a szél süvöltésén át.

Ekkor már én is kénytelen voltam kiabálni. - Megállók valahol!

- Óvatosan!

Döbbenetes hirtelenséggel besötétedett, az orrunkig sem láttunk a koromsötétben, mintha nem is lett volna felkapcsolva a fényszóró. Néhányszor elfordítottam a kapcsolót, majd határtalan rémülettel ismertem fel, hogy ez olyasfajta sötétség, amelyen a reflektor fénye képtelen áthatolni. Jen felé fordultam, de semmit sem láttam belőle a sötétségben. - Nem látok! - ordítottam.

- Richard! - kiáltotta Jen ugyanolyan kétségbeesetten. Megelevenedett rémálomba hajtottunk be a kabrióval. Próbáltam lassítani és lehúzódni, de fogalmam sem volt, hol lehet az útpadka. Egyvalamit viszont nagyon is tudtam: meg kellett állítanom a kocsit. Amikor a jobb oldali kerekek hirtelen megbillentek, rádöbbentem, hogy túl nagyot mozdítottam a kormányon, és lerobogunk az útról.

- Richard, ne! - sikoltotta Jen, de a viharos szélben olyan tompán ért el hozzám a hangja, mintha a messzeségből kiáltana. Jobbra billentünk, és az út gyakorlatilag eltűnt alólunk. Az autó irányíthatatlanul zuhant alá a vaksötétben.

Aztán mintha egy láthatatlan kéz kapott volna el bennünket. Jen felé nyúltam, de az ujjaim csak a levegőt markolták. A kocsi valószínűleg csak egyszer-kétszer perdült át, de sokkal többnek hatott. Jen abbahagyta a sikoltozást.

A kocsi a bal oldalán állapodott meg. - Jen, nem esett bajod?

Nem válaszolt, amitől még jobban megrémültem. - Jen, válaszolj!

Váratlanul, mintha függönyt húznának szét, oszladozni kezdtek a felhők. Sem azelőtt, sem azóta nem láttam ehhez foghatót, mindenesetre öt másodperc leforgása alatt elült a szél, és újra kisütött a nap.

Jen eltűnt az ülésről.

Nyoma sem volt a kocsiban, és elátkoztam magamat, amiért engedtem a kívánságának, és nyitva hagytam a kabrió tetejét. Nyilván kizuhant az autóból, és lehet, hogy az úttesten hever életveszélyben.

Kimásztam a kocsiból, hogy visszamenjek az úthoz. Szédültem, és kótyagosnak éreztem magam, pedig nem emlékeztem rá, hogy beütöttem volna a fejemet. Mindenesetre úgy gondoltam, hogy komoly bajom nem lehet, ugyanis futottam, igaz, nem álltam meg ellenőrizni magam. Meg kellett találnom Jent.

A kabrió mindössze tíz-tizenkét méterre volt az országúttól, és az autósok, akik látták, mi történt, lassítottak, és megálltak érdeklődni az állapotomról. Jent nem találtam sehol, ami tulajdonképpen jó jelnek számított, hiszen ezek szerint az út menti bokrok közé zuhanhatott.

Az egyik autós, aki félreállt a kocsijával, odasietett hozzám. - Nem sérült meg?

- Kérem, segítsen megkeresni a barátnőmet! Kizuhant az autóból.

- Értem, de maga jól van?

A homlokomat nézte mereven, és amikor odanyúltam, rájöttem, hogy a bal halántékom fölött kihasadt a fejbőröm. A sebből csurgott a vér, de nem éreztem fájdalmat. - Semmi bajom. Meg kell találnunk Jent.

A férfi bólintott, aztán összehívta a többi autóst, akik megálltak, és együttesen nekiláttunk a bozótos átfésülésének. Ekkor már fejvesztve cikáztam ide-oda Jen nevét kiáltozva, ösztönösen tudtam ugyanis, hogy ha ép és sértetlen, válaszolt volna.

Megérkezett három járőrautó, és elmondtam az egyik rendőrnek, hogy mi történt. - Mennyivel korábban veszítette el az uralmat a kocsija felett? - kérdezte.

- Nem lehetett túl messze. Olyan gyorsan csapott le a vihar, hogy...

- Vihar? Milyen vihar?

Nem értem rá az időjárásról beszélgetni. - Kitört a vihar. Teljesen besötétedett, és fújt a szél... Hiába volt felkapcsolva a fényszóróm, nem láttam semmit.

- Be kell kötözni a sebét - mondta a rendőr.

A fejsebem már alig vérzett. - Ne törődjön vele! - mondtam a rendőrnek. A járőrök segítettek megszervezni a keresést, jó messzire visszamentünk az út mentén. Igaz, hogy még hallottam Jent sikoltani, amikor a kocsi átperdült, mégsem akartam kizárni semmilyen lehetőséget. Teltmúlt az idő. Óráknak éreztem, pedig csak néhány percről lehetett szó. Aztán odajött az egyik rendőr. - A barátnője nincs itt - közölte.

Bólintottam, de egy szót sem értettem az egészből. Egyszerűen képtelenség volt.

- Fogyasztott alkoholt vezetés előtt, uram?

- Részegnek néz? Délelőtt tizenegy óra van! Dehogyis! Nem fogyasztottam alkoholt.

Megkért, hogy hajtsak végre bizonyos mozdulatokat. Dühített a fel- tételezés, mégis engedelmeskedtem, nehogy ezen múljon. - Lehet, hogy zavart tudatállapotba került - szólaltam meg. - És egyszerűen elsétált.

A rendőr szemlátomást nem hitt nekem. - Hová ment volna?

- Idevalósi, úgyhogy... - Ekkor megláttam a rendőr nevét az ingén: WINSTON. - Maga Jack Winston?

Meglepett arcot vágott. - Igen. Honnan ismer?

- A barátnőmet, akivel autóztam, Jennifer Ryannek hívják. - Nem látszott az arcán, hogy ismerős neki a név, úgyhogy tovább próbálkoztam. - Maga és ő együtt jártak középiskolásként.

Erre sem reagált. - Nem hiszem, hogy ismerős a név, uram.

Hogyan lehet valaki ennyire ostoba? - A családja az út mentén lakik. Elmehetnénk hozzájuk? Talán valaki felvette Jent, és hazafuvarozta...

A rendőr beleegyezett, hogy elvisz a házhoz, én pedig mondtam neki, merre kell menni. Amikor megálltunk a háznál, lerítt az arcáról a kétkedés. - A barátnője itt nőtt fel? - kérdezte.

- Igen. - A bejárati ajtóhoz siettem. Halványan tudatosult bennem, hogy az épület most mintha kevésbé jó állapotban volna.

Winston utolért, miközben becsöngettem. Janice nyitott ajtót. - Igen? - szólt üdvözlés helyett.

Motyogni kezdtem valamit a balesetről, de a figyelmemet a ház belseje ragadta meg. Nehéz elmagyarázni, de olyan érzésem támadt, mintha reggel óta Janice-ék otthonából az összes melegség elillant volna.

Janice zavart pillantást vetett Winstonra. - Mi folyik itt, Jack?

A választ már nem hallottam, ugyanis benyomakodtam a házba. A különbségek egyértelműbbek voltak, mint elsőre hittem: mások lettek a bútorok, a falakról eltűntek a fényképek... A szobához érve, ahol Jennel az éjszakát töltöttük, megdöbbentem. Hálószoba helyett inkább dolgozószobának látszott a helyiség. Az agyam képtelen volt feldolgozni a fejleményeket. Visszatértem a nappaliba. - Mi ez az egész? - kérdeztem.

- Miért kellett mindent lecserélni?

- Miről beszél? - értetlenkedett Janice.

- Hol van Ben?

Janice hátratántorodott a kérdés hallatán. - Ben, a férjem? Lassan húsz éve, hogy meghalt.

Karon ragadtam. - Mi a fenéért mond ilyet? Miért?

Winston rendőr odébb rángatott. - Elég! Elnézést, Mrs. Ryan!

Megvetettem a lábam. - Várjanak! Asszonyom, az elmúlt négy napot itt töltöttem a lányukkal. Jen és én össze fogunk házasodni. Autóbalesetet szenvedtünk.

Janice reakciója nem maradt el: pofon vágott. - Takarodjon a házamból! - kiabálta. - Hordja el magát, és soha ne is jöjjön vissza!

Winston kivezetett, de ott kitéptem magam a kezéből, és hátraszaladtam. A kis kerti lak felé tartottam, ahol Jen és én előző este szerelmeskedtünk, és ahol elköteleztük magunkat közös életünk mellett. Csakhogy a kerti lak nem volt sehol. Fakockákra állított, működésképtelen furgon rozsdásodott a helyén.

És ez volt az a pillanat, amikor elborult az elmém.

***

AZTÁN MÁR csak arra emlékszem, hogy egy pszichológus kérdezget. Ha bemutatkozott is, a neve kiment a fejemből. A jelek szerint egy kisvárosi kórház alkalmazásában állt, úgyhogy nem Freudnak hívták.

Kicsit még mindig kótyagos voltam. A kórházban megvizsgáltak, bekötözték a fejemet, és nyilván beadtak valami nyugtatót. Nem hibáztatom őket; a végén annyira megvadultam, hogy nem is emlékszem, mit műveltem. Most kétszeresen is megbántam a tetteimet, mivel egyrészt nem vezettek eredményre, másrészt miattuk feküdtem a kórházi ágyon ahelyett, hogy Jen után kutattam volna.

- Mondja, ez a fiatal nő... tisztán megjelenik maga előtt? - kérdezte a pszichológus.

Bólintottam. - Persze. Jegyesek vagyunk. Nem olyasvalakiről van szó, akit tegnap láttam először az utcán.

- Sok hosszú távú párkapcsolata volt nőkkel?

- Nézze, miért tartanak itt? - tudakoltam. - Talán bűncselekményt követtem el?

Elmosolyodott. - Nem követett el semmit, úgyhogy nincs letartóztatva. De azt hiszem, maga is elismeri, hogy zaklatott, és...

Felálltam, közben igyekeztem nem elveszíteni az egyensúlyomat. - Zaklatott? Maga nem tudja, miről beszél!

A pszichológus próbált rávenni, hogy beszélgessek még vele, de erről nyilvánvalóan szó sem lehetett. Máris azon voltam, hogy kidolgozzam a haditervemet. Valami összeesküvésbe csöppentem, valakik azon mesterkedtek, hogy távol tartsák tőlem Jent, sőt akár a puszta létezését is letagadják. Csakhogy túl sok ember ismerte az igazságot. Úgy terveztem, addig követem visszafelé az eseményeket, amíg olyan embereket nem találok, akikre számíthatok.

A kórházból kijövet kezdtem tisztába jönni a helyzetemmel, a térbelivel legalábbis mindenképpen, és rádöbbentem, nem vagyok messze Nancy Brunell házától. Amikor odaértem és becsöngettem, fiatal férfi nyitott ajtót. Hirtelen megijedtem, hogy nincs is semmiféle Nancy Brunell, hogy esetleg ő is kámforrá vált.

- Nancy itthon van? - kérdeztem.

- Persze - hangzott a férfi válasza. - Hé, Nance! Jöttek hozzád!

Másodpercekkel később megjelent Nancy, és megkönnyebbülés fogott el. Egy nappal korábban pontosan ezen a helyen találkoztam ezzel a nővel, amit az bizonyít, hogy egyáltalán tudom, hogy itt lakik. - Nancy - szólaltam meg -, valami hátborzongató mesterkedés folyik itt. Jen és én autóbalesetet szenvedtünk, és Jennek nyoma veszett.

Nancy arcán zavarodottság tükröződött, aztán pedig félelem. Láttam, hogy megrángatja a távozni készülő fiatal férfi ingét, mintegy arra kérve, hogy maradjon.

- Ismerjük egymást? - kérdezte.

- Tegnap itt jártam Jennel.

- Ne haragudjon - mondta -, de nem hiszem, hogy valaha is találkoztunk volna, és nem ismerek semmiféle Jent.

- Ne mondja, hogy maga is...

- Bocs, öregem! - szólalt meg a fiatal férfi. - Nyilván összekeverte a házszámot - mondta, azzal bezárta az ajtót az orrom előtt. Ahogy szinte támolyogva távoztam, észrevettem Winston rendőrt a járőrautójában. Szemlátomást csak ürügyre várt, hogy őrizetbe vehessen, és eltakaríthasson végre a békés, de valahogy mégis gyanús kisvárosból.

Eszembe jutott, hogy talán ez az egész csak rémálom. Az jó volna, mert Jen ott várna rám, amikor felébredek. Nem is lehetett másként. Nem voltam őrült.

Elgyalogoltam az autókölcsönzőig, amelyre Jen társaságában lettem figyelmes, akkor, amikor még volt értelme a világnak. A kocsim csúnyán összetört, és Winston azt mondta, már dolgoznak a javításán, de képtelen lettem volna még egy napig a kisvárosban maradni. Autót béreltem, és a külvárosban jártam, amikor megpillantottam a Vegyeskereskedést. Behajtottam a parkolóba, hátha vége szakad a lidércnyomásnak.

Bementem a kereskedésbe, és odaléptem a pénztárgép mögött álló nőhöz. - Hölgyem! Ismer valakit, akit Jennifer Ryannek hívnak?

Egy pillanatra elgondolkodott. - Nem hinném. Környékbeli az illető?

Bólintottam. - Janice Ryant ismeri?

Felderült az arca. - Hogyne. Itt lakik három kilométerre.

- És ennek a Janice-nek nincs lánya?

Rövid tétovázás - Nincs.

- De férjes asszony?

- Már nem - hangzott a válasz.

- Mi történt a férjével?

A nő láthatóan gyanút fogott. - Miért kérdez ilyeneket? Ben legalább húsz éve halott.

- Elárulná, hogyan halt meg?

Óvatos bólintás. - Felakasztotta magát a házuk mögött, ahol annak idején a kis kerti lak állt. Mit akar ezekkel a kérdésekkel?

- Kérem, nem akarok ártani senkinek sem. Miért lett öngyilkos Janice Ryan férje?

- A kislányuk gyilkosság áldozata lett. Ő pedig nem bírta feldolgozni a történteket.

HAZA kellett mennem, ahol az addigi életemet éltem, ahol a barátaim voltak, és ahol remélhetőleg Jen vár rám. Ardmore-ban esélyem sem volt a végére járni ennek a tébolynak. Nem találhattam magyarázatot a történtekre; vagy álom volt az egész, vagy megőrültem. Esetleg mindkettő egyszerre.

Megfogadtam, hogy kiderítem, amint hazaértem.

Az autóút valószerűtlen volt. Egyfolytában az utasülésre tekingettem, Jenre, hogy úgy láthassam, ahogy napokkal korábban, az idefelé úton. Az sem zavart, hogy most nem volt ott.

New Yorkba érve végighajtottam a West Side gyorsforgalmin, majd letettem a kocsit a lakóépület alatti garázsban. A lakóépületünk alatti garázsban. Aztán csak ültem a volánnál, és restelkedve ismertem be magamnak: nem készültem fel arra, hogy belépjek a lakásba. Mintha ez lett volna a legutolsó adum, és még vonakodnék felhasználni.

Elvonszoltam magam a sportkocsmához. Megkezdődött a főiskolai amerikaifutball-bajnokság végső szakasza, a College Bowl-szezon, vagyis szinte biztosra vehettem, hogy Johnt és Willie-t ott találom. Vegyes érzelmek kavarogtak bennem. Egyrészt sóvárogva vártam, hogy a barátaimmal lehessek, akik majd megerősítik Jennel közös előéletünket, másrészt viszont félelemmel töltött el, mit mondanak majd. Ismerniük kellett Jent, mégis attól rettegtem, hogy az ellenkezője derül ki. És már az sem volt biztos, hogy ők léteznek.

Megkönnyebbültem, amikor észrevettem őket a szokásos asztalunknál. Három nő is volt velük, kettőt közülük felismertem: alig néhány napja találkoztunk ugyanitt, de mintha évtizedek teltek volna el. A harmadikat akkor láttam életemben először. Ő volt az első, aki felfigyelt rám, ahogy az asztal felé igyekeztem. Derűs arccal felállt, megcsókolt, és azt mondta: - Végre megjöttél!

- Hol a pokolban voltál? - kérdezte John szemlátomást megkönnyebbülve. A kötésre nézett. - Mi történt a fejeddel?

Úgy döntöttem, nem kertelek. - Jennél voltam. A szülővárosában.

A nő fancsali képet vágott. - Ki az a Jen?

- A húga - felelte John.

- Nem, Jen a nagyanyja - hangzott Willie válasza.

- Beszélnem kell veletek, fiúk! - mondtam. - Sétálunk egyet?

Miközben elindultunk kifelé a bárból, hallottam, hogy a három nő arról beszél, milyen furcsán viselkedem.

Megvártam, amíg kiérünk az utcára, és csak akkor kezdtem bele. - Kérdeznem kell valamit! Nem viccelek, úgyhogy egyenes választ kérek.

Bólintottak, de láthatóan fogalmuk sem volt, hová akarok kilyukadni.

- Múlt hétvégén itt néztem veletek a Knicks-76ers kosármeccset?

Mindketten bólintottak, és John azt mondta: - Persze, Rich.

- És kik voltak még velünk?

Willie a kocsma felé intett. - A lányok.

- Ők hárman? - kérdeztem.

- Pontosan - felelte Willie. - Jól vagy, Rich?

- És közülük az egyik az én partnerem volt?

John rám nézett. - Igen. Lauren.

- Aki az előbb megcsókolt? - kérdeztem.

- Még jó! - dünnyögte Willie. - Hé, Rich, mi a franc ez az egész?

A kérdés akár vicces is lehetett volna, ha a helyzet nem annyira siralmas. - Fiúk, ismertek bárkit, akit Jennifemek hívnak? Vagy Jennek?

Willie a fejét rázta, míg John így szólt: - Főiskolás koromban jártam egy Jen nevű lánnyal, de nem hiszem, hogy találkoztatok.

Nekidőltem egy parkoló autónak. A fiúk ezután megint rákérdeztek, mi folyik itt, én pedig gyötrelmes részletességgel elmondtam, remélve, hogy csak beugrik nekik valami, de semmi. Arra sem utalt semmi, hogy valami átverésről volna szó. A barátaim mégsem lehettek részesei egy ellenem irányuló összeesküvésnek. Ráadásul semmilyen összeesküvés nem lehetett ilyen széles körű.

John együtt érzőn a vállamra tette a kezét. - Rich, a helyedben én valami amnéziás történetre gyanakodnék, bár akkor el kellene felejtened olyasmiket, amik megtörténtek. Te viszont olyan dolgokra emlékszel, amelyek sohasem történtek meg. Ellenben ha nősülni készültél volna, arról azért tudnánk.

- Nem tudok hozzászólni a dologhoz - motyogta Willie láthatóan zavarban. - De a nővérem járt pszichológusnál, és azt mondja, hogy...

- Fiúk, elkísérnétek valahová?

Beleegyeztek, és John visszament a lányokhoz, hogy közölje velük, halaszthatatlan teendőnk akadt, és el kell mennünk. Willie az alkalmat kihasználva így szólt: - Hé, Rich, ez nem valami beteges poén, ugye? Úgy értem, inkább most mondd el.

- Willie, távol áll tőlem, hogy ilyesmivel viccelődjek.

Odasétáltunk az autómhoz. Útközben folyamatosan arról beszéltem nekik, miket csináltak Jennel meg velem, de semmi sem villant fel nekik. Nyilván őrültnek néztek, és számomra egyre valószínűbb volt, hogy az is vagyok.

Kiautóztunk a Sohóba, a műkereskedéshez, amelyet Sandy Thomas és Jen együtt vezetett. Az üzlet helyén a Western Union csekkbeváltója működött. Megkerültem a háztömböt a kocsival, hátha rosszul emlékeztem a címre, de tudtam, hogy erről szó sincs. Az utóbbi időben jó néhányszor megfordultam az üzletnél, amikor a munkaidő végeztével hazafuvaroztam Jent.

Elintéztem, hogy ne kelljen visszamennem a kocsmába, és kitettem Willie-t és Johnt. Megkértem őket, hogy tolmácsolják bocsánatkérésemet Laurennek, akivel, mint tudtomra adták, kisebb-nagyobb megszakításokkal hat hete járunk. Miközben kiszálltak a kocsiból, John így szólt: - Nem lesz semmi bajod?

- Talán nem - feleltem. Ideje volt hazamennem.

A lakáshoz érve mély lélegzetet vettem, és beléptem az ajtón. Amikor felkapcsoltam a lámpát, mintha gyomorszájon vágtak volna. A lakás egyáltalán nem úgy nézett ki, mint ahogy hagytam, ellenben pontosan olyan volt, mint mielőtt Jen felbukkant az életemben. A falakon sehol egy kép, sehol egy szőnyeg, a futópad is eltűnt. Kábultan jártam be a lakást, de ahhoz így is elég összeszedett voltam, hogy megállapítsam, Jennek nyoma sincs. A hálószobánkba érve a bevetetlen ágyra pillantottam. Jen sohasem hagyta volna bevetetlenül maga után.

Nem éreztem, hogy összecsuklik a lábam, hirtelen mégis azon kaptam magam, hogy a padlón ülök.

Aztán zokogásban törtem ki.

***

A CÉLSZEMÉLY visszatért a lakókörnyezetébe.

Ezekkel a szavakkal kezdődött a Juice néven ismert férfi első hivatalos jelentése. A felettesei ezt a nyelvezetet részesítették előnyben, úgyhogy Juice így fogalmazott, jóllehet nevetségesnek tartotta. Saját stílusában így hangzott volna: Kilmer hazament a lakásába.

Az is a főnökök ötlete volt, hogy az akció minden mozzanatát illetően kódneveket használjanak, és bár a férfi ezt kissé fellengzősnek találta, ha azok nem, hát ő maga javasolta volna. Ezek az emberek mindent írásba foglaltak. Márpedig a férfi nem akarta, hogy a valódi neve megjelenjen a feljegyzésekben, főleg nem úgy, hogy a gyilkosság is szóba került.

A „Juice” név a saját ötlete volt; a példaképétől, a legendás amerikai futballistától, O. J. Simpsontól vette kölcsön. Az igazi Juice nem is egy, hanem két gyilkosságot úszott meg, és gondtalanul élt Floridában, fügét mutatva azoknak, akik börtönbe akarták záratni, amikor megkísértette a sorsot Las Vegasban, és letartóztatták.

Mindebből az volt a tanulság, hogy a gondatlanság mindig visszaüt, akármilyen jól mennek a dolgok. Márpedig ha ez a megbízás sikeres lesz, Simpson floridai nyaralása sanyarú tömlöcfogságnak tűnik majd az új Juice élete mellett. Először is villát vásárol magának valamelyik karib-tengeri szigeten, és egész nap csak a kis napernyős koktélokat kortyolja a strandon. Vagy talán saját tengerpartja lesz.

Egyelőre azonban Juice-nak rajta kellett tartania a szemét Kilmeren, és dokumentálni minden egyes lépését. A rendelkezésére álló szerkezetekkel ez nem kellett volna, hogy problémát okozzon. Kilmer meglehetősen szánalmas figura volt, ahogy ide-oda szaladgált, mint egy levágott fejű csirke, Juice-nak azonban minden eshetőségre fel kellett készülnie.

És amikor eljön az ideje, megszabadítja Kilmert a nyomorúságától.

EGY ÓRÁT alhattam, éppen eleget ahhoz, hogy Jen megjelenjen az álmomban. Bizarr álom volt, de nem furább, mint az ébrenlétem órái. Sétálunk az utcán, Jen belém karol. Rémült arcot vág, de amikor megkérdezem tőle, mi a baj, azt feleli, tudom én, mi a baj, mindig is tudtam.

Aztán másodperceken belül kezd eltünedezni... nem, inkább mintha a szemem láttára szertefoszlana. A teste mintha elkeveredne a levegővel, míg végül nem marad utána semmi. Közben egyre jobban szorítja a karomat, mint aki valami láthatatlan erővel hadakozik, és a nevemet ismételgeti, mígnem teljesen eltűnik.

A legtöbb álomtól eltérően ez nem fakult meg ébredéskor: minden egyes részlet megmaradt az agyamban, mint egy film képkockái. Ez ugyanakkor megnyugtató volt, valószínűleg azért, mert így továbbra is együtt lehettem Jennel, jóllehet már nem számítottam erre.

Főztem magamnak egy erős kávét, és próbáltam értelmezni a történteket. Változatlanul hittem Jen létezésében. Nem lehetett a képzelet szülötte, ahhoz túlságosan valódi volt, az emlékeim túlságosan elevenek. Egyszerűen nem ennyire élénk a fantáziám, de ennyire őrültnek sem tartottam magam. Ezt annak tudatában mondom, hogy ha nekem meséli el valaki ezt a történetet, csak legyintek rá, hogy őrültség.

Ezután meglehetős alapossággal átkutattam a lakásomat. Ekkor már éltem a gyanúperrel, hogy sehol sem fogom megtalálni Jent, mégsem tudtam felhagyni a kereséssel. A következő három napban rekonstruáltam a közös életünket. Olyan emberekkel beszéltem, akik ismerték őt, elmentem a közös helyeinkre. Mindenhol falakba ütköztem, és csak annyit sikerült elérnem, hogy nagyjából mindenkit meggyőztem a beszámíthatatlanságomról. Az ékszerész, akitől Jen gyűrűjét vettem, azt állította, soha nem látott, én pedig semmivel sem tudtam igazolni a vásárlást. Sandy Thomas azt mondta, ismerős az arcom, de nem tud hová tenni.

Nem volt valami rózsás a helyzetem.

Willie nővére szerzett nekem időpontot a pszichológusához, egy Matthew Rawlins nevű szívélyes úriemberhez, aki a művészet gyógyító erejére alapozta praxisát. Képeket rajzoltatott a betegeivel (a művészi kivitelezés nem számított), így segítve felszínre hozni az érzéseket. Velem is lerajzoltatta Jent, és a kezelés negyvenöt percéből nagyjából harmincat végigsírtam.

A kezelés végén így szólt: - Magának borzalmas fájdalmai vannak.

Aztán Rawlins hozzátette, hogy a fájdalom fontos dolog, és hosszú távú kezelést javasolt, óránként százötven dollárért. Azt válaszoltam, hogy még meggondolom.

Lauren, akivel Willie és John szerint együtt járok, telefonált, hogy kiderítse, miért nem keresem. Elnézést kértem, majd közöltem vele, hogy összejöttem valaki mással. Erre lecsapta a telefont.

Néhány nappal később találkozót kértem Scott Carrolltól, a Manhattan magazin szerkesztőjétől. Hiába, még egy elmeháborodottnak is pénzre van szüksége, ha meg akar élni. A Spumoni nevű olasz étterembe ültünk be a Második sugárút és a 83. utca sarkán. Scott-tal baráti viszonyt ápolok, a felesége és ő egyszer együtt vacsorázott Jennel és velem éppen ezen a helyen.

Nem hoztam szóba Jen eltűnését. Scott kegyetlenül őszinte, ízekre szedett volna a megjegyzéseivel, ha elmondom neki a történetemet. Úgyhogy inkább cikkötletekkel dobálóztam, noha egyik sem érdekelt.

- Remélem, nem veszed zokon, Richard - szólalt meg végül de miért nem írod meg inkább, hogy min mész keresztül?

Ez annál is meghökkentőbb volt, mivel egy árva szóval sem említettem neki a dolgot. - Miről beszélsz?

- Arról a nőről beszélek, akit próbálsz előkeríteni. Jenniferről.

- Meséltem neked róla? - álmélkodtam.

- Nem, de én vagyok az egyetlen Amerikában, akit kifelejtettél. - Előrehajolt. - Legalább húszán találtak meg a történeteddel.

- Vagyis rajtam röhög az egész város?

- Miért korlátoznánk a dolgot a városra? - kérdezte, mosollyal tompítva a tréfa élét. - Richard, ritka kínos helyzetben vagy, világos? De legalább érdekfeszítően kínos a helyzeted. Az olvasók zabálni fogják.

- Azt javaslód, hogy pellengérezzem ki magamat mániákus elmeháborodottként a magazinodban?

Felnevetett. - A kipellengérezés már megtörtént. Miért ne húzhatnál belőle hasznot?

- Nem találom humorosnak a helyzetet, Scott.

- Ne haragudj! - szabadkozott, de kétlem, hogy bármit megbánt volna az életében, amit kimondott. - Viszont a cikk remek ötlet.

- Nem hiszem.

- Ez azért van, mert elzárkózol a lehetőségektől. Gondolj úgy az egészre, hogy legalább közzéteheted a saját magyarázatodat. Vagy segíthetsz másoknak, akik esetleg ugyanilyen tévképzetek rabjai. Vagy így nagyobb eséllyel megtalálhatod Jennifert. Válaszd azt, amelyik jobban bejön.

- Nem, kösz - legyintettem kissé ingerülten.

Az ebéd végére azonban beláttam az igazát. A cikk révén szélesebb körben folytathatom a kutatást Jen után, ha pedig kiderül, hogy Jen csak a képzeletem szülötte, segíthetek a hasonló képzelgésekkel bajlódó sorstársaimnak.

- Mikor tudnád betenni a magazinba? - kérdeztem. Kezdett lelkesedéssel eltölteni a dolog.

- Milyen gyorsan tudod megírni?

- Azonnal nekilátok - vágtam rá. - Amint hazaérek.

- Remek. És még valami! A magazin megbízást ad egy portrékészítőnek, aki a tőled kapott személyleírás alapján majd megrajzolja Jennifert. Ahogy a rendőrségi rajzolók szokták. Le tudod írni neki?

Bólintottam. - A legapróbb részletekig.

- Nagyszerű - mondta. - Majd intézkedem.

Otthagytam Scottot a kávéjával és a számlával, és hazamentem, hogy munkához lássak. Leültem a számítógéphez, és életem legerőteljesebb írói élményében volt részem. Általában sikerül távolságot tartanom az írásom tárgyától, de most erre esélyem sem volt. Hajnali négyre végeztem, majd nekiláttam, hogy elolvassam, amit írtam.

Jen újra életre kelt. Ott volt minden egyes szóban. Igyekeztem az igazi Jent bemutatni, noha be kellett ismernem, hogy a szavaimon kívül más bizonyítékot nem tudok a létezésére. A cikk egyszerre volt büszkeségem tárgya és nyilvános beismerése elmeháborodottságomnak.

Még egyszer elolvastam, aztán a szoba sarkában álló karosszékhez léptem. Jen imádott ebben a székben üldögélni olvasás vagy zenehallgatás közben. Amikor leültem, és hátrahajtottam a fejem, áramütésszerű érzés futott át rajtam. Úgy rémlett, mintha érezném Jen illatát abban a székben. Abban a pillanatban ott volt, még akkor is, ha tudtam, hogy soha többé nem lesz velem.

És abban a pillanatban sejtelmem sem volt, hogyan élhetném túl ezt az egész szörnyűséget.

NÉGY NAPPAL később megjelent a cikk. A barátok és kollégák elsődleges reakciójában, már abban, amit szemtől szemben tanúsítottak, hitetlenkedés és szánalom keveredett. Az egyetlen pozitívum az volt, hogy Jen portréja megjelent a sajtóban. Az utasításaim alapján dolgozó rajzoló hátborzongatóan jó munkát végzett, és az eredmény a megszólalásig hasonlított Jenre. Mivel a cikk elég bizarr volt ahhoz, hogy a hírszolgálatok és az internetes hírportálok is felkapják, jó esély volt rá, hogy az esetleges ismerősei azonosíthatják Jent.

Az elősereglő félbolondok nagy számára viszont nem számítottam, pedig kellett volna. Amerika összes félnótásától kaptam levelet vagy e- mailt. Azt állították, ismerik Jent, hogy ők maguk Jen, vagy Jen rendszeresen kommunikál velük „odaátról”.

A telefonszámom nyilvános volt, és jó néhány félbolondba elegendő találékonyság szorult, hogy kikeressék a telefonkönyvből. Az egyik ilyen személy Lydia Teretzky volt. Nagyjából mindenki mással rövidre zártam a telefonbeszélgetést, de ez a nő valahogy kedvesnek hangzott. Önmagát zseniális parafenoménként jellemezte, de ez nem volt minden. Saját bevallása szerint a hajszálak tanulmányozásából megmondta a jövőt, és ebben a világ első számú szakértőjének számított. Az sem zavarta, amikor közöltem vele, hogy nem áll rendelkezésemre hajtincs Jentől, csak magyarázott tovább az élet és a halál közötti ablakokról.

- Van valami, amit tudnia kell - jelentette ki végül.

- Éspedig? - kérdeztem, és félig-meddig arra számítottam, hogy közli velem, Jen nem más, mint Diana hercegnő reinkarnációja.

- A maga Jenje egész idő alatt halott volt, amíg maga ismerte.

Ekkor jött el a pillanat, hogy Lydia Teretzkyvel is rövidre zárjam a beszélgetést. Csakhogy a telefonhívások nem maradtak abba.

Az álom gyakorlatilag minden éjjel visszatért, ami jó érzéssel töltött el. Egyszerűen fogalmazva, lehetővé tette számomra, hogy újra együtt legyek Jennel.

Egyik este már éppen lefekvéshez készülődtem, amikor megcsörrent a telefon. Majdnem tizenegy óra volt, úgyhogy kissé ingerült lettem.

- Igen? - szóltam bele a telefonba bosszúsan.

Tétova női hang válaszolt. - Kilmer úr?

- Nézze, nem szeretem, ha a lakásomon zaklatnak, úgyhogy...

- Az újságcikk miatt telefonálok, amely nemrég a Manhattan magazinban jelent meg.

- Nem emlékszem, hogy a telefonszámomat közzétették volna.

- Kérem, ne haragudjon! Pontosan tudom, hogy miken megy keresztül. És elmondhatatlanul sajnálom.

- Köszönöm. Jó éjszakát!

- Kérem, Kilmer úr! Azt hiszem, hitelt érdemlően bizonyíthatom, hogy kicsoda Jennifer.

Volt valami a hangjában, talán a bizonytalansága, ami nem engedte, hogy letegyem a telefont. - Hallgatom!

- Jennifer a nővérem.

- Azt mondta, hogy ezt be is tudja bizonyítani?

- Igen, azt hiszem, igen. Megadná az e-mail címét?

Lediktáltam azt, amelyikre az olvasói észrevételek érkeznek.

- Amint letettük a telefont, küldök egy e-mailt - ígérte. - Ha esetleg tévednék, őszintén sajnálom, hogy alkalmatlankodtam.

- Rendben - mondtam. - Reggel megnézem a postafiókomat.

- Köszönöm. Ha nem bánja, holnap visszahívnám.

- Nagyszerű. - Azzal letettem a telefont.

Próbáltam elaludni, de képtelen voltam. Félóra múlva felkeltem, és odamentem a számítógéphez. Bejelentkeztem a postafiókomba, és rá- kattintottam a nőtől kapott e-mailre. Kisvártatva megjelent a monitoron egy fénykép.

Jen volt az. Az én Jenem.

***

- FELHÍVTA a nő testvére - jelentette Juice a telefonban.

A férfi a vonal másik végén nyugodt volt, mint mindig. Rövid ismeretségük alapján Juice a „Szikla” néven emlegette magában, mert olyan rideg volt. - Milyen természetű beszélgetést folytattak?

- Mégis mi a frászt gondol, miről beszélgettek, az időjárásról?

Szikla rendíthetetlen maradt. - A telefonbeszélgetés természete?

- A nő azt mondta, hogy a nővére és Jen ugyanaz a személy. A közzétett portréból állapította meg. Bizonyítékul küldött egy e-mailt, nyilván egy fényképet.

- Vagyis maga nem látta az e-mailt? Az hogy lehet?

-A pasas Tahófalván hagyta a számítógépét. Ez kölcsöngép, amelybe még nem sikerült behatolnunk. Mit akar, mit csináljak?

- Folytassa a megfigyelést, rögzítse a célszemély tevékenységét és mindennemű kommunikációját, aztán tegyen jelentést az eredményekről. Mint rendesen.

- Nem kellene kezelésbe venni a nővérkét? - Szikla füle hallatára nem volt tanácsos olyan durva szavakat használni, mint „meggyilkolni”.

- Folytassa a megfigyelést, majd jelentse az eredményeket.

- Úgy lesz.

Az E-MAILBEN érkezett fényképen látható nő annyira hasonlított Jenre, hogy nem is lehetett más, csak ő. Minden arcvonás megegyezett, méghozzá a legapróbb részletekig. Ezen a fotón is mosolygott, a vidáman csillogó szempár tökéletesen tükrözte a személyiségét. A kép meghökkentett, ugyanis azt jelentette, hogy tényleg élt valahol egy Jen. Hogy az elmémen kívül is létezett. Valódi, hús-vér ember.

Miután úrrá lettem az érzéseimen, lehordtam magam, amiért nem kértem el a nőtől a telefonszámát. A készülék ismeretlen számot jelzett, úgyhogy egyelőre nem hagyatkozhattam másra, csak az e-mailre. Gyorsan küldtem egy választ, arra kérve a nőt, hogy azonnal hívjon vissza, akár éjszaka is.

Nem érkezett válasz. Remélhetőleg ez mindössze annyit jelentett, hogy a nő alszik, és majd reggel felveszi velem a kapcsolatot. Bíztam benne, már kora reggel sor kerül rá, hiszen úgysem fogok sokat aludni.

Akármilyen elszántan szuggeráltam, a telefon csak háromnegyed tízkor csörrent meg, és akkor sem Jen nővére hívott, hanem egy Craig Lángéi nevű magándetektív. Korábban több alkalommal igénybe vettem a szolgálatait, leginkább nagy horderejű gazdasági ügyek háttéranyagának felkutatásában.

A számlát mindig az a folyóirat állta, amelynek éppen a cikket írtam, és bár Craig aranyáron dolgozott, megérte a pénzét. Bármiről és bárkiről képes kideríteni bármit, különösen az üzleti életben.

Nem hiszem, hogy valaha elvesztegetett volna egy szót is az életében. Azonnal a lényegre tért, és mindig világosan kifejtette az álláspontját.

- Jól vagy? - kérdezte. Jen eltűnése óta nem beszéltünk egymással.

- Még nem, de dolgozom rajta. Mostanában nem teljesen úgy alakulnak a dolgaim, ahogy szeretném.

- Hát igen - sóhajtott, jelezve, hogy hallott a helyzetemről. A Föld összes lakosa tisztában volt a helyzetemmel. - Tudok segíteni?

- Nem hiszem, de azért kösz.

- Bármi fejlemény a sztoriddal kapcsolatban? - kérdezte.

Nem volt ínyemre, hogy „sztoriként” utal az életemben nemrég bekövetkezett tragikus változásra.

- Milyen sztoriról van szó?

- Nem emlékszel? - kérdezett vissza meghökkenve. - Három héttel ezelőtt felhívtál, és azt mondtad, valami jelentős ügyön dolgozol, és szükséged lesz a segítségemre.

Fogalmam sem volt, miről beszél. - Bocs, Craig, de egyszerűen nem jut eszembe. Semmi közelebbit nem mondtam?

- Annyit mondtál, hogy egyelőre nem beszélhetsz róla, de benne van egy Pulitzer-díj a történetben.

Craig nem volt hajlamos a pontatlanságra, a hatásvadász túlzásokra. A beszélgetés nyilván úgy zajlott, ahogy felelevenítette, mégsem emlékeztem az egészből semmire sem. Pedig nagy horderejű dolognak hangzott. - A francba! Egyszerűen nem jut eszembe.

- Richard, én mindenesetre itt vagyok, ha szükséged volna rám. Bármiben segítek, ingyen. Neked nem számolok fel semmit.

- Kösz, nagyra értékelem - mondtam, majd aggodalmasan letettem a telefont. Felfoghatatlan volt számomra, hogyan felejthettem el valamit, amiről úgy gondolom, akár Pulitzert is hozhat.

Kezdtem volna meghibbanni?

DÉLUTÁN háromig ültem a fülemet hegyezve, és figyeltem a telefont. Végül, ha csak néhány percre is, de muszáj volt elhagynom a lakást, úgyhogy lementem a földszintre a postáért.

Ardmore-ból visszatérve a posta átnézése olyasmi volt, amire nagy várakozással tekintettem, abban a hiú reményben, hogy esetleg kapok valamit, ami bizonyítékul szolgálhat Jen létezésére. Miután viszont a magazin lehozta az írásomat, kínszenvedés lett a posta átnézése, ugyanis szó szerint elárasztottak a levelek. Sokan szerencsét kívántak, mások gúnyoltak, vagy éppen hasznavehetetlen adatokat közöltek Jen hollétéről. A levelek száma idővel csökkent, de aznap még mindig legalább harminc érkezett. Sebaj, gondoltam, legalább lesz mivel elfoglalnom magam, amíg azon fohászkodom, hogy Jen nővére visszahívjon.

A lakásajtóból hallottam meg a telefoncsörgést. A leveleket a padlóra hajítva futásnak eredtem, hogy felvegyem.

- Kilmer úr, a nevem Allison Tynes. Tegnap este beszéltünk telefonon, majd küldtem magának egy e-mailt, és...

- Allison... Köszönöm, hogy hív. A fénykép Jent ábrázolja, ebben biztos vagyok.

Hallottam a megkönnyebbülést a hangjában. - Ez igazán csodálatos! Pedig annyira féltem, hogy esetleg tévedek. Reméltem, hogy ezt jelenti az e-mailje, mégis egyre csak halogattam a telefonálást, mert attól féltem, hogy esetleg mást mond majd.

- Hol van a nővére?

- Eltűnt. Elindult Kaliforniába, de útközben nyoma veszett. A rendőrség eltűnésként kezeli az ügyet.

- Rengeteg kérdésem van. Találkozhatnánk, hogy beszélhessünk?

- Természetesen. Mikor? - kérdezte a nő.

- Mikor? Minél előbb. Most. Azonnal.

- Wisconsinból beszélek. Itt lakom. Julié is idevalósi. Mert így hívják igazából a maga Jenniferét.

Időbe telt, amíg feldolgoztam a hírt. Aztán közöltem vele, hogy másnap odarepülök.

- Nem! - tiltakozott a nő. - Én megyek New Yorkba. Már megvan a repülőjegyem.

Megígértem, hogy kimegyek elé a repülőtérre, ő pedig lediktálta a járat számát. - Kilmer úr... - folytatta tétova, ideges hangon.

- Kérem, szólítson Richardnak!

- Richard, mindenképpen szólni akartam magának, nehogy meglepődjön, amikor észrevesz. Julié és én ikrek vagyunk. Egypetéjű ikrek.

Megköszöntem a figyelmeztetést, és amikor letettük a telefont, elkezdtem lélekben felkészülni a pillanatra. Egyértelműen fennállt a lehetőség, hogy ez a nő és a testvére esetleg csak nagyon hasonlít Jenre. Az a tény viszont, hogy a testvérpár egyik tagja eltűnt, még érdekesebbé tette a helyzetet. Ha a dolog mégsem függne össze az én Jenemmel, akkor újabb véletlen egybeeséssel álltunk szemben, márpedig nem nagyon hiszek a véletlenekben.

Felszedtem a leveleket a padlóról, és az íróasztalomra ömlesztettem őket, de képtelen voltam a postára összpontosítani. Egyedül az lebegett a szemem előtt, hogy nemsokára találkozom Allison Tynesszal.

A POGGYÁSZÁTVÉTELNÉL vártam rá.

A kelleténél egy órával korábban értem a JFK-repülőtérre. A repülőgép viszont egy órát késett, úgyhogy olyan érzésem támadt, mintha két hétig álldogáltam volna ott. Nem gondoltam, hogy táblát kellene tartanom magam elé Allison nevével. Ha tényleg ő Jen ikertestvére, akkor nem lesz rá szükség.

Soha nem fogom elfelejteni a pillanatot, amikor megláttam lefelé jönni a mozgólépcsőn. Jen siklott alá, a tekintetével engem keresve a váróteremben. Ha kapok levegőt, biztos, hogy elsírom magam.

Allison felismert, gondolom, a magazinban megjelent fényképemről, és tétován intett. Aztán lelépett a mozgólépcsőről, odajött hozzám, és megrázta a kezemet. - Richard, annyira örülök, hogy megismerhetem! És köszönöm, hogy kijött elém.

Nem szóltam egy szót sem. Csak álltam némán, és bámultam.

- A maga Jenje hasonlított rám? - kérdezte a nő.

- Nem. Az én Jenem maga - dadogtam.

A válaszom láthatóan feszélyezte, ami várható volt, majd Allison emlékeztetett rá, hogy oda kell mennünk a futószalaghoz, és megvárni a poggyászát. A bőrönd hamarosan megérkezett, és nemsokára már az autóban ültünk, és a belváros felé tartottunk.

Azon kaptam magam, hogy vonakodom feltenni a kérdéseket, amelyekre kétségbeesetten vágytam hallani a választ. Attól tartottam, hogy Allison mond valamit, amiből megállapítom, hogy a testvére mégsem azonos Jennel, és ez az egész csak félreértés.

Elmesélte, hogy a wisconsini Fort Atkinsonban laknak, Milwaukee- tól pár órára, ahol Jennek és neki internetes vállalkozása van. Személyre szóló ajándékkosarakat árulnak, házhoz szállítással.

- És ki viszi a vállalkozásukat a maga távollétében? - kérdeztem, és Allisonra pillantottam. Egyfolytában feléje tekingettem.

- Vannak alkalmazottaink, akik megbirkóznak a feladattal. Ez jól menő vállalkozás, és jelen pillanatban semmi sem fontosabb, mint hogy megtaláljuk Julie-t.

- Van hol megszállnia, míg a városban tartózkodik, Allison?

Bólintott. - Mindenki Allie-nek szólít. A Parker Meridien Hotelban foglaltam szobát. Hajói sejtem, az Ötvenhatodik utcában.

- Nekem viszont van egy vendégszobám. Szívesen elszállásolom.

- Nem, inkább nem. Ez így megfelelő lesz.

- Mit szólna, ha elvinnénk a poggyászát a szállodához, aztán megebédelnénk valahol?

Jen mosolya látszott a nő ajkán. - Jól hangzik.

Leparkoltunk a szállodánál, majd átsétáltunk az Ötvenegyedik utcába, a Capital Grille nevű étteremhez. Beültünk egy bokszba, hogy zavartalanul beszélgethessünk. Allison legalább olyan ideges volt, mint én. Előbb leadtuk a rendelést, csak azután fogtunk hozzá a helyzet részletes megtárgyalásához.

- Nem akar mesélni Julié eltűnéséről? - noszogattam.

Mély lélegzetet vett, és bólintott. - Tavaly tavasszal Julie-n nyugtalanság lett úrrá. A nővérem színjátszást tanult, és modellkedett is. Megijedt, hogy élete végéig Wisconsinban ragad. Azt mondta, ketyeg a „karrierórája”. Úgy döntött, kiruccan Los Angelesbe, és szerencsét próbál. Azt ígérte, hogy három hónapon belül hazajön.

- Mikor utazott el? - kérdeztem.

- Május tizennegyedikén. Maga mikor találkozott Jennel?

Most én vettem mély lélegzetet. Az időzítés egyezett. - Júniusban.

Megkönnyebbülten bólintott. - Julié megígérte, hogy időről időre jelentkezik, bár nem emlékszem, hogy korábban lett volna olyan nap, amikor nem beszéltünk egymással. Néhány órával az elindulása után telefonált. Az volt az utolsó alkalom, hogy hallatott magáról.

- És maga mit tett erre?

- Az első nap után a szüleim és én aggódni kezdtünk. Julié mobiltelefonja hangpostára volt állítva. Harmadik nap már gyötört minket az aggodalom. A helyi rendőrfőnök azt mondta, túl korai volna akcióba lépni, de azért lenyomoztatta Julié hitelkártyáját és mobiltelefon-forgalmát. Azt az egyet leszámítva, amikor a nővérem elinduláskor felhívott, a telefonnal nem kezdeményeztek és nem is fogadtak hívásokat, és a hitelkártyát is mindössze egyszer használták egy benzinkútnál. Néhány nappal azután, hogy feltöltötte az információkat Julie-ról az országos adatbázisba, a rendőrfőnök értesítette az FBI-t.

- Vagyis a szövetségiek nyomoznak az ügyben?

- Nem hiszem. Gondolom, nem elég fontos nekik az ügy. És a helyi rendőrség sem erőlteti meg magát, mivel nem tudni, hol tűnt el Julié.

- A rendőrfőnök meddig jutott?

- Kihallgatta Julié összes barátját, de nem sok mindent sikerült kiderítenie. Fort Atkinsonból senki nem bántotta Julie-t. Mindenki nagyon szereti őt. - Allie-nek elcsuklott a hangja.

- Vagyis hónapok teltek el, és nem történt semmi, így van?

- Igen, amíg maga meg nem jelent.

- Remélem, hogy a színre lépésem pozitív volt a maga számára - mondtam. - De egyelőre sötétben tapogatózom. Semmi sem stimmel.

- Hogyhogy?

- A helyzet több kérdést vet fel, mint amennyit megválaszol. Például: olyannak ismeri Jent, mint aki közli, hogy Kaliforniába utazik, aztán New Yorkban köt ki, és közben egyszer sem ad életjelt magáról?

Allison megrázta a fejét. - Nem.

- És amikor a nővére megérkezett a városba, miért változtatott volna személyazonosságot?

Allie erre szemlátomást nem tudott magyarázattal szolgálni. - Julié nem szökött el hazulról. Nem menekült valami elől, hanem igyekezett valami felé.

- Tehát a külső hasonlóság az egyetlen, amelyből kiindulhatunk - jelentettem ki, majd rögtön kiigazítottam magam. - Nem, ez több mint hasonlóság. Ez már természetellenes.

- Ennél többről van szó. Mindkét szóban forgó személy nyomtalanul eltűnt. Ráadásul Jen akkor jelent meg, amikor Julié köddé vált.

- Csakhogy ez közel sem elégséges magyarázat. - Az ördög ügyvédje szerepébe kényszerítettem magam, mert esetünkben a negatív hozzáállás megegyezett a realitással, és Aliié nem érdemelte meg, hogy áltassák. - Ez az ügy sokkal bonyolultabb ennél. Jen és én össze akartunk házasodni, de senki nem emlékszik rá, hogy ő lett volna a barátnőm. Sőt a közeli barátaim mind azt mondják, hogy soha nem is létezett. Ilyen kiterjedt összeesküvés nincs, nem lehetséges.

Erre sem tudott mit mondani.

- Vagyis ennek az egésznek semmi értelme így - közöltem.

- Meséljen róla.

Felkaptam a fejemet. - Meséljek róla? Jen is mindig ezzel torkolt le.

Aliié mély lélegzetet vett. - Julie-nak és nekem gyermekkorunk óta ez volt a szavajárásunk. Az őrületbe kergettük vele anyánkat. Mondott valamit nekünk, mire mi: „Mesélj róla”, ő meg: „De éppen azt tettem!”

- Újabb egybeesés - állapítottam meg. - Ki kell találnunk, mitévők legyünk. Meddig marad New Yorkban?

- Ameddig kell.

- Maga teljesen olyan, mint Jen - jegyeztem meg. - Nem csak ahogy kinéz, de ahogy beszél is. A modorosságai.

- És olyan vagyok, mint a nővérem.

VISSZAKÍSÉRTEM Allie-t a szállodájához.

Még a búcsúzkodás is esetlen volt. Annyira hasonlított Jenre, hogy természetesnek tűnt volna, ha megcsókolom. Azt mondta, egy darabig New Yorkban marad. Magával hozta a számítógépét, és bárhonnan tudja végezni a munkáját. Megállapodtunk, hogy másnap beszélünk egymással, és próbálunk kidolgozni valami akciótervet. Attól féltem, hogy a megbeszélés nem lesz hosszú. Ha Aliié feltűnése eredményezett is új lenyomozható szálakat, nem teljesen láttam, melyek volnának azok.

Ráadásul várt az újságírói munkám. Volt némi félretett pénzem, de újabb bevétel híján a tartalékaimat hamar feléltem volna. Csak nehéz volt összpontosítanom, mert hetek óta egyfolytában Jen járt a fejemben.

A földszinten magamhoz vettem a postát. A lakásba lépve a leveleket odatettem az előző napi, még felbontatlan küldeményekhez. Noha nem voltam különösebben éhes, melegítettem magamnak egy mirelit pizzát, alapvetően csak azért, mert semmi más tennivaló nem jutott eszembe. Azon gondolkodtam, miben egyesíthetnénk az erőinket Allie-vel, jóllehet nem vehettük biztosra, hogy a nővére és Jen ugyanaz a személy. Félórán át törtem a fejem, de semmire sem jutottam.

Végül úgy döntöttem, ha már úgysem megy a koncentrálás, átnézem a leveleket, mert ahhoz nem kell komoly figyelem. Leültem az íróasztalomhoz, és munkához láttam. Legalább hatvan küldeményről volt szó, amiből negyven az olvasóktól érkezett. Ezeket igyekeztem legalább felületesen elolvasni, sohasem lehet tudni alapon. A többi számla volt, valamint reklámanyag.

Számlabefizetésben elég jó vagyok, ezért meglepetten vettem kézbe a mobilszolgáltatótól érkezett levelet, amelyben lejárt számláról értesítettek. Az ilyen értesítések könnyen felismerhetők: a boríték vészjóslóan lapos, mintha a telefontársaság nem akarna papírt pazarolni a megbízhatatlan ügyfelekre.

Az értesítésben az állt, hogy 149 dolláros tartozásom van, és tizenöt napja lejárt a fizetési határidő. Tényleg nem találtam nyomát a befizetésnek, igaz, Jen eltűnése óta még nem sikerült rendeznem a soraimat, viszont arra sem emlékeztem, hogy találkoztam volna a számlával.

Felhívtam a telefontársaságot, és legalább tíz géphangú utasítást követően végre sikerült emberi lénnyel beszélnem. Elmagyaráztam, hogy nem kaptam számlát, csak értesítést. Az ügyintéző azt mondta, ne foglalkozzam az értesítéssel. - Kilmer úr, a számla már ki van egyenlítve. Valószínűleg a postán kerülték el egymást a küldemények.

- Mikor kapták meg?

A tíz nappal korábbi dátum az Ardmore-ból való visszaérkezésem utáni időszakra esett. Márpedig kizárt volt, hogy az utóbbi két hétben rendeztem volna azt a számlát. - Kaphatnék másolatot a csekkről?

- Abban nem vagyok illetékes. Esetleg a számlázási osztály segíthet.

- És a kifizetett számla? Arról tud küldeni fénymásolatot?

- Természetesen. De online is megtekintheti, ha gondolja.

Az online ügyintézés nem tartozik az erősségeim közé, ám a nő lépésről lépésre elmagyarázta, mi a teendőm. Kötelességtudóan leírtam az egészet, majd bejelentkeztem a honlapra, és kinyomtattam a számlát, amelyet a telefontársaság szerint már befizettem. A listán 171 hívás szerepelt. Sok telefonszámot felismertem, de jó néhány olyan is akadt, amely nem tűnt ismerősnek. Ez persze nem volt meglepő, hiszen a munkámból következően sokat telefonálok anyaggyűjtéshez.

Az egyetlen pozitívuma az egésznek az volt, hogy végre csinálhattam valamit. Sorban kellett ellenőriznem az ismeretlen telefonszámokat. Craig nem hazudhatott a Pulitzer-esélyes cikktervemmel kapcsolatban, én pedig nem tettem volna említést róla, ha nem hiszek benne. Abban bíztam, hogy a telefonszámok nyomra vezethetnek a cikket illetően, sőt akár Jenhez is lehet valami közük.

Mivel este hét óra volt, elhatároztam, hogy csak másnap kezdek neki a munkának. Azt terveztem, hogy este kosárlabda-mérkőzéseket nézek a tévében, úgy próbálom elterelni a gondolataimat az életembe tolakodott felfordulásról.

Aztán megcsörrent a telefon. Willie keresett azzal, hogy John és ő a Sportlegendákban ülnek, és meccsnézéshez készülődnek. Szinte mindennap kaptam tőlük ilyen telefonhívást, mióta hazajöttem, és minden egyes alkalommal nemet mondtam a meghívásra.

- Megígéred, ha lemegyek, nem csináltok mást, csak vedelitek a sört, nézitek a meccset, vigyorogtok a nőkre, és ökörködtök?

- Plusz bekapunk néhány hamburgert meg rántott csirkeszárnyat.

Hát jó. Pár perc, és ott vagyok. - Nem esküdtem volna meg rá, miért mentem bele ezúttal, talán a tivornyázásban rejlő mentálhigiénés lehetőségek csábítottak.

- Tényleg? Biztosra vettem, hogy nemet mondasz, úgyhogy kétszemélyes asztalt foglaltattam.

- Nagyszerű - mondtam. - Akkor csak nekem és Johnnak jut hely.

- Szerzek nagyobb asztalt.

Úgy is tett, és mire megérkeztem, az asztalt tányérok és sörösüvegek borították. A Knicks mérkőzése elkezdődött, úgyhogy a sportkocsmai etikettnek megfelelően félidő végéig nemigen beszélgettünk. Amúgy is kínos beszélgetés ígérkezett, mivel láthatóan nem tudták, merjenek-e kérdezni Jenről.

Félidőben a sportcsatorna rövid bejátszást adott a profi amerikaifutball-liga közelgő nagydöntőjéről, a Super Bowlról. Teljesen le voltam maradva, még azzal sem voltam tisztában, hogy a Colts és a Packers játszott egymással.

- Ha a Packers el tudott bánni a Redskinsszel - fejtegette Willie -, akkor a Coltsot le fogják mosni a pályáról. A Colts túl egydimenziós.

- Hogyan lehet valami „túl egydimenziós”? - berzenkedett John. - Valami vagy egydimenziós, vagy nem.

- Baromság. Az egydimenziósságnak is vannak fokozatai. - A vita elérte a tipikus szellemi mélypontot. - Le fogják mosni őket a pályáról.

- A Coltsot senki sem mossa le a pályáról, tökfej.

Csak fél füllel figyeltem oda. - A Packers elbánt a Redskinsszel?

Mindketten rám néztek. - Naná! - felelte Willie. - Mert?

- Mi van a Giantsszel? Ha egyszer megverték a Redskinst, és bekerültek a rájátszásba, hogyhogy mégis a Redskins játszik a Packersszel?

Willie és John összenézett, a tekintetükben aggodalom és szánalom tükröződött.

Willie türelmesen magyarázni kezdett. - Rich, a Redskins verte meg a Giantsot, úgyhogy a Washington ment tovább. Az NFL történetének egyik legfurcsább végű meccse volt. Nem rémlik semmi?

- Láttam a meccset - bólintottam, nem említve meg, hogy Jen társaságában került sor a dologra. - A Giants győzött. Szoros volt, de nem emlékszem különleges végkifejletre. - Hitetlenkedő arcot vágtak, úgyhogy hozzátettem: - Kizárt dolog, hogy ebben tévedjek.

Mire John ugyanazzal a szájbarágós hanghordozással magyarázni kezdte: - A meccs végén a Giants feltartóztatta őket a negyedik próbálkozásnál, amikor is a washingtoni játékos úgy fogta meg a labdát, hogy a lába rajta volt az alapvonalon. A játékvezetők visszanézték az akciót, és jó tíz perc tökölés után bejelentették, ki megy tovább a rájátszásba.

Emlékeztem az utolsó támadásra, de arra nem, hogy videofelvétel alapján dőlt el a meccs.

- A washingtoniak javára döntöttek - folytatta John és ezzel a Redskins nyerte meg a meccset. Aztán később előkerült egy másik felvétel, a lelátóról készítette valaki, és azon látszott, hogy a játékos az alapvonalon kívül volt, de már késő lett volna megváltoztatni a döntést.

- Tényleg nem emlékszel a meccsre? - értetlenkedett Willie.

Nagyon is jól emlékeztem, és amikor részleteket idéztem fel belőle,

Willie és John azt mondta, jól működik a memóriám. Mégis abban a hitben voltam, hogy a Giants győzött.

Hogyan lehetséges ez?

- MEGPRÓBÁLOM rekonstruálni az életemet, vagy legalábbis azt a részét, amit folyton elfelejtek.

Ezt Allie-nek mondtam a Camegie büfében. Azért döntöttem úgy, hogy itt ebédeljünk, mert nem találhattunk volna kevésbé wisconsini kisvárosi hangulatot idéző helyet a metropolisban. A büfében a vendégeket nagyobb asztalokhoz kísérték, hogy azután vadidegenek mellett kapjanak helyet, és az ínycsiklandó ételek illata betöltötte a levegőt. A felszolgálók soha nem írták fel a rendeléseket.

Allie-t szemlátomást lenyűgözte mindez. Sült pisztránggal és fehér húsú hallal megrakott fatálat rendeltem neki, mert azt Jen is imádta. Ardmore-i gyerekként nem jutott hozzá ilyesmihez, panaszolta mindig.

- Rekonstruálja az életét? - kérdezte Aliié. - Az meg mit jelent?

- Nézze, seregnyi olyan dologra emlékszem, amelyek a jelek szerint nem történtek meg. Más dolgok viszont megtörténtek, mégsem emlékszem rájuk.

- Mint például? - faggatott tovább.

- Valakinek azt mondtam, hogy Pulitzer-esélyes cikken dolgozom.

- És nem emlékszik rá?

- Nem. Pedig nyilván úgy van, ahogy mondják. Nem szokásom ilyesmit kitalálni.

- Ha van ilyen cikk, akkor azt nem egy bizonyos folyóiratnak készítette volna?

Megráztam a fejem. - Nem. Az anyaggyűjtést a saját szakállamra végzem, és csak az elkészült cikket adom el oda, ahol úgy gondolom, hogy a legjobb helye lesz.

- Miért így csinálja?

- Mert a cikkek folyamatosan változnak, ahogy egyre jobban beásom magam a témába, és az emberek már csak azért is megnyílnak nekem, hogy ne nyaggassam őket tovább. Viszont attól függően, hogy a cikk milyen irányt vesz, változhat, hogy végül melyik folyóiratnál lesz a legjobb helyen.

- Emlékszik bármire, hogy miről szólt volna a cikk?

- Nem. Pedig nyilván kutatómunkát végeztem, beszéltem emberekkel. Kell, hogy legyen valami konkrétum, amit rekonstruálhatok.

- Engedje meg, hogy segítsek! - ajánlkozott Aliié.

- Semmi okom feltételezni, hogy a dolog bármiképpen összefügg Julie-val vagy akár Jennel.

Bólintott. - Értem. De mi van, ha mégis? Ráadásul momentán úgy sincs sok más nyom, amelyen elindulhatnék.

Nem volt szívem visszautasítani. Élveztem, hogy a társaságában lehetek. Majdnem olyan érzés volt, mintha Jennel volnék. Tudtam, hogy ez nem kívánatos így, és rendet kell tennem az érzéseimben, egyelőre azonban egy sor más dolog akadt, amelyeket rendbe kellett tennem.

- Hol kezdünk hozzá? - kérdezte Aliié.

- Van egy mobiltelefonos számlám, amely ki van fizetve, de nálam semmi nyoma, hogy rendeztem volna. A híváslistán egy csomó olyan telefonszám található, amely nem ismerős. Némelyikük talán kapcsolatba hozható azzal a bizonyos cikkel.

Elmosolyodott. - Telefonálásban jó vagyok.

Viszonoztam a mosolyát. - Nálam csináljuk vagy magánál?

- Magánál. A szállodai szobámban csak egy telefonvonal van.

- Akkor viszont elnézőnek kell lennie velem - szabadkoztam. - Nálam irtó nagy a felfordulás. Szalad a lakás, mióta... - Elhallgattam, mielőtt kicsúszott volna a számon, hogy mióta Jen elment.

Aliié tudta, mit akarok mondani. Elmosolyodott. - Tudja, mit? Maga most hazamegy, és rendet rak, én addig eszem még egy fatányérost.

- Komolyan?

Felkacagott. - Dehogyis. Gyerünk!

***

BIZALMAS beszélgetés márpedig nem létezik. Bárki, aki az ellenkezőjét állítja, téved. Juice mindenki másnál jobban tudta ezt.

Bármi, amit valaki mond, más által lehallgatható, ha az illető veszi a fáradságot. Csak pénz és hozzáértés kérdése, és Szikla szemlátomást egyikben sem szűkölködött.

Juice járó motorú autóban várakozott az Ötvenharmadik utca és a Hetedik sugárút sarkán, a Starbucks kirakata előtt. Az autó bizonyosan nem számított szokatlannak New Yorkban, nem kellett attól tartani, hogy felfigyelnek rá. Mint ahogy senkiben nem keltett gyanút a jármű nyitott ablakában elhelyezett kis készülék sem, amely láthatatlan lézersugarat küldött a Camegie büfé kirakatára. Juice nem sokat tudott a szerkezet működési elvéről, de annyit igen, hogy az üvegnek ütközve a lézer radarernyőszerű hálót képez a kirakaton.

A készülék által rögzített adatok közvetlenül Sziklához és a szakembereihez kerültek elemzésre. Az információáradat az étteremben zajló valamennyi beszélgetést tartalmazta, és az egyes beszélgetések különválaszthatok voltak egymástól. Amennyiben a lehallgatást végző személynek rendelkezésére állt a célszemélyek hangképe, olyan csekély erőfeszítéssel kihallgathatta, hogy miről beszélgetnek, mintha ott ült volna velük az asztaluknál. Richard hangjáról természetesen megvolt a szükséges kép, és mostanra Allisonéról is.

Juice nem számított nagy titkok leleplezésére a rögzített adatok elemzése után. Azt már tudta, hogy Richard rábukkant a telefonszámlára, és ellenőrizni fogja a híváslistát. Nagy valószínűséggel éppen erről volt szó odabent.

A telefonszámla okozott némi fejtörést, és Juice a lehető legjobb módon kezelte. Mégsem vált be a terve. Kilmer okos volt, szerencsés, és ha nem vigyáznak, könnyen arra használhatja a ballépésüket, hogy felfedje a közelmúlt eseményeit.

De mint mindig, most is Juice lesz az, aki eltakarítja a felfordulást.

SUSAN DONOVAN ettől a telefonhívástól rettegett. Frank azt mondta, hogy mostantól szabad ember, soha többé nem jelentkeznek nála. A nő félelme azonban bármikor beigazolódhatott, és amikor megcsörrent a telefon, valahogy rögtön tudta, hogy erről van szó.

Az első gondolata az volt, hogy nem veszi fel. Miért is venné, különösen, hogy Frank itthon sincs? Ha az telefonál, akire gondolt, Susan semmiképpen nem akart hibázni. Azonban a gondolat, hogy sötétben tapogatózzanak, még szörnyűbbnek tűnt, úgyhogy a harmadik csengésre felvette. - Igen?

- Jó napot, Allison Tynesnak hívnak! - mondta egy női hang, és Susan megkönnyebbült. - Kivel beszélek?

- Susan Donovan vagyok. Ha ránk akar tukmálni valamit...

- Nem telemarketinges vagyok. Igazából Richard Kilmer nevében telefonálok...

Susant olyan görcsös rémület kerítette hatalmába, hogy a következő néhány szót nem is hallotta. Mire összeszedte magát, a nő éppen azt magyarázta: - ...felhívta ezt a számot, és most azt próbáljuk kideríteni, hogy miért.

- Mi nem ismerjük Kilmer urat - motyogta Susan.

- Nem ismerik? Kiket ért azon, hogy „mi”?

Susannek fogalma sem volt, miként hozza helyre a nyelvbotlását. - Hát mi... a férjem és én.

- Ott van a férje? - kérdezte Allison. - Beszélhetnék vele, kérem?

- Nem... a férjem nincs itthon.

- De maga tudja, hogy ő sem ismeri Richard Kilmert?

- Nem igazán tudok most beszélni. Éppen nagy munkában vagyok.

- Szólna a férjének, hogy hívjon vissza, ha megérkezik?

- Igen. De most már tényleg le kell tennem.

Kattanás.

Susan letette a telefonkagylót, majd újra felvette, és beütötte a férje telefonszámát. Annyira remegett a keze, hogy rossz gombot nyomott meg, és le kellett tennie. Sóhajtott néhányat, aztán újra próbálkozott.

Frank a második csörgésre felvette. - Donovan!

- Frank, felhívott telefonon.

- Kilmer? - kérdezte a férfi, bár a nő hangjából tudhatta a választ.

- Igazából egy nő telefonált helyette. Nem emlékszem a nevére. Azt akarta tudni, ismerjük-e Kilmert. Azt mondtam, hogy nem.

- Ez minden?

- Igen, azt hiszem - válaszolta Susan, próbálva felidézni a részleteket. - Megkért, hogy amint hazaérsz, hívd vissza. Ha jól emlékszem, megígértem neki, viszont a telefonszámát nem kértem el.

Frank lázasan törte a fejét. Talán nem is lesz folytatás; a nő akár hihetett Susannek, és nem hívja őket többé. Bár ha Susan akkor is ilyen ideges volt a telefonban, nem túl valószínű.

- Mit csináljunk, Frank?

- Egyelőre várunk, mást nem tehetünk.

- El is mehetnénk. Akár most rögtön összecsomagolhatnánk, és elmehetnénk. Már rég el kellett volna mennünk. Mondtam neked, hogy ez fog történni.

- Susan, akárhová megyünk, ránk találnak.

- Kilmer? Kilmer fog ránk találni?

- Kilmer nem a mi problémánk - felelte a férfi.

- AZT HISZEM, beletrafáltam valamibe - mondta Aliié, amikor a helyére tette a telefonkagylót.

Éppen telefonálni készültem, de inkább vártam. - Mire gondol?

- Egy Susan Donovan nevű nő azt állítja, hogy nem ismeri magát, meg azt is, hogy a férje sem, pedig nem tudhattam, hogy van férje.

- Ennyi? - kérdeztem csalódottan.

Aliié a fejét rázta. - Nem, amúgy is furcsa volt a viselkedése.

- Milyen értelemben furcsa?

- Richard, ez a nő félt. Hallottam a hangján.

- Tudunk bármit róla vagy a férjéről?

Aliié megrázta a fejét. - Még nem. Majd rájuk keresek az interneten.

Nem láttam okát, miért rettegne attól egy számomra ismeretlen nő, hogy felhívom telefonon, de nem bántam, ha Aliié utánanéz. Magam sem jártam több szerencsével. A lista szerint például felhívtam egy borszaküzletet Manhattanben, és kétszer is odacsörögtem a maini Damariscotta közelében működő Jefferson autóalkatrész-kereskedésnek. Nem éppen olyasmi volt, ami gyanúra adhat okot.

Miután letudta a saját hívásait, Aliié odajött hozzám, és figyelte, ahogy elintézem a maradékot. - Mit ír? - kérdezte.

Most is részletes jegyzeteket készítettem, olyan macskakaparással, amelyet rajtam kívül senki sem tudott elolvasni. - Semmi fontosat.

- Akkor miért jegyzetel mégis?

- A szokás hatalma. Mi, újságírók mindent leírunk, aztán pedig cikket kanyarítunk abból, amit leírtunk.

Legutolsó hívásom 212-es, vagyis manhattani behívóval kezdődött. Üzenetrögzítő kapcsolt be. - Doktor Philip Garber telefonszámát hívta. Valószínűleg kezelést folytatok, ezért nem tudok a telefonhoz jönni.

Lediktáltam a nevemet és a telefonszámomat, majd azzal a megérzéssel bontottam a vonalat, hogy egy pszichoterapeutánál próbálkoztam, és ez felkeltette az érdeklődésemet. Amikor az interneten rákerestem a névre, megtudtam, hogy elismert pszichológussal akadt dolgom: Garber doktor egy pszichoanalitikai intézet vezetője volt. Azon már meg sem lepődtem, hogy fogalmam sincs, mikor beszéltem vele.

Egyéb érdekesség nem derült ki a telefonszámokból, amit csalódásként éltem meg. Aliié egészen más állásponton volt. - Egyértelműen úgy érzem, hogy előbbre jutottunk - mondta.

Jó érzés volt, hogy valaki ilyen szintű ésszerűtlenséget tanúsít a környezetemben. Jen eltűnése óta akármerre jártam, én voltam az elmeháborodott, most viszont az Allie-éhoz hasonló megjegyzések lehetővé tették, hogy a cinikus realista szerepében tetszelegjek. - És ugyan mennyivel jutottunk előbbre?

- Ha Julié és maga egyfolytában együtt voltak, tudnunk kell, mi történt magával. És most van néhány nyom, amin elindulhatunk.

- Tényleg?

Hevesen bólogatott. - Susan Donovan és a pszichológus.

- Tudja, hogy ezeknek az embereknek nem feltétlenül van bármi közük az egészhez?

Aliié úgy nézett rám, mint egy félnótásra. Kezdtem felismerni ezt a nézését. - Mire jó ilyen negatív hozzáállásra időt és energiát fecsérelni?

Erre nem volt jó válaszom. - Mit szólna egy korai vacsorához?

- Nem kell pesztrálnia engem, Richard.

- Ezt vegyem elutasításnak?

Elmosolyodott. - Dehogyis. Csak nem akarok kölönc lenni a nyakán.

- Ez nem tűnik reális veszélynek.

- Örülök. Mondja, hol kapható az a sok finom olasz étel, amiről New York híres?

Elvittem a Peppinóba, amely igazán remek olasz vendéglő a Hudson Streeten, West Village-ben, és egyike annak a több száz New York-i étteremnek, amelyek egyszerre népszerűek és ismeretlenek. Egyrészt a helybeliek többsége sem hallott róluk soha, másrészt viszont mindig zsúfolásig tele vannak. Elhatároztuk, hogy valami másról beszélgetünk, mint az életünkből eltűnt személy, de a pincér még be sem fejezte a hely specialitásainak felsorolását, amikor máris megszegtük a fogadalmunkat.

Persze semmi újat nem sikerült kitalálnunk, ennek ellenére jó ideje ez volt á legkellemesebb estém. A csípős nyelvű Aliié remek társaságnak bizonyult. Minduntalan Jen jutott róla eszembe, meglepő módon a jelenléte mégsem fokozta a gyötrelmeimet.

Vacsora után visszamentünk taxival Aliié szállodájához. Útközben kinézett az ablakon a forgalmas utcákra, a fények végtelen tengerére, és így szólt: - Egy nap imádni fogom ezt a várost.

Pontosan tudtam, mire gondol. Egyelőre semmit sem állt módjában szeretni, mivel a fájdalom és az üresség szüntelen érzése, ami mindkettőnket áthatott, megakadályozta ebben.

Amikor hazaértem, a villogó üzenetrögzítő három telefonhívást jelzett, de engem csak az első érdekelt.

- Richard, Philip Garber vagyok. Nagyon örülök, hogy felhívott. Kérem, telefonáljon bármikor, vagy ha magának úgy jobb, holnap délelőtt tizenegykor várom a rendelőmben. Remélem, jól van.

Négyszer is visszajátszottam az üzenetet, minden apróságot kiszűrve belőle. Garber Richardnak szólított, és saját magára is „Philipkénf ’ utalt „doktor Garber” helyett. Úgy tűnt, nagyon örül, hogy hallattam magamról, ami egyértelműen meglepetésként ért. Az is fontosnak látszott, hogy fenntart számomra egy órát a rendelési idejéből, mint ahogy az is, hogy nem vesződött a rendelő címének lediktálásával.

Lehet, hogy már jártam nála. Lehet, hogy az utóbbi húsz évben ő volt a pszichológusom. Lehet, hogy Philip Garber az unokatestvérem vagy a testvérbátyám.

Lehet, hogy tudja, mi ez, ami a korábbi életem helyett történik.

A LEXINGTON Pszichoanalitikai Oktatási Központ négyemeletes barna homokkő épületben volt a keleti Hatvannyolcadik utcában, nem messze a Lexington sugárúttól. Az a fajta épület volt, amit csak nagyon gazdag emberek nevezhetnek otthonuknak. Valószínűleg nyomott piaci áron is dollármilliókat érhetett. Jövedelmező lehet a pszichoanalitika.

Az épület ismerősnek rémlett. Egy elnyomott emlék?, morfondíroztam. Hátha sikerül tudatosítani, reménykedtem.

A recepciós közölte velem, hogy Garber doktor rendelője a harmadik emeleten található. Egy másik recepciós elém jött a lifttől.

Garber fiatalabb volt, mint vártam. A harmincas évei végén járhatott, a kézfogást és a mosolyt, amivel üdvözölt, megnyugtatónak szánhatta.

- Köszönöm, hogy eljött, Richard. Örülök, hogy újra látom - mondta a férfi, akit akkor láttam először életemben. - Kávét? Még mindig tej nélkül, egy cukorral? - kérdezte, miközben bementünk a rendelőbe.

Bólintottam. Fogalmam sem volt, mennyire legyek vele őszinte. Végül úgy döntöttem, hogy kiterítem a lapjaimat. - Doktor Garber, semmilyen emlékképem sincs arról, hogy korábban találkoztunk volna. Vagy a kávéját ittam volna. Vagy ebben az épületben jártam volna.

- Értem - bólintott. - Ez nyilván zavaró lehet az ön számára.

- Ennél erősebb jelzők is eszembe jutnak. Tényleg jártam már itt?

- Igen, hogyne. Három alkalommal. Egy-egy óra erejéig.

- Szóval három alkalommal - ismételtem.

- Miért nem ül le? - Egy székre mutatott, amelyben már háromszor is ülhettem. Lehet, hogy a kedvenc helyem volt.

Némi aggodalommal töltött el, hogy mit fogok hallani, ezért úgy döntöttem, szánalmas kísérletet teszek a társalgásra. Az íróasztalon álló fényképen Garber integetett a kamerának egy kisrepülőgép pilótafülkéjéből. - Szeret repülni? - kérdeztem.

Elmosolyodott. - Olyan szenvedély ez, amelynek túlságosan is gyakran hódolok. De összpontosítsunk magára. Kérem, kezdje az elején! Kinyitott egy jegyzetfüzetet, és tollal a kézben rám nézett.

- Nekem ez az eleje. Úgyhogy volna szíves elmondani, miről beszéltünk, amikor itt jártam? Egyáltalán, betegként voltam itt?

- Igen, betegként, és az érzéseiről beszélgettünk.

Az életem romokban hevert, ő meg ilyen semmitmondó pszichológusi szöveggel traktál. - Beszéltem egy Jen nevű nőről?

- Igen. Meg kell mondanom, olvastam a cikkét abban a magazinban. Fontolóra vettem, hogy kapcsolatba lépek magával, de arra jutottam, nyilván maga kezdeményez majd, ha beszélni akar velem.

- Mit mondtam Jenről, amikor itt voltam?

Garber kis szünetet tartott, mintha azt mérlegelné, hogy mit válaszoljon. Ez ráébresztett, hogy ami történik, számára sem hétköznapi. - Magát fantazmagóriák gyötörték, ami félelemmel töltötte el.

- Miféle fantazmagóriák? - kérdeztem, és előre rettegtem a választól.

- Pillanatokra vagy akár hosszabb időszakokra is azt hitte, hogy Jen valóságos személy.

- És az volt?

Sajnálkozva rázta a fejét. - Nem, Richard, nem volt valóságos, legalábbis semmi sem utalt rá, hogy valóságos volna. Maga ugyanúgy tudta ezt, és el is mondta nekem. Félelemmel töltötték el a fantazmagóriák.

A szavai elkeserítettek, és biztos voltam benne, hogy ő is észrevette.

- Miért nem mesél el mindent? - bátorított. - Hátha segíthetek.

Nem segítségért jöttem, az igazságot akartam kideríteni. - Őrült vagyok, ezt akarja mondani?

- Maga nem őrült, Richard. Zaklatott és elkínzott, de ebből az álla- pótból van visszaút. Úgyhogy kezdjünk hozzá! Hogyan talált meg engem, ha nincsenek emlékképei a találkozásunkról?

Beszámoltam neki a különös telefonszámláról, és meséltem Jenről. Mivel olvasta a cikkemet a magazinban, csak egy rövidített változatot kellett előadnom. Hosszasan beszéltem viszont Allie-ről és a nyomtalanul eltűnt nővéréről.

Miután végeztem, feltett néhány kérdést, leginkább arról, hogy miként tudom kezelni a helyzetet.

- Nézze! - mondtam. - Nyilván az a kezelések megszokott menete, hogy a beteg beszél, maga pedig hallgatja. Csakhogy ma azért jöttem, hogy magyarázatot kapjak.

Bólintott. - Ha tudok, segítek.

- Beszéltem magának egy cikkről, amelyen éppen dolgoztam?

Próbált visszaemlékezni, majd belelapozott a jegyzetfüzetébe. - Igen, bár részletekre nem tért ki. Abban az összefüggésben említette, hogy a fantazmagóriák akadályozzák egy cikk megírásában.

- Elmondtam, hogy miről szól a cikk?

Ismét a jegyzetfüzethez folyamodott segítségért. - Említett egy Las- siter nevű férfit. Legalábbis olyan érzésem volt, hogy egy férfiról van szó. Tett egy megjegyzést, hogy visszatér az újságírói gyökereihez, viszont nem fejtette ki, mit ért ezen.

Pontosan tudtam, mit érthettem ezen. Sean Lassiter az egyik főszereplője volt az első nagyobb horderejű cikkemnek. Egy fiatal nő sorsát tártam fel, aki újonnan forgalomba hozott gyógyszert szedett a vesegyulladására, majd amikor három héten belül teljesen lebénult, a családjával együtt biztosra vette, hogy ezért a gyógyszer hibáztatható. Volt egy közös barátunk, és miután megjelent a cikkem a fiatal nő kálváriájáról, kisebb felbolydulást keltett, és tapasztaltabb újságírók is lecsaptak a botrányszagú történetre. Egyesek azt feltételezték, hogy a gyógyszert kifejlesztő kicsi, de sikeres biokémiai vállalat vesztegetési pénzt fizetett az engedélyeztetésért. Semmit sem lehetett bizonyítani, ám az amerikai gyógyszerügyi hatóság, az FDA több magas rangú tisztviselője lemondott, a biokémiai vállalatot pedig felszámolták.

A cég első embere, Sean Lassiter szabályos hajtóvadászatot indított ellenem a sajtóban, illetve közvetítőkön át. Megígérte, hogy ki fog csinálni. Nem is annyira a testi épségem veszélyeztetését helyezte kilátásba, inkább arra célzott, hogy a pályafutásom tönkretételére fogja fordítani tetemes erőforrásait. A bosszú végül soha nem ért utol, de így sem tudtam elképzelni, miért nyomoznék egy újabb vele kapcsolatos cikkhez, és Garber sem tudott további segítséggel szolgálni.

- Miért jöttem ide? - faggattam. - Mármint miért éppen magához?

- Azt mondta, hogy a szakmai hírnevem miatt. És megragadta az emlékezés szakterületén végzett munkám. A jelek szerint eléggé beleásta magát a témába.

- Aggódtam a memóriám miatt? - kérdeztem.

- Súlyos memóriazavarral küzdött, Richard. Alighogy megtörtént valami, már el is felejtette, ugyanakkor olyasmikre emlékezett, amik soha nem történtek meg. Egyre nehezebben választotta külön a valóságot és a fantáziát. Az, hogy segítségért folyamodott, valójában egészséges reakció volt.

- De nem lehetséges, hogy végül felülkerekedett a fantázia, a valóság pedig kitörlődött az agyamból?

Bólintott. - Amennyiben az agyának önvédelemből erre volt szüksége, akkor igen.

- Mitől kellett volna az agyamnak megvédenie magát? - hüledeztem.

- Ennek a kiderítésén kellene dolgoznunk mostantól.

Ez felkérés volt, hogy járjak hozzá rendszeres kezelésre, mert akkor a legmélyebb érzéseimet is feltárhatjuk. Eszem ágában sem volt. - Nekem Jen most is valóságos.

- Az elme létrehozza a saját valóságát.

Megráztam a fejem. - Úgy értem, hús-vér ember.

- Szerintem pedig valahol maga is tudja, hogy ez nem igaz. Tudatos szinten már az elég bizonyíték, hogy magát leszámítva senkinek sincsenek emlékképei Jenről. Sajnos a tudatos szint önmagában kevés.

- Mi a helyzet Allie-vel és a nővérével?

Bólintott. - Richard, van egy kérdésem, amit nem fog szeretni. Fontolóra vette azt a lehetőséget, hogy Aliié is csak a képzelete szülötte?

NEM AKARTAM beszámolni Allie-nek arról, amit Garber mondott, hogy én magam is tudatában voltam annak, Jen csupán álomkép. Valószínűleg azért nem, mert ez is csak azt bizonyította volna, hogy Jen nem valóságos, következésképpen nem lehet Julié. A hír lesújtotta volna Allie-t, és nem akartam az az ember lenni, aki ezt közli vele. Annak is volt valós esélye, hogy elmegy Garber rendelőjébe, és botrányt csinál. Egyáltalán nem volt félénk, visszahúzódó típus. Amikor aznap este elmentünk vacsorázni, mégis elmondtam neki. Joga volt megtudni.

Nyomban elutasította a feltételezést. - Ne haragudjon, Richard, de ezt nem veszem be.

- Gondolja, hogy Garber hazudik?

- Nem, de attól még nem feltétlenül van igaza. Nézze, ha csak a logikus gondolkodásra hagyatkoznék, otthon feküdnék nyöszörögve, magzatpózban. Úgyhogy inkább az ösztöneimet követem. Ha akar, akkor velem tarthat.

- Garber azt is megkérdőjelezi, hogy maga valóságos-e.

Aliié elmosolyodott a nevetséges feltételezés hallatán. - Tipikus lélekbúvárt porhintés. Másra sincs szükségünk. Vegyük komolyan a helyzetet, jó?

Vitába szánhattam volna vele, de mégsem tettem. Puszta önszuggesztióval olyan magasra tornázta az energiaszintjét, és olyan tökéletes összpontosítást ért el, hogy nem bántam, ha magával sodor engem is. - Rendben. Hogyan tovább?

- Meglátogatom Susan Donovant. Monticello közelében lakik.

- Az a Catskills-hegységben van, nem messze Ardmore-tól.

Elmosolyodott. - Ahogy mondja. De nincs több telefonálás. Meg akarom lepni. így valós képet kapok a reakciójáról.

- Magával tartok.

- Nem, mert szegénykém esetleg megijedne. A telefonban is rémült volt a hangja.

- Biztos azt hitte, hogy a számlatartozását akarja behajtani.

Megrendeltük a vacsorát, és próbáltunk valami másról beszélgetni.

Aztán elnézést kértem, és kimentem a mosdóba. Az étterem kirakata mellett elhaladva észrevettem odakint egy autót.

Visszatértem az asztalunkhoz, és leültem. - Egy autó várakozik az utca túloldalán, a sofőr benne ül, és van valami az ablakán. Azt hiszem, ez parkolt tegnap a Camegie büfével szemközt, amikor reggeliztünk.

- Miből gondolja?

- Abból a műszerből az ablakon. Először szirénaszerűségnek néztem, és azt hittem, hogy rendőrségi autóhoz van szerencsém.

- Látta a sofőrt?

Bólintottam. - Igen, és ugyanannak a pasasnak látszik. Az éttermet lesi, pontosan úgy, mint korábban.

- Biztos ebben? Derítsük ki, miben mesterkedik!

- Hogyan?

- Vonjuk kérdőre, és figyeljük a reakcióját.

Aliié ismét a közvetlen kapcsolatfelvétel mellett szállt síkra, nekem viszont jobb ötletem volt. - Ha elfogyasztottuk a vacsorát, és a pasas még mindig ott van, különválunk. Maga itt marad, és figyeli, hogy a pasas a nyomomba szegődik-e, aztán a szállodában találkozunk.

A vacsora végeztével a férfi még mindig ott volt. Kimentem az étteremből, fogtam egy taxit, és a szállodához vitettem magam.

Negyedórával később megjelent Aliié. Nyilvánvaló izgatottság ült az arcán. - Követte magát. Amint a taxi elindult, bevette a készüléket a kocsi ablakából, és a nyomába eredt.

- Most is odakint van?

- Nem láttam, mindenesetre egyértelműen azért távozott az étterem elől, mert maga eljött.

- Ki lehet ez az alak, és miért jár a nyomomban?

Aliié elmosolyodott. - Végre jutottunk valamire, Richard. Érzem.

Távozáskor kétszer körbesétáltam a szálloda háztömbjét. Egyetlen gyanús alakra sem lettem figyelmes, igaz, soha nem volt különösebb tehetségem az ilyesmihez. Végül leintettem egy taxit, és hazamentem.

Amikor beléptem a lakásomba, arra a helyre, ahol Jen mintha soha nem járt volna, megpróbáltam Aliié kijelentésére összpontosítani, miszerint végre jutottunk valamire.

Ha agyonütnének sem láttam, hogyan.

***

- TUDNAK RÓLA, hogy a nyomukban van - mondta Szikla. - Ez nem csak feltételezés. Most hallgattam meg az éttermi beszélgetésüket. - Ezután összegezte a hallottakat.

Juice-t düh és szégyenkezés fogta el. - Nem lát meg többé.

- Mintha kezdene kicsúszni a kezéből az irányítás - állapította meg Szikla.

- Ugyan már! Beszéltek még valamiről, amiről tudnom kellene?

- A leiratból elektronikus példányt kap, mint mindig. Hamarosan elfoglalt ember lesz.

- Ezt meg hogy értsem? - méltatlankodott Juice. - Eddig is eléggé elfoglalt voltam.

- Olvassa el a leiratot! Nyilván anélkül is tudja, hogy emlékeztetnem kellene rá, mindenesetre ez szorosan ellenőrzött kísérlet. Ezen áll vagy bukik a siker.

- Mikor üti nyélbe az üzletet?

- Maga elfoglalt ember. Ez nem a maga problémája - közölte Szikla.

JUICE kevéssel este tíz óra előtt érkezett meg Frank és Susan Donovan házához Monticello határában. A hátsó ajtó nem volt kulcsra zárva, így könnyűszerrel bejuthatott anélkül, hogy észrevették volna. Frank és Susan az ágyában aludt az emeleten, úgyhogy Juice egyenesen oda tartott. Belépett a házaspár szobájába, felkapcsolta a lámpát, és fejbe lőtte Frankét, mielőtt a férfi megmozdulhatott volna.

Ezután Juice levitte Susant a nappaliba, agyonlőtte, majd nekilátott a ház felforgatásának. A látszat kedvéért magával vitt némi készpénzt és ékszert. Fél tizenegyre végzett, és távozáskor szándékosan nyitva hagyta a bejárati ajtót. Éjfélre visszaért a városba, fél egyre ágyban volt. Határozottan kellemetlen módja volt ez az este eltöltésének, amolyan szükséges rossz, és Juice tudta, hogy a saját hibája árát fizette meg. Már akkor meg kellett volna ölnie a Donovan házaspárt, amikor az az első jelentés elkészült Frank Donovanról.

ALLIE kétórás autózás után, másnap reggel tíz órakor érkezett meg Donovanék házához. A tájékozódásban GPS, azaz műholdas helymeghatározó segítette. Leparkolt az utca túloldalán, és a bejárati ajtó felé indult. Bosszantó lett volna, ha a házaspár nincs otthon, de így is örült, hogy nem telefonált rájuk előtte.

A verandára érve észrevette, hogy félig nyitva van a bejárati ajtó. Csöngetett, és amikor nem érkezett választ, bekukucskált. Miután megpillantotta Susan Donovan szándékosan szem előtt hagyott holttestét, és felfedezte a házban történt borzalmat, átszaladt az utca túloldalára, és értesítette a rendőrséget. Aztán Richard Kilmernek telefonált.

- SUSAN DONOVANT meggyilkolták - hadarta Allie köszönés helyett. Mindössze három kérdést sikerült feltennem neki a rendőrség megérkezéséig, de arra szerencsére még volt elég ideje, hogy elmondja, pontosan hol van, úgyhogy öt perc múlva már a kocsiban ültem, és Monticello felé tartottam.

Donovanék házánál fél tucat járőrautó parkolt, valamint a halottkém furgonja és két másik hivatalosnak látszó jármű. A csoportba verődött szomszédok a távolból figyeltek. Odamentem az egyik rendőrhöz, és közöltem, hogy Aliié barátja vagyok, és beszélni akarok vele.

A rendőr nem hatódott meg. - A hölgy pillanatnyilag elfoglalt - világosított fel.

- Tudom, beszéltünk telefonon. Legalább szólna neki, hogy itt vagyok? Richard Khmernek hívnak.

- Nem - mondta a szolgálatkész rendőr.

Beütöttem Aliié telefonszámát, és amikor felvette, közöltem vele, hogy megérkeztem. - Itt leszek az utca túloldalán, amikor végez.

Két órával később is ott várakoztam, amikor megjelent három férfi társaságában, akiket nyomozóknak néztem. Egyenesen odajött hozzám. - Mindketten meghaltak, Richard. Susan Donovan és a férje is.

Láttam, hogy néhány szomszéd fülel, ezért így szóltam: - Gyerünk, igyunk egy kávét valahol!

Autóba ültünk, és Aliié követett az étteremhez, amelyet még idefelé jövet vettem észre a gyorsforgalmi út mellett. Olyan sarokasztalt kértünk, ahol kétoldalt nem volt szomszédunk. Ahogy az lassan szokásommá vált, kinéztem az ablakon, hogy látom-e a férfit az autójába szerelt titokzatos műszerével. Nem láttam.

Miután helyet foglaltunk, Aliié szép sorban elmondta, mi minden történt attól a pillanattól fogva, hogy megérkezett Donovanék házához. Szenvtelenül beszélt, a hangjából különös módon hiányoztak az érzelmek, mint aki mindenáron meg akarja őrizni az önuralmát. - Jól érzi magát? - tudakoltam.

Alig észrevehetően megrázta a fejét. - Még nem, de dolgozom rajta.

- Akarja, hogy egy darabig ne beszéljünk róla?

Újabb fejrázás. - Nem. Muszáj foglalkoznunk vele.

- Van valami sejtésük a rendőröknek, hogy ki lehet a tettes?

- A ház fel van forgatva. Mintha egy rablás fajult volna gyilkossággá.

- Minket azért ilyen könnyen nem ejtenek át - mondtam. - Nem sokkal azután, hogy olyan aggodalmasnak hangzott a telefonban, Susan a férjével együtt gyilkosság áldozatává válik. Ez túl egyértelmű ahhoz, hogy véletlen legyen.

Aliié bólintott. - Teljes mértékben egyetértek. Úgy érzem, mintha mi öltük volna meg őket.

Bár az eszem mást diktált, én is ugyanígy éreztem.

Aliié sírva fakadt. - Richard, ez olyan, mintha berontottam volna az életükbe, és a saját kezemmel gyilkoltam volna meg őket. Az egyik percben még a nyugdíjas éveiket tervezgetik, vagy maguk előtt látják az unokáikat, aztán felhívom őket telefonon, és vége szakad az életüknek.

Hagytam egy kis időt, hogy mindketten magunkba szálljunk. Rámutathattam volna, hogy van egy igazi gyilkos is, aki nem mi vagyunk, de az eszével Aliié tudta ezt. - A rendőrök nyilván rákérdeztek, hogy mit keresett ott.

- Azt mondtam, hogy egy barátom telefonszámláján szerepelt Donovanék száma, és az illető nem tudja, miért. - Sikerült halvány mosolyt erőltetnie az arcára. - Azt is mondtam, hogy a barátomnak memóriazavara van, és próbálok segíteni neki összerakni az életét.

Eljátszottunk a gondolattal, hogy a rendőrséget is megpróbálnánk bevonni a nyomozásunkba, de alig voltak konkrétumok, amelyekből kiindulhattunk volna. Az, hogy Julié és Jen eltűnt, annyira hasonlítanak egymásra, meg hogy Susan Donovan rémültnek hangzott a meggyilkolása előtti napon, aligha keltette volna fel a rendőrség érdeklődését.

Reméltem, hogy Allie-nek nem az jár a fejében, ami nekem, vagyis ha tényleg azok az emberek követték el ezt a brutális bűncselekményt, akikkel szemben állunk, csekély az esélye, hogy Jen még életben van.

Megszaporodtak a véletlenek, és kezdtem elhinni, hogy lehetséges egy olyan összeesküvés, amelynek Jen és én egyszerre vagyunk a célpontjai. Az viszont továbbra sem fért a fejembe, hogyan terjedhetne ki az ismerőseim körére, és miként törölhették volna ilyen maradéktalanul a Jen létezésére vonatkozó bizonyítékokat. - Azt hiszem, eddig rossz helyen keresgéltünk - szólaltam meg.

- Hol van a jó hely?

- Julié nem Fort Atkinsonban tűnt el, úgyhogy magának semmi oka nem volt, hogy ott keresse. Ugyanaz igaz Jenre és Manhattanre.

Aliié bólintott. - Jen Ardmore-ban tűnt el.

- Ami csak húsz percre van innen.

- Csak nem akar visszamenni oda? Nem lesz könnyű.

- Megbirkózom vele.

Aliié bólintott. Láttam, visszatér az elszántsága. - Mikor indulunk?

- Amint sikerült kitalálnunk, milyen stratégiát kövessünk az odaérkezésünk után. A kisváros lakói egyelőre komplett idiótának tartanak, aki egy teljes délutánra lekötötte a rendőri állományukat.

- És azt is ki kell találnunk, mi volt a szerepe a Donovan házaspárnak ebben az egészben.

- Azt hiszem, van egy ötletem, hogyan csináljuk - mondtam.

- HOGY akarok-e folytatást? - csodálkozott el Scott. - Komolyan kérdezed? Tíz perccel azután, hogy az első cikked az újságosstandokra került, már ezért rágtam a füledet. Richard, az a lapszámunk minden eladási rekordot megdöntött, soha még ennyi olvasói levelet nem kaptunk.

- Ezt vegyem igennek?

- Mit szólnál a következőhöz? Fenntartok neked maximum tizenkét oldalt, és ha esetleg több kellene, visszaveszünk a reklámokból. Akkor is a tiéd a címoldal, ha lapzárta előtt kitörne a nukleáris háború.

- Benne vagyok, feltéve, hogy a cikk szerkesztetlenül jelenik meg.

Scott egyszeriben elkomorult. - Szerkesztetlenül? Akkor engem miért tartanak? Szerkesztő vagyok. Ki van írva az ajtómra.

- Legutóbb sem változtattál egyetlen szót sem.

- A lényeg, hogy megtehettem volna. Briliáns volt az anyag, úgyhogy hozzá sem nyúltam. De a lehetőség megvolt rá. Mi, szerkesztők ettől érezzük magunkat biztonságban.

- Ennek a cikknek változtatások nélkül kell lejönnie. És az anyaggyűjtést Craig Langellel akarom elvégeztetni, a magazin számlájára.

- Akkor viszont muszáj lesz beavatnod, hogy mégis mi folyik itt.

Úgyhogy kezdve Allie-vel és az eltűnt Julie-val, elmondtam neki mindent, a telefonszámlát, a pszichológust, az utánam nyomozó férfit és Donovanék meggyilkolását.

- Tudod, először csak fura volt az egész - szólalt meg Scott, miután befejeztem. - De most már komolyra fordult, és kifejezetten hátborzongatónak érzem.

- Tehát nem akarod lehozni a cikket? Elvihetem máshová is.

- Teljesen elment a józan eszed? - fakadt ki. - Bocs, jobban is megválogathatnám a szavaimat. Nem kereshetnél valaki olcsóbbat? Craig egy vagyont kér.

Megráztam a fejem. - Csak Craig jöhet szóba. Benne megbízom.

- Rendben, legyen Craig. Mikor kapom meg a cikket?

- Fogalmam sincs - feleltem.

- Ezzel sokra mentem. Kérdezek tőled valamit, Richard! Mégis mit remélsz elérni ezzel az egésszel?

Úgy döntöttem, hogy tőlem telhetőén őszinte leszek. - Nos, először is így bevonhatom Craiget a nyomozásba. De ami a legfontosabb...

- A cikk segíthet megtalálnod Jent.

Bólintottam. - Segíthet megtalálnom Jent.

Amint hazaértem, telefonáltam Craignek, és közöltem vele, hogy pénz áll a házhoz.

- Ingyen is elvállaltam volna, Richard. Mondtam neked.

- De pénzért mégiscsak jobb, nem igaz?

- Pénzért mindig jobb.

Találkoznunk kellene valamikor, mondtam, hogy beavassam a részletekbe. Addig is elmeséltem neki a Donovan házaspárról azt a keveset, amit tudtam.

- Mi közük lehetett az eltűnt barátnődhöz?

- Fogalmam sincs, de gondolom, minél többet kiderítesz róluk, annál jobb eséllyel megtaláljuk az összefüggést.

- Rendben, máris munkához látok - ígérte.

Az este fennmaradó részében nem volt különösebb dolgom, úgyhogy felhívtam Allie-t, és megkérdeztem, mit szólna egy közös vacsorához. A Sportkocsmába is benézhettem volna, mégis Allie-t választottam, mint gyakorlatilag minden este. Magamnak azzal érveltem, hogy azért van így, mert együtt dolgozunk az ügyön, és minél többet beszélgetünk róla, annál valószínűbb, hogy rábukkanunk a megoldásra. Arra is emlékeztettem magam, hogy egyedül van egy idegen nagyvárosban, muszáj odafigyelnem rá. Azonban más is volt.

Vonzódtam hozzá. Magam sem tudtam, miért, és ezt zavarónak találtam. Természetesen nem kerülte el a figyelmemet a nyilvánvaló tény, hogy Aliié pontosan ugyanúgy néz ki és ugyanúgy viselkedik, mint Jen. Ez némi egészséges bűntudatot keltett bennem; úgy éreztem, mintha megcsalnám Jent. Ráadásul kezdtem azt gondolni, hogy Aliié ugyanilyen érzéseket táplál irántam, amit éppen annyira zavarónak találhatott, mint én. Egyelőre nem mondott semmit, és én sem szándékoztam.

Aliié és én beültünk a Dock nevű étterembe a Broadwayn, és törtük a fejünket, hogyan tovább. Mivel egyikünknek sem volt különösebb ötlete, a beszélgetés nem volt túl érdekfeszítő.

Továbbra is úgy tűnt, hogy Ardmore az egyetlen hely, ahol van értelme kutakodni.

- Mikor írja meg azt a cikket a magazinnak? - kérdezte Aliié.

- Amint kitaláltam, mit akarok írni. Mindenesetre nemsokára.

- Én is benne leszek? És Julié?

Annyira magamra összpontosítottam, hogy eszembe sem jutott, Allie- nek is lehetnek személyiségi jogai a cikkhez kapcsolódóan. - Ne haragudjon, meg kellett volna kérdeznem előzetesen - szabadkoztam. Teljes mértékben maga dönt.

Rövid latolgatás után így szólt: - Ezen nem múlhat.

Kijöttünk az étteremből, és gyalog tettük meg a három kilométeres utat Aliié szállodájáig. Hiába kerestem a tekintetemmel a férfit, aki korábban követett bennünket.

Ezt említettem Allie-nek, aki így válaszolt: - Biztosan elijesztettük.

- Mégis hogyan?

- Tessék?

- Emlékezzen csak vissza, mi történt aznap este! Kiszúrtuk a pasast, mire én visszamentem a szállodához, maga meg később követett. Semmilyen jelét nem adtuk, hogy felfigyeltünk rá. Akkor viszont mivel ijeszthettük volna el?

- Talán úgy döntött, hogy eleget látott. Vagy esetleg eleve tévedtünk vele kapcsolatban.

- Maga elhiszi ezt? - kérdeztem.

- Nem.

- DONOVAN vízvezeték-szerelő volt - közölte Craig séta közben. - Nem kém, aki vízvezeték-szerelőnek adja ki magát, sem kábítószer-kereskedő vagy sorozatgyilkos. Átlagos vízvezeték-szerelő volt, legalábbis ez minden, amit találtam róla.

- Megszerezted a kuncsaftjai listáját?

Craig bólintott. - Itt van nálam. - Megállt, és elővett néhány papirlapot a nejlontasakból, amit aktatáska helyett használt.

- Ardmore-ban is voltak ügyfelei?

Belenézett egy pillanatra a papírokba. - Négy ilyennel volt dolga az utolsó hat hónapban.

- Ryan nevű volt-e köztük?

Craig ezt is gyorsan ellenőrizte. - Két vállalati és két lakossági ügyfél. Nincs köztük Ryan. Nem ülhetnénk le valahol? Piszok hideg van idekint.

- Persze. Ahhoz a pádhoz mit szólnál?

- Mi ez a „találkozzunk a Central Parkban”?

Leültünk, és megvártam, míg egy fiatal pár elhalad a pad előtt. - Valószínűleg lehallgatják a lakásomat és a telefonjaimat is.

- Miből gondolod?

Beszámoltam neki a férfiról, aki követett, és hogy az illető a jelek szerint vagy abbahagyta a megfigyelést, vagy mostantól nagyobb gondot fordít az álcázásra.

- Akarod, hogy ellenőriztessem valakivel?

- Kösz, de ezt megoldom magam - feleltem.

Kétkedő arcot vágott. - Hogyan?

- Tavaly cikket írtam az ipari kémkedésről, és interjút készítettem a téma egyik szakértőjével. Őt akarom megkeresni.

- Biztos vagy benne? - erősködött Craig. - Mert én is elintézhetem.

Megráztam a fejem. - Neked bőven lesz dolgod ezen kívül is.

Arra az eshetőségre, ha a mobiltelefonomat is lehallgatnák, hazafelé menet megálltam egy nyilvános készüléknél, és felhívtam az ipari kémkedés szakértőjét, Mark Cookot. Emlékezett rám, és vállalta, hogy átvizsgálja a lakásomat, sőt kijelentette, hogy egy centet sem fogad el érte. Valószínűleg olvasta a cikkemet, és mint mindenki másnak Amerikában, neki is megesett rajtam a szíve.

A lakásomba érve nekiláttam, hogy megírjam a cikket Scotték magazinjának. Ahhoz nem voltam elég agyafúrt, hogy kitaláljam, hogyan csalogathatnám elő azokat az embereket, akik után kutakodom, már ha léteztek egyáltalán, úgyhogy inkább az egyenes megközelítést választottam. Előadtam az igazságot, pontosabban csak amennyit szükségesnek találtam belőle. írtam Allie-ről és Julie-ról, valamint Donovanékről és az engem követő férfiról.

Arról nem tettem említést, hogy a jelek szerint a közelmúltban nagy horderejű cikken dolgoztam, amelynek az emléke teljesen törlődött az agyamból. Nem tértem ki Garber doktorra, illetve arra a megjegyzésére sem, hogy annak idején elárultam, a cikk Sean Lassiterről szól. A Lassiter-kapcsolat továbbra is felderítésre várt.

Nem különösebben érdekelt, ha az olvasók többsége azt hiszi, hogy még mélyebbre süllyedtem a paranoid képzelgésben. Ha a napfény a legjobb fertőtlenítőszer, én minden tőlem telhetőt megtettem, hogy elűzzem a kórokozókat.

Leadás előtt még elolvastattam a cikket Allie-vel vacsora közben. - Mesteri - mondta aztán, de nem látszott lelkesnek.

- Mi a baj? - kérdeztem.

- Nem fogalmaz eléggé sarkosan. Szerintem meg kellene próbálnia ráijeszteni a gazfickókra, akiket üldözünk. Akkor esetleg elkövetnének valamilyen hibát.

- És ha azzal ellensúlyozzák a baklövésüket, hogy ránk szállnak?

- Szádjának csak. - Aliié vállat vont. - Szerintem olyan hangot kellene megütnie, mintha ott lihegnénk a sarkukban, és épp fel akarnánk venni a kapcsolatot a bűnüldöző szervekkel.

- Remek ötlet - mondtam elismerően. - Tudja, Scottnak kikötöttem, hogy nem írhatja át a cikket, és maga most éppen ezt csinálja.

Elmosolyodott. - Valakinek meg kellett tennie.

***

SZIKLA hatszor adta elő a termékbemutatóját tizenegy embernek.

Nem szervezett előadást két embernél többnek egyszerre. Be kellett tartania a játékszabályt, jóllehet, a tizenegyből mindenki tisztában volt a vetélytársak kilétével. Szikla meglepődve tapasztalta, hogy nem untatja az ismétlődés. A közönség annyira a hatása alá került, hogy ő maga is minden alkalommal élvezte, amit csinált.

A Richard Kilmer főszereplésével zajló multimédiás show közben szünetet is tartottak, hogy kérdéseket lehessen feltenni. Az ardmore-i autóbaleset napja volt a vízválasztó. Az utána rögzített kép- és hangfelvételek kiválóan szemléltették a Kilmert nyomasztó stresszt és egyben azt, hogy mindez semmilyen hatással nem volt a teljesítményére. Szikla azonban nem csinált felhajtást, egyszerűen hagyta, hogy az anyag beszéljen önmagáért.

Régen megállapította már, hogy Kilmer felhasználása a legokosabb húzás volt, amit valaha kitalált. Azáltal, hogy Richard a nyilvánossághoz fordult, a projekt hitelessége jelentős mértékben megnőtt. Egyetlen más termékbemutató sem versenyezhetett vele.

Ezek az emberek elég okosak voltak, hogy felfogják, mit látnak, és azt is megértették, milyen áldásos hatása lehet rájuk. A többségük nem volt jogosult a végső döntés meghozatalára, a véleményük azonban sokat nyomott a latban. Szikla egyelőre nem is próbálta nyélbe ütni az üzletet. Annak majd akkor jön el az ideje, amikor Kilmer grandiózus fináléjával lezárul a bemutató.

Akkor kezdődhet a végső licitálás, és Szikla úgy számolt, hogy a győztes ajánlat meghaladja majd a tízmilliárd dollárt. Ez legalább húszszorosa volt annak, amit legális körülmények között kaphatna. Utána osztoznia kell az alkotótársaival, majd leszámolni a sok keselyűvel, akik mind az ő sikeréből akarnak koncot szakítani maguknak.

A lenyűgöző extraprofiton kívül azonban Sziklának más oka is volt, hogy éppen ezt az utat válassza. Elhatározta, nem hagyja, hogy zsenialitásának gyümölcsét szülőhazája szakítsa le. Az ország vezetői annak idején eldöntötték, hogy hozzájuk képest alávaló, és nem méltó a tiszteletre. Most súlyos árat fizetnek, amiért így bántak vele.

Az álmélkodva figyelő arcok alapján tiszteletből ezúttal nem volt hiány. A teljesen megilletődött emberek készen álltak, hogy egy vagyonért megszerezzék maguknak a művét.

Ami Szikla részéről helyénvaló volt.

- LÁTTAD EZT? - Hank Miller az exsógora, George Kentris hadnagy íróasztalára fektette a szétnyitott magazint. Kentris a Monticellótól húsz percre lévő Ellenville rendőrkapitányságán dolgozott.

Kentris fintorogva felpillantott. - Ha én is olyan keményen dolgoznék, mint te, volna időm magazinokat olvasgatni.

- Vagyis tiszta szerencse, hogy beugrottam. Olvasd csak!

Kentris felvette az újságot az asztalról, hogy belelapozzon Richard Kilmer legújabb cikkébe. Aztán kezdett ráébredni, miért tolta Hank az orra alá az írást, és figyelmesebben tovább olvasott.

Nyolc hónappal korábban Kentris ügyeletben volt, amikor bejelentés érkezett, hogy Ellenville előkelő részén valaki megpróbált behatolni egy család otthonába. Két rendőr előállította a férfit a kapitányságon. A helyzetet az tette rendhagyóvá, hogy a férfi váltig állította, ő a tulajdonosa a háznak, ahová próbált bejutni. És nem is az ablakon akart bemászni, hanem az ajtón kopogtatott, mondván, nem találja a kulcsát.

A férfi azt mondta, Dániel Richardsonnak hívják, de semmilyen irattal nem tudta igazolni magát. Azt állította, hogy a feleségével és nyolcéves kisfiúkkal élt abban a házban, és tanár a gimnáziumban. Kentris utánanézett, és úgy találta, hogy mindebből semmi sem igaz. Megengedte a férfinak, hogy felhívja a feleségét, de a telefonszámon, amit beütött a készülékbe, nem kapcsoltak előfizetőt, ami láthatóan zavarba ejtette és aggodalommal töltötte el a férfit. Egyébként teljesen hihetőnek és őszintének hangzott, amit előadott. Csak valami tévedés lehet, bizonygatta. Különben is, mi előnye származna a hazudozásból? Ráadásul kifejezetten jól öltözött volt, az arca frissen borotvált, a beszéde választékos. Nem látszott rajta, hogy bármilyen értelemben fogyatékos volna, és a józansági teszten is átment. Vagy profi szélhámos volt, vagy tévképzetek rabja.

Későre járt, és Kentris csak másnap reggel akart hozzálátni az azonosításhoz, de nem tudta, hol helyezze el a férfit éjszakára. A fogda nem tűnt helyénvalónak; végül is a férfi mindössze bekopogtatott egy ajtón. Úgyhogy Kentris felhívta a moteltulajdonos Hanket, és megkérdezte, elszállásolná-e másnapig.

- Nem probléma - felelte Hank. - Feltéve, hogy a kapitányság állja a számlát.

- Reméltem, hogy egyetlen éjszakáért nem kérsz semmit.

- Én meg reméltem, hogy a bank lemond a jelzáloghitelem törlesztő részletéről. És a húgod visszaküldi a tartásdíjat. Reménykedni a balfácánok szoktak.

- Jól van, a kapitányság fizeti a számlát - ígérte Kentris. - Rá tudod zárni a pasasra kívülről az ajtót?

- Persze, de az külön díjtétel lesz.

- Micsoda szemétláda vagy, Hank! Jól tette a húgom, hogy kirúgott.

Kentris átfuvarozta a motelhoz a rejtélyes férfit, és ott maradt, amíg

Hank elhelyezte egy szobában. Reggel vagy megoldódik a talány, vagy átadja a szociális szolgálatnak. - Maga most egyelőre itt marad, és majd reggel kiderítjük, mi ez az egész - mondta Kentris. - Rendben lesz így?

- Persze - felelte a férfi. - Nagyon fáradt vagyok.

Hank kulcsra zárta az ajtót! - És ha megéhezik? - kérdezte Kentris.

A moteltulajdonos vállat vont. - Éjszaka nincs szobapincér.

Mint kiderült, a férfinak nem is volt szüksége szobapincérre, ugyanis nem egészen egy órával azután, hogy a motelszobába lépett, már halott volt. Másnap reggel Kentris találta meg a holttestét az ágyon. A jelek szerint a férfi egy ,22-es kaliberű pisztolyt nyomott a halántékához, és meghúzta a ravaszt. Az ujjlenyomatait megtalálták a pisztolyon, és a kezén lőpornyomokat rögzítettek.

Mind az előállítást végző rendőrök, mind Kentris korábban megállapította, hogy a férfi fegyvertelen, és az ajtó továbbra is kulcsra volt zárva kívülről. Senki sem jelezte, hogy fegyverdörrenést hallott. A rendőrség által lefolytatott nyomozás után a két rendőr és Kentris megrovásban részesült az ügy hanyag kezeléséért. Kentris egész pályafutásának legfel- kavaróbb esete volt. Valaki meghalt, miközben ő volt szolgálatban, és a haláleset megelőzhető lett volna. Csak azt nem értette, hogyan maradhatott rejtve előlük a fegyver.

Két héttel a holttest megtalálása után kiderült, hogy Dániel Richardson valójában Larry Collins az oklahomai Normanból. A férfi matematikatanár volt az Oklahomai Egyetemen, és három héttel korábban tűnt el az otthonából. A családja és a helyi rendőrség nem tudott indokkal szolgálni, hogy miért tette.

Amikor Kentris végzett a cikk elolvasásával, Hank megkérdezte: Ismerős valahonnan?

- Megéri utánanézni - dünnyögte Kentris. A Donovan házaspárt a kapitányságtól alig húsz kilométerre gyilkolták meg.

- Ha kiderül, hogy jó volt a szimatom, felveszel seriffhelyettesnek?

- kérdezte Hank. - Esetleg megkapom a város kulcsát vagy hasonlók?

- Menj vissza a motelba! - Kentris az órájára pillantott. - Lassan megérkeznek az ebéd utáni egyórás hetyegésre a párocskáid.

- KINEK dolgozol, a KGB-nek?

A kérdést Mark Cook tette fel, aki a lakásomban várt, amikor hazaértem az étteremből, ahol Allie-vel vacsoráztam. Az ipari kémkedés szakértője az utóbbi három órát a lakásom átvizsgálásával töltötte.

- Ezt hogy értsem?

- Valaki minden szót hallott, amit kimondtál ebben a lakásban, és látta minden mozdulatodat. Valaki, akinek korlátlan pénzeszközök álltak rendelkezésére, hogy ezt megtehesse.

- Lehallgatták a lakásomat - hebegtem. Nehéz volt megemésztenem a lehetséges következményeket.

- Jó huszonöt évvel ezelőtt, amikor az amerikai kormány moszkvai nagykövetsége új épületbe költözött, az oroszok mindenhová lehallgató készülékeket tettek, még az épület alapjába is.

- És?

- És ehhez képest, ami itt van, a nagykövetség tiszta volt.

- Nem inkább odakint kellene ezt megbeszélnünk? - kérdeztem.

- Nem érdekes, már az összes eszközt hatástalanítottam.

- Vagyis tudják, hogy tudjuk.

Cook vállat vont. - Végignézték, ahogy csináltam. A végén még be is intettem nekik.

Erre nem tudtam mit mondani, úgyhogy ő folytatta. - Komoly dologról van szó, és nyilvánvalóan komoly emberekkel állsz szemben. Némelyik berendezés annyira csúcstechnológiás, hogy fel kellett hívnom az ismerőseimet információért. A fele államtitoknak számít.

A kezembe nyomott egy T alakú miniatűr eszközt. A golfozók használnak ilyet, csak az tízszer ekkora. A szélessége nem lehetett több három milliméternél, a vége üvegből volt. - Ez micsoda? - kérdeztem.

- Videokamera. Úgy van beállítva, hogy testhőmérsékletre kapcsoljon be. Tizenegyet szedtem össze belőle. Darabja hatezer dollár.

- Nyilván nincs rá mód, hogy kiderítsük, kihez futottak be a továbbított felvételek.

Cook megrázta a fejét. - Nincs. Ha mégis volna, ezek az emberek elég dörzsöltek ahhoz, hogy vakvágányra csaljanak.

Mindezt hátborzongatónak találtam, ám a döbbenetét lassan düh váltotta fel, amelybe ugyanakkor némi megkönnyebbülés keveredett. Mégsem örültem meg. Jen eltűnése mögött kezdettől fogva valami külső, ördögi erő állt. Fogalmam sincs, hogyan törölték létezésének összes nyomát az életemből, de ki fogom deríteni.

Kerül, amibe kerül, ki fogom deríteni.

Cook távozása után felhívtam Craig Lángéit, és beszámoltam a fejleményekről. Halkan füttyentett. - És fogalmad sincs, ki csinálja ezt?

Erre azt mondtam, okom van feltételezni, hogy a cikk, amelyről beszéltem, Sean Lassiterről szólt volna. - Talán Lassiter benne van.

- Az nem lepne meg - sóhajtott. Időközben tanulmányozta az eredeti Lassiter-sztorit. - Majd a körmére nézek.

Aliié magasabb érzelmi hőfokon élt meg mindent, mint én: ugyanazokat a dolgokat érezte, csak intenzívebben. Úgyhogy amikor beszámoltam neki a lehallgató készülékekről, még nálam is jobban kikelt magából, ugyanakkor annyira megkönnyebbült, hogy szinte fellelkesült. - Véletlen ezzel kizárva - szögezte le. - A pasas, aki magára akaszkodott, a Donovan házaspár meggyilkolása... Mostantól valóságos ellenféllel állunk szemben.

Láthatóan most sem kívánt arra összpontosítani, hogy az ellenség már megmutatta, milyen hidegvérrel képes gyilkolni. Valószínűleg azért nem, mert ez egyben Jen túlélési esélyeiről is sokat elárult volna. Igyekezve a legmélyebben eltemetni magamban a gondolatot, így szóltam: - Vissza kell mennünk Ardmore-ba.

Allié bólintott. - Meséljen róla.

Az ARDMORE-I AUTÓÚT embert próbáló volt; szó szerint visszatértem a legrosszabb rémálmom helyszínére. Nem gondoltam volna, hogy még egyszer a közelébe megyek annak a helynek, hacsak azért nem, hogy Jent hazavigyem. Arra viszont biztosan nem fog sor kerülni, legalábbis most még nem.

Aliié volt annyira figyelmes, hogy magamra hagyjon a gondolataimmal, így gyakorlatilag a teljes utat néma csendben tettük meg. Közben nyilván ő is az érzéseivel viaskodott. Minden magabiztossága ellenére sem lehetett teljesen meggyőződve róla, hogy a bámulatos hasonlóságnál több is fűzi a nővérét ehhez a másik nőhöz.

Amikor elhajtottunk az ÜDVÖZÖLJÜK ARDMORE-BAN! tábla mellett, Aliié megfogta a kezemet, amely történetesen éppen a kormányon nyugodott. - Mostantól jó dolgok történnek majd - biztatott.

Elmosolyodtam. - Legfőbb ideje.

Elsőként a Vegyeskereskedés ötlött a szemünkbe a kisváros szélén, ahol Jen és én annak idején megálltunk, és ahol később az eladót faggattam. Beálltam a parkolóba, mire Aliié megkérdezte: - Már járt itt?

- Igen, kétszer is. - Aztán elmosolyodtam. - Vagy többször. Vagy soha. Vagy ez a hely is csak a képzeletem szüleménye.

Bementünk. Minden ugyanúgy nézett ki, mint korábban, a pénztárgép mögött is ugyanaz a nő állt. Felderült az arca az érkezésünkre.

- Nicsak, ki van itt! - Benyitott a hátsó helyiségbe, és lelkendezve elkiáltotta magát: - Cassie, gyere ki gyorsan!

Kisvártatva tinédzser lány jött elő. - Ezt nem hiszem el!

- Beavatnának minket is?

- Ugye, jól gondolom, hogy a maga cikkei jelentek meg abban a magazinban? Annak idején maga érdeklődött nálam Janice Ryanről. - A nő odafordult Cassie-hez. - Megmondtam. Akkor is ugyanígy állt itt.

- Nézze...

- Uraságod alaposan felforgatta a város életét! Megengedi, hogy lefényképezzem magát és Cassie-t, ahogy egymás mellett állnak?

Mielőtt igent mondtam volna a fényképre, alaposan kifaggattam őket. Az eladónőtől megtudtam, hogy a Jenről írott cikkem ezerszámra csődítette a turistákat a kisvárosba. Megmutatta a falat, amelyre az emlékpólók voltak kiaggatva, rajtuk Jen fényképe és KERESSÜK JENT, illetve az UTOLJÁRA ARDMORE-BAN LÁTTÁK feliratok.

Igazából soha nem foglalkoztatott, hogy a cikkem eljut-e a kisvárosba, és meglepődve tapasztaltam, micsoda hatást keltettem az írásommal, milyen reakciókat váltottam ki az emberekből.

Meglepődve és bosszúsan csóváltam a fejem. Jen ugyanis nem valami furcsa szerzet volt, és nem is reklámfogás, hogy turistákat és pénzt csábítson a városba, pedig itt ez történt. És ezért kizárólag magamat hibáztathattam.

Allié odalépett hozzám. - Magát is annyira idegesítik ezek az emberek, mint engem? - Elég hangosan mondta, hogy azok ketten meghallják, és megütközést láttam az arcukon.

Távoztunk az üzletből, az épület előtt viszont legalább egy tucat ember állt bámészkodva. Valahogy híre ment az ottlétünknek - nyilván a boltban tartózkodó többi vásárló egyike révén , és máris összeverődtek a kíváncsi helyiek.

Ügyet sem vetettünk rájuk, egyszerűen beszálltunk a kocsinkba. - Kész röhej, mire képesek az emberek - méltatlankodott Aliié.

Úgy döntöttem, hogy elviszem Allie-t Jen eltűnésének színhelyére, így a Kendrick-vízesés felé indultunk tovább. A nap legnehezebb részének ígérkezett ez számomra; arra gondoltam, essünk túl rajta.

Gyönyörű időnk volt. Negyedóra alatt el is értük úti célunkat. - Ez az a rész, ahol a vihar lecsapott ránk - magyaráztam, igyekezve megőrizni a lelki nyugalmamat. - És itt rohantunk le az útról. - Lehúzódtam, és megállítottam az autót, erősen markolva a kormányt, hogy úrrá legyek a kezem remegésén.

- Szálljunk ki! - javasolta Aliié, és úgy is tett, mielőtt tiltakozhattam volna. Követtem a példáját.

- Végül hol állt meg a kocsi?

- Mit számít? - kérdeztem vissza. Rossz érzéssel töltött el az ottlétünk. - Miért olyan fontos az?

- Fogalmam sincs, mindenesetre látni szeretném a saját szememmel. Kitartás, Richard, rendben?

- Rendben. - Körülnéztem, hogy betájoljam magam, aztán lesétáltam a fához, amelynél annak idején megálltunk. Tudtam, hogy sikerült rátalálnom, ezt jelezte a horzsolás, amelyet annak idején a törzsén ejtettünk. Nem rohantunk neki a fának, ugyanis az autó lendülete éppen elfogyott, mire odaértünk.

- Itt kötöttünk ki - mutattam. - Aztán visszaszaladtam az úthoz, meg- állítottam néhány autót, és átvizsgáltuk mindkét oldalt, Jent keresve.

- Menjünk! - szólalt meg Aliié, és visszaindult az országúihoz. Nem követtem, ugyanis közben valami megragadta a figyelmemet. A bokrokat néztem a hátunk mögött.

Amikor Aliié észrevette, hogy nem tartok vele, megfordult. - Valami baj van?

Nem válaszoltam. Csak álltam, majd lassú léptekkel arrafelé indultam, amerre a tekintetem irányult.

- Richard, mi az? Mi a baj? - kérdezte Aliié, és visszaindult felém, hogy a saját szemével is megnézze.

- Aliié, nagyjából százzal mentünk, amikor a vihar kitört. Olyan hirtelen csapott le ránk, hogy alig volt időnk lassítani. Vagyis legalább hetvennel robogtunk le az útról.

- Úgyhogy?

- Úgyhogy még jó darabon gurultunk előre, miután letértünk az útról. Vagyis át kellett gázolnunk a sok cserjén, mielőtt kikötöttünk a fánál.

Aliié odanézett, és rájött, hogy miről beszélek. A cserjés sértetlen volt, a kis fák épek és egészségesek. - Vagyis máshogy történt a dolog - állapította meg. - Ellenkező esetben ugyanis egy fél erdőt letarolt volna a kocsi.

- De itt voltam, Aliié! Átéltem az egészet.

- Akkor viszont nyilván rossz helyre jöttünk. Nem lehetséges, hogy valahol odébb történt a baleset?

Megráztam a fejem. - Nem, a hely stimmel. Csak nem úgy történt, ahogy megéltem. Semmi sem úgy történt, ahogy emlékszem.

AHOGY bekanyarodtam a házhoz, láttam, hogy Janice Ryan éppen kinéz az ablakon. Felkavaró volt mindent újra átélni Ardmore-ban, ez a találkozás azonban különösen komoly megpróbáltatásnak ígérkezett. Janice

Ryan háza az a hely volt, ahol az utolsó néhány napot töltöttük Jennel, ahol szeretkeztünk, ahol megkértem a kezét, és ahol igent mondott.

Janice kijött a verandára, és kedvező előjelként nyugtáztam, hogy nem szorongat vadászpuskát a kezében. Amikor utoljára találkoztunk, pofon vágott. Fogalmam sem volt, hogy szóba áll-e velünk.

A veranda felé indultam, Aliié néhány lépéssel lemaradva követett. - Mrs. Ryan, tudom, hogy nagyon felzaklatták a történtek, és...

Nem hagyta, hogy befejezzem a mondatot. - Jöjjenek be! Kérem.

Amikor bemutattam neki Allie-t, nem tanúsított különösebb érzelmi reakciót, nem adta jelét, hogy felfedezte, Aliié pontosan úgy néz ki, mint az eltűnt lánya. Aztán bementünk, és a ház belseje továbbra is alig hasonlított arra, ahogy a Jennel való látogatásunkkor kinézett, de ez most már nem ért meglepetésként. Janice kávéval kínált, majd leültünk beszélgetni. - Köszönöm, hogy behívott bennünket - szólaltam meg. - Egyben elnézést kérek, amiért legutóbb bántón viselkedtem.

Megrázta a fejét. - Nem, én kérek elnézést. Nincs semmi mentség arra, amit tettem.

- Érthető, hogy elragadták az érzelmei jegyeztem meg.

- A lányomról beszélt, Jenniferről. A kisbabámról. Jennifer kétéves volt, amikor meghalt. Soha nem sikerült kihevernem a csapást.

Azt tudtam, hogy volt egy lánya, aki nagyon fiatalon halt meg, de azt nem, hogy Jennifernek hívták. Utána kellett volna néznem. - Őszinte részvétem - motyogtam.

- Olvastam a cikkeit. - Elmosolyodott. - Mint gyakorlatilag mindenki más a környéken. Viszont azt akarom, hogy tudja, nem voltam itt magával vagy Jenniferrel, és Ben, a férjem húsz éve halott. Tudom, hogy azt hiszi, minden úgy történt, ahogy leírta, de nem.

- Éppen azt próbáljuk kideríteni, mi történt - szólalt meg Aliié.

Janice ránézett, és bólintott. - Én is azon igyekszem.

Meghökkentett a kijelentése. - Ezt hogy érti?

Felállt az asztaltól. - Megmutatom.

Követtük a hálószobához, ahol Jen és én annak idején aludtunk. A dolgozószobának berendezett helyiséget a ház összes többi szobájához hasonlóan telezsúfolták csecsebecsékkel, festményekkel, fényképekkel. Az asztalokon és a falakon gyakorlatilag nem maradt szabad hely.

- Előző héten éppen nyaraltam. Meglátogattam a bátyámat Dél-Karolinában... akkor jöttem vissza, amikor maga Ardmore-ban járt.

Odament a falhoz, és megigazított néhány fényképet. A fotók többségén egy férfi oldalán volt látható, akit a férjének gondoltam. A férfi nem egyezett az emlékeimben élővel, vagyis azzal, aki a lányát dicsérte.

- Mire visszajöttem, megváltoztak a dolgok. Apróságok. Néhány fotó össze volt cserélve, az asztalokon átrendeztek ezt-azt. Ha valaki körül elfogynak az emberek, a tárgyak jelentik a társaságot. Behunyt szemmel el tudom mondani bármelyik szoba berendezését.

- És a távollétében változások történtek?

Bólintott. - Legalább öt példát mondhatnék. Nem tudtam mire vélni, hogy az ajtók kulcsra voltak zárva, és a riasztó nem kapcsolt be. Semmi sem tűnt el, és nem történt betörés. Arra gondoltam, biztosan tévedek, de a lelkem mélyén tudtam, hogy nem.

Hittem neki, pedig ahogy másnak, ennek sem volt értelme. Éppen nyaralásból tért haza, amikor ott jártam Jennel, és a ház teljesen máshogy nézett ki, mint most. Kis ideig még beszélgettünk, de nem jutottunk közelebb a rejtély megoldásához. Tudtam, hogy itt jártam Jennel, ő viszont biztosan állította, hogy nem. A tények őt igazolták.

Távozáshoz készülődve Aliié így szólt: - Nagyon sajnáljuk, hogy ilyen szörnyűségeken kellett keresztülmennie. - Megölelték egymást.

Janice-nek könnybe lábadt a szeme. - Az én kicsi Jenem nagyjából magával egykorú volna - sóhajtott, és újra megölelte Allie-t.

Mire távoztunk, túlságosan késő lett volna bárki mást felkeresni. Hangulatunk sem volt hozzá, mindkettőnket kimerítették az események.

- Nem sok értelme volna visszamenni New Yorkba éjszakára csak azért, hogy reggel megint kibumlizzunk - jegyeztem meg.

Allié bólintott. - Volt egy Hampton Inn az autópálya kijáratánál. Egész jól nézett ki.

Én is láttam. Visszakocsikáztunk, és kivettünk két szobát, majd beültünk a bár melletti étterembe vacsorázni.

Egyikünk sem akart beszélgetni a nyomozásunkról. Régóta minden gondolatunkat ez kötötte le, és közös vágyunk volt szabadulni a témától, ha csak rövid időre is. Úgyhogy minden másról társalogtunk helyette: a gyermekkorról, politikáról, sportról, illetve hogy ki mivel tölti a szabadidejét, amikor nem az eltűnt szeretteit próbálja felkutatni.

Továbbra is ámulattal töltött el, hogy mennyire fesztelenül érzem magam Aliié társaságában, és láttam, hogy ő is ugyanígy érez velem kapcsolatban. Talán a közös veszteség vagy a közös cél volt az oka, mindenesetre ritkán esett meg velem, hogy bárkivel ennyire egy hullámhosszon lettem volna. Még a hallgatásainkat is élveztem.

Persze nem csak beszélgettünk, ittunk is. Jobban a pohár fenekére néztünk a kelleténél, de éppen csak annyira voltunk részegek, hogy hosszú idő után végre megint jól érezzük magunkat.

Egészen záróráig maradtunk, ami nem jelzett vészes erkölcsi hanyatlást, ugyanis a hely tizenegy órakor bezárt. A szobáink a harmadikon voltak. Lifttel felmentünk, majd végigsétáltunk a folyosón.

Nem hiszem, hogy ami ezután következett, azért történt volna, mert ittasak voltunk, de elég homályosak az emlékeim. Aliié kinyitotta a szoba ajtaját, és visszafordult hozzám, valószínűleg azért, hogy elköszönjön. Ekkor megcsókoltam, de az is lehet, hogy ő csókolt meg engem. Aztán bevonszolt a szobájába, vagy talán én tuszkoltam be őt. Perceken belül az ágyon szeretkeztünk, és eszem ágában sem volt azon tűnődni, hogy helyes-e, amit csinálunk.

Hogy abban a pillanatban nem találtam semmi kivetnivalót benne, az teljesen biztos.

AMIKOR reggel hétkor felébredtem, fogalmam sem volt, mit kezdjek a kellemetlen helyzettel, amelybe keveredtünk, de Aliié megoldotta helyettem a dilemmát.

- Ami történt, megtörtént, Richard. Nem lehet visszacsinálni. Viszont nekünk a mára és a holnapra kell összpontosítanunk.

- Szóval ne legyen bűntudatunk? - kérdeztem.

Gyengéden megsimogatta az arcomat. - Egyelőre nincs rá időnk. Talán majd később.

Megreggeliztünk a földszinten, aztán kijelentkeztünk. Nálam volt a lista Frank Donovan négy megrendelőjéről. Elindultunk, hogy sorban mindegyiket felkeressük.

Az első állomásunk kisebb ház volt a város határában. A tulajdonos azt mondta, hogy mindössze három hete vásárolta, és a korábbi lakók valahol a Közép-Nyugaton telepedtek le. Ha a háziak nem vezettek félre bennünket, itt semmit sem tudhattunk meg.

A második megrendelő egy házaspár volt. Rita és Donald Church úgy fogadott bennünket, mintha Brad Pitt és Angelina Jolié jelent volna meg a küszöbükön. Emlékeztek rá, hogy azért hívták ki Frankét, mert csőtörés miatt az egész alagsoruk víz alá került. Churchék a hatvanas éveik végén jártak, és ha bármi módon összefüggésbe lehetett hozni őket a gyilkosságokkal, sem Aliié, sem én nem láttuk, hogyan.

Harmadjára Ardmore város kórházában tettünk látogatást, ahol Frank az elmúlt két hónapban háromszor is megfordult. Craig szerint állandó megbízási szerződése volt az intézettel. A létesítmény sokkal nagyobb volt, mint vártam, annál a helynél pedig jóval komolyabb, ahová Jen eltűnése után beszállítottak. A három hatalmas, kétszintes épület és a hátsó, kisebb szárnyépület elrendezése egyetemi városra emlékeztetett. A recepciósnőtől megtudtuk, hogy még negyven kilométerről is idejárnak az emberek ellátásra.

A recepciósnő azt is elmondta, hogy a kórházigazgatót dr. Harold Gatesnek hívják, mi pedig megkérdeztük, hogy beszélhetnénk-e vele. A Manhattan magazintól jöttem, közöltem, mire a recepciósnő: - Igen, ismerősnek tűnt. Maga az a pasas, így van?

Bólintottam. - Én vagyok az a pasas.

Miközben Aliié visszasétált a bejárathoz, a recepciósnő beütött egy számot a telefonba, majd halkan beleszólt. Feltételeztem, hogy közli Gatesszel vagy a titkárnőjével, hogy „az a pasas” vár rá. Három percen belül kiderült, hogy az igazgató hajlandó fogadni Allie-t és engem.

Dr. Gates fiatal férfi volt, negyvenévesnél nem több. Simulékony modorából ítélve úgy tűnt, mintha jobban értene az orvosi felszerelések eladásához, mint a használatukhoz. Valószínűleg jó adag diplomáciai érzékre volt szüksége, hogy felkapaszkodjon a kórházi ranglétra csúcsára.

Kedves öntől, hogy előzetes bejelentkezés nélkül is hajlandó fogadni bennünket - mondtam.

Elmosolyodott. - Maga hírességnek számít. Nem botránkoztathattam meg a beosztottaimat azzal, hogy elküldöm. Miben segíthetek?

- Dolgozott maguknál egy Frank Donovan nevű vízvezeték-szerelő.

Az arckifejezése nem árult el semmit. - Nyilván, ha maga azt mondja.

- Donovan urat és a feleségét nemrég meggyilkolták.

- Ezt őszinte megdöbbenéssel hallom. Feltételezve, hogy az illető tényleg dolgozott nálunk, mi köze a halálesetnek a kórházhoz?

- Jó okunk van azt hinni, hogy Donovan látott valamit Ardmore-ban, még inkább ebben a kórházban, ami veszélyessé tette valaki számára... és ami végül a halálához vezetett.

- Biztosíthatom, hogy nincs tudomásom ilyesmiről.

- Kivel állhatott kapcsolatban Donovan a kórház alkalmazottai közül?

- Valószínűleg a karbantartóktól valakivel. Miért nem a rendőrséghez fordul a kérdéseivel?

Aliié meglobogtatott egy szórólapot, amelyet az egyik hirdetőtábláról vett magához. - Maguk itt gyógyszerkísérleteket végeznek?

Gates bólintott. - Igen, nem is keveset.

- Hogyan működik a rendszer?

- A gyógyszervegyészeti vállalatok megszerzik az FDA jóváhagyását az új gyógyszereik teszteléséhez, majd megkeresnek bennünket. Mi gondosan kiválogatjuk a megfelelő egészségi állapotú alanyokat, akiken a megadott előírásokkal összhangban elvégezzük a tesztelést. Ilyen szórólapokon toborzunk önként jelentkezőket.

- Miért foglalkoznak ilyesmivel? - firtatta Aliié.

- Lehetővé teszi számunkra, hogy hagyományos gyógyászati ellátást biztosítsunk betegeinknek méltányos áron. Higgye el, ez nem könnyű feladat a kórházak számára manapság. Ha nem veszik zokon, hadd kérdezzem meg, mi köze ennek az egésznek Donovan úr személyéhez?

Bevetettem magam. - Sean Lassiternek is végeztek kísérleteket?

Gates arcán az erőltetett mosolyt ingerültség és aggodalom váltotta fel. - Nem beszélünk az ügyfeleinkről. Az ilyesmi szigorúan bizalmas.

- Tehát Lassiter az ügyfelük?

- Nem ezt mondtam.

A kezdeti szívélyesség alábbhagyott, és Gates észrevehetően zárkózottabb lett. Tíz perc sem telt el, és máris az irodáján kívül találtuk magunkat. Úgy látszik, a hírességi létnek is megvoltak a korlátai.

- Az elevenére tapintottál, amikor Lassúért szóba hoztad - jegyezte meg Aliié, amikor beültünk a kocsiba.

- Én is úgy láttam. Ha Donovan itt dolgozott, és Lassiternek szintén van kapcsolata a kórházzal, akár ki is derülhet valami a dologból.

Utoljára egy étteremnél álltunk meg, ahová dugulás miatt hívták Donovant. Elég ártalmatlannak látszott a hely, úgyhogy Aliié és én visszahajtottunk New Yorkba, arról beszélgetve útközben, hogy még a végén jutunk valamire. Miután kitettem a szállodájánál, hazahajtottam.

A lakásba lépve észrevettem, hogy az üzenetrögzítő villog. Odamentem, és megnyomtam a LEJÁTSZÁS gombot.

- Richard, ott vagy? Richard, ugye, ott vagy? Richard, kérlek...

Aztán kattanás, és ekkor hallottam utoljára azt a hangot.

Jen hangját.

***

JUICE csak saját magát hibáztathatta. Nemtörődömsége miatt az amatőrök rájöttek, hogy követi őket, és ez sokkal bonyolultabbá tett mindent. A nyomkövetés továbbra sem jelentett problémát, viszont Khmerről hang- és videofelvételeket készíteni jóval bajosabb lett. Márpedig Juice- nak ez volt a fő feladata.

Szerencsére a hipermodern elektronika, amely a rendelkezésére állt, óriási segítséget jelentett. Az is kapóra jött, hogy Kilmer tökéletesen kiszámítható volt abban, amit csinált, illetve ahová tartott. Juice úgy vélte, akár előre is mehetne, hogy ott várja be a fickót, annyira átlátszóak voltak a húzásai.

A szállodában mégis olyasmi történt, amire Juice nem számított Khmertől. Némileg szerencsésnek is tartotta magát, amiért mindkét szállodai szobát lehallgatta, ugyanis végül a nőnél kötöttek ki. A Ryan-házban és a Gates irodájában elhangzottakról is felvételt készített.

Azt az egy baklövést leszámítva, amikor lebukott Kilmer előtt, Juice elégedetten nyugtázhatta, hogy eddig mindent jól csinált. Remélte, hogy közben Szikla is hasonló sikereket aratott, mert ő egyre türelmetlenebbül várta, hogy tovább élhesse a saját életét.

Márpedig az ő élete akkor kezdődik el, amikor Khmeré véget ér.

ALLIE halkan felsírt, amikor meghallotta a hangot.

Amennyire biztos voltam benne, hogy Jen az, ugyanolyan rendíthetetlenül hitte ő, hogy Julié. Ez is csak annak meggyőző bizonyítéka, hogy a két személy ugyanaz.

- Annyira rémült volt a hangja - jegyezte meg Allie, miután összeszedte magát.

Bólintottam. - Tudom. A legfontosabb mégis az, hogy a hangja alapján életben van. Ebbe kell belekapaszkodnunk.

Allie a mellkasomra hajtotta a fejét, és miközben átöleltem, újra sírni kezdett. - Elkapjuk őket - ígértem. - Elkapjuk őket.

- Most már el kell mennünk a rendőrségre. Nem nyomozhatunk a saját szakállunkra.

- Egyelőre semmi használhatót nem sikerült kiderítenünk. Azt sem fogják elhinni, hogy Jen létezett egyáltalán. És Julie-t sem tudjuk összefüggésbe hozni az egésszel. Mintha sakkfigurák volnánk, akiket valaki ide-oda tologat a táblán, és egy lépéssel mindig előttünk jár.

- Nem azért engedték telefonálni, mert így akarták a tudtunkra adni, hogy életben van?

- Lehetséges. De egyelőre nem tudjuk.

Megcsörrent a telefon, s mindketten összerezzentünk. A kijelzőn, ahol Jen hívásánál az „ismeretlen szám” felirat jelent meg, most az állt: Ellenville-i rendőrkapitányság. - Tessék, Kilmer!

- Kilmer úr, Kentris hadnagy vagyok az ellenville-i rendőrségtől. Beszélni szeretnék magával a cikkekről, amelyeket írt. Azt hiszem, kapcsolatba hozhatók egy itteni megoldatlan üggyel.

- Hallgatom!

- Jobb volna személyesen beszélnünk. El tudna látogatni hozzánk? Itt vagyunk Monticellótól nem messze.

- Tudom, hol vannak - mondtam. - Tartsa, legyen szíves!

Letakartam a kezemmel a telefonkagylót, hogy elmondjam Allie-nek, miről van szó. Mire a feléig jutottam, ő már a slusszkulcsot kereste. - A ma délután megfelel önnek, hadnagy?

- Kiváló, köszönöm. Háromkor az irodámban?

Beleegyeztem, aztán útnak indultunk Allie-vel. Fél három tájban értünk az ellenville-i rendőrkapitányságra, ahol bekísértek Kentrishez.

A kölcsönös bemutatkozás után a hadnagy így szólt: - Elnézést, hogy idáig kellett autózniuk. Könnyen elképzelhető, hogy az ügy nincs kapcsolatban a magukéval.

- Nem akarja elmesélni, hogy mit derítettek ki? - vetettem fel.

Kentris erre beszámolt a férfiról, akit Ellenville-ben rajtakaptak, miközben próbált behatolni egy házba - a saját házába, állította. Később kiderült, hogy semmi sem igaz abból, amit mondott, és a férfi még aznap éjjel öngyilkosságot követett el. A rendőrség később megtudta, hogy a férfi valójában egyetemi tanárként dolgozott Oklahomában, és a családjának fogalma sem volt, hogyan került Ellenville-be, miért talált ki új élettörténetet magának, illetve miért lett öngyilkos. - Gyilkosságra gyanakodtak - magyarázta Kentris de a halottkém máshogy vélekedett.

- És maga szerint? - kérdeztem.

- Szerintem gyilkosság történt. Viszont az ajtó kulcsra volt zárva kívülről, úgyhogy fogalmam sincs, miként jutott be a gyilkos.

- Én mindig kulcsra zárom a lakásajtómat, valakik mégis bejutottak, és mindenhol lehallgató készülékeket rejtettek el. Van esetleg fényképe a férfiról?

Kentris kivett egy fotót az asztalán heverő dossziéból, és odaadta Allie-nek, aki rápillantott, de semmilyen reakció nem látszott az arcán. Továbbadta nekem a fényképet. - Nem emlékszem, hogy valaha is láttam volna a férfit - közöltem.

Kentris bólintott, és átnyújtott egy másik fényképet. - És őt?

Sem Aliié, sem én nem ismertük fel ezt a férfit sem.

Kentris erre egy harmadik férfi fényképét tette elénk, akit Aliié nem ismert fel. Én viszont fogadni mertem volna, hogy Ben Ryant látom magam előtt. - Ez Jen édesapja - mondtam, majd kifejtettem, hogy miért gondolom ezt.

- Biztos benne? - kérdezte aztán Kentris.

- Teljesen. Ő halt meg a motelszobában?

Kentris bólintott. - Igen, ő.

- Próbára akart tenni?

Vállat vont. - Rendőr vagyok. Fogja fel többszereplős szembesítésként a dolgot. - Aztán megkérdezte, hogy mit tudunk, mire gyanakszunk. Olvasta a cikkeimet, de most kitöltöttem a hézagokat. Többek között elmagyaráztam, hogyan kerülhet Lassiter az egész ügybe. Úgy tűnt, hisz nekem, ami jólesett, és azt mondta, felkeltettem az érdeklődését. Megígérte, hogy ki fogja kérdezni Gates doktort Lassiterről.

- Nekünk azt állította, hogy ha folytatott is bármilyen ügyletet Lassiterrel, az szigorúan bizalmas volt - szólalt meg Aliié.

- Mesebeszéd, kivéve, ha Gates az ügyvédje vagy a gyóntatója ennek a Lassiternek.

A VISSZAÚTON New Yorkba megkértem Allie-t, hogy költözzön oda hozzám. Persze nem ezekkel a szavakkal. Ahogy leparkoltam a szállodánál, így szóltam: - Kész vagyonba kerülhet neked ez a hely.

Elmosolyodott. - Wisconsinban kisebb szállodát vehettem volna annyi pénzből, amennyit itt elköltöttem.

- Aliié, nem azért mondom, ami a múlt éjjel történt, sőt éppen annak ellenére, de szerintem nálam kellene megszállnod. Külön szobád lehetne, saját fürdőszobával, és nevetségesen alacsony árat számítok fel.

- Nem félsz, hogy kínos lesz? - kérdezte.

- Eleinte talán tényleg az lesz, de a telefonüzenet óta minden megváltozott. Tudjuk, hogy Jen valóságos személy, és életben van. És azt is tudjuk, hogy Julié és ő ugyanaz a személy. - Még mindig tétovázott, így hozzátettem: - Ráadásul amennyi időt együtt töltünk, kényelmesebb volna, ha egy helyen tartózkodnánk.

- Hát jó. Köszönöm. Részemről benne vagyok.

- Tudsz főzni? - kérdeztem.

- Szerintem nagyon is, de még soha senkivel nem találkoztam, aki osztotta volna a véleményemet.

Felmentünk a szobájába, és megvártam, míg összecsomagol, és kijelentkezik. Aztán a lakásomhoz hajtottunk, és mialatt kipakolt, elmentem pizzáért.

Mire visszaértem, a lakásban rendezkedett. - Hát te mit művelsz? - kérdeztem.

- Próbálom lakhatóvá tenni ezt a helyet. Sziszifuszi munka lesz.

- Szerintem eddig is lakható volt, hiszen laktam benne.

- Igen, de most én is itt vagyok, úgyhogy kicsit magasabbra kell tennünk a mércét.

Képtelen voltam megállni szó nélkül. - Jen is éppen ezt mondta.

Aliié válaszra nyitotta a száját, de aztán visszafogta magát. Végül így szólt: - És ezt mondja majd akkor is, ha visszajön.

Megvacsoráztunk, bort ittunk, és Kentrisről beszélgettünk. - Szükségünk van a segítségére - állapítottam meg. - Sok mindenhez hozzáférhet, amihez mi nem.

- És úgy tűnt, hogy hisz nekünk - tette hozzá Aliié. - Ez kellemes váltás mindenki máshoz képest.

- Fenn kell tartanunk az érdeklődését. Számára ez régi ügy, és nyilván mindennap adódnak új esetek.

Elhatároztuk, hogy megnézünk egy filmet, amelytől mindkettőnket ismerős, mégis különös érzés fogott el. Kétségkívül vonzódtam Allie- hez. Valójában többről volt szó, de abban a pillanatban nem akartam többet elismerni.

A vacsora végeztével felkészültünk, hogy ágyba bújunk - ki-ki a sajátjába, természetesen. A beépített szekrényből takarót, lepedőt és párnát vettem elő, hogy Aliié megágyazhasson a vendégszobában. A vendégszoba közvetlenül a sajátom mellett volt, és a két helyiség között volt egy ajtó, de úgy döntöttem, hogy nem használom.

Telefoncsörgésre riadtam, az ébresztőórám hajnali 1.27-et mutatott. A mobiltelefonomért nyúltam, de a tompa csengőhangból hamar rájöttem, hogy Aliié készüléke csörög.

Egy éjszakai telefonhívás akkor is felzaklat, ha nem engem keresnek. Jelen helyzetben az idegességemet tovább fokozták a körülöttünk zajló események. Felkeltem, és az ajtó mellé húzódva füleltem. A puszta próbálkozás is bűntudattal töltött el. Aztán hallottam, hogy Aliié felsikolt.

- Aliié, jól vagy? - szólítottam meg az ajtón keresztül. Nem válaszolt, így újra próbálkoztam. - Aliié?

Most sem kaptam választ. Diszkréció ide vagy oda, nem voltam hajlandó visszafeküdni úgy, hogy nem tudom, jól van-e. Kopogtam az ajtón, majd benyitottam. A sötét szoba üresnek hatott, de aztán halk szipogásra lettem figyelmes.

Végül a sötétben kivettem Allie-t. A padlón ült, a sarokban, és egész testében remegve zokogott. Odaléptem hozzá. - Aliié, mi történt?

Meghalt, Richard. Julié meghalt.

MÁSNAP REGGEL el akartam kísérni Allie-t Des Moines-be.

Mindössze annyit tudott, hogy a nővére autóját és holttestét az iowai Atlantic közelében találták meg egy vízmosásban, és a DNS-vizsgálat szerint a holttest Julie-é. A telefonhívás a két nő édesanyjától érkezett. Adjuk hozzá mindehhez Aliié saját döbbenetét és szívfájdalmát, és nem csoda, hogy alig sikerült bármit is megjegyeznie.

Egész éjjel ébren maradtunk, és az idő nagy részében Aliié csendesen sírt vagy dühösen jajveszékelt. Reggelre aztán kezdte kétségbe vonni a lesújtó hírt. Viszontagságokkal teli ismeretségünk alatt eddig is minden valami másnak bizonyult, mint aminek először látszott.

Megvolt a saját nézőpontom, bár nem osztottam meg vele. Egyértelműen azt szerettem volna, ha vaklármáról van szó, ha rosszul állapítják meg a holttest személyazonosságát. Ugyanakkor szorítottam azért, hogy ha mégis Julié az, akkor Jen és ő mégse legyen ugyanaz a személy.

Allie-vel akartam menni, ott akartam lenni és vigasztalni őt, de hallani sem akart róla. - Értékelem, de inkább nem - mondta. - Neked meg kell találnod valakit. Ha a holttest Julie-é, számomra a keresés véget ért.

Tiszteletben tartottam a kívánságát, és kivittem a repülőtérre. Nem hiszem, hogy három szónál többet mondott volna az úton, de nem hibáztattam érte. Rettegett ettől az egésztől.

A járdán megöleltük egymást, a hosszas öleléstől végképp elszomorodtam. Nagyon untam már, hogy sorra elveszítem azokat az embereket, akik fontosak számomra.

Aliié aznap este felhívott. Azt mondta, Julié autója lerohant egy vízmosásba, ahol elrejtette a sűrű növényzet. Látni szerette volna a holttestet, de közölték vele, hogy mivel a baleset óta több mint hat hónap telt el, az enyészet felismerhetetlenné tette a maradványokat. A központi segélyhívóra futott be egy hívás, amikor valaki végül felfigyelt a roncsra. Az illető nem várta meg a rendőrséget a helyszínen.

- Annyira biztos voltál benne, hogy Julié hangját hallottuk az üzenetrögzítőn - jegyeztem meg.

- Igen. De lehet, hogy csak azt akartam hinni. Nem tudom, Richard. Szeretnék továbbra is reménykedni, de azt mondták, egy a hatmilliárd- hoz az esélye annak, hogy a DNS-vizsgálat tévedjen. Ez még nekem is kevés ahhoz, hogy higgyek benne.

A hír mellbevágó volt, ha viszont Julié hat hónappal ezelőtt halt meg, és Jen nemrég telefonált, akkor Julié és ő két különböző személy.

Aliié azt mondta, a rendőrség balesetként kezeli az ügyet. Nyugodtan intézhették volna gyilkosságként is, nagy valószínűséggel akkor sem tudták volna megoldani. Odaadták neki Julié holmiját, de nem volt ereje átnézni. Nagyon fáradt, mondta, és leteszi a telefont.

Azt ígérte, majd felhív, de nem tudtam, hogy tényleg megteszi-e.

Vagy tanácsos-e megtennie.

EBÉD UTÁN telefonált Craig Lángéi, hogy beszámoljon, mit sikerült megtudnia Sean Lassiter aktuális tevékenységéről. - Egy Biodyne nevű vállalatot vezet már két éve - mondta Craig. - Az újonnan alapított céget magánforrásból finanszírozzák, valószínűleg Lassiter pénzéből. New Jerseyben, Mahwah városában van a telephelyük. Az utóbbi hat hétben hetvenegy telefonhívás érkezett a Biodyne-től az ardmore-i kórházhoz.

- Megszerezted a telefonszámlájukat? - Craig képessége, hogy hozzáfér bizalmas információkhoz, szűnni nem akaró ámulattal töltött el.

Nevetett. - Nincsenek titkok, Richard. Hányszor elmondtam neked? Ha valaki, te igazán tudhatnád már.

- Éreztem, hogy Gates titkol valamit. Új gyógyszert tesztelnek?

- Ezt még nem tudom. Szólok, ha van valami fejlemény.

Miután befejeztük a beszélgetést, felhívtam Kentris hadnagyot.

- Lassiter valami nagy dobásra készül Gatesszel a kórházban - újságoltam. - Hetvenegy telefonhívást bonyolítottak le egymás között az utóbbi másfél hónapban.

- Valóban? - hitetlenkedett a hadnagy. - Honnan tud ilyeneket?

- A telefonban talán pszichológiai esetnek hangzóm, pedig megbízható vagyok. Beszélt már Gatesszel?

- Elutazott a városból. A jövő héten lesz megint.

Amikor beszámoltam neki Julié haláláról, Kentris megjegyezte: - Ezek szerint nem ő hagyott üzenetet a maga rögzítőjén. Még mindig azt hiszi, hogy Jen életben van?

- Telefonált. Persze hogy életben van - mondtam.

Miután befejeztük a beszélgetést, megmelegítettem egy mélyhűtött vacsorát, majd úgy döntöttem, hogy felhívom Allie-t. Azzal áltattam magam, hogy csak ellenőrzőm, hogyan viseli a megpróbáltatásokat, de valójában nagyon hiányzott. - Hogy érzed magad? - tudakoltam.

- Voltam már jobban is - felelte halkan. - Tudod, hatalmas ür tátong az életemben, ahol eddig a nővérem volt.

- Édesanyád hogy van?

- Nehéz megmondani. Próbál erős maradni miattam, én meg próbálok erős maradni miatta. Nagyon elegünk van már ebből az egészből... Nálad mi újság?

Elmeséltem, hogy mit tudtam meg Lassiterről, illetve a Gatesszel és az ardmore-i kórházzal való kapcsolatáról.

Allie-t felvillanyozta a hír. - Tudtam! Gates nyakig benne van.

- Jó, de miben? Abban, hogy nyomtalanul eltüntette Jent, aztán sikerült elérnie, hogy aki csak találkozott vele, azt is letagadja, hogy ismerte?

- Ne legyél negatív, Richard. Közelebb jutottál a megoldáshoz. És amikor majd összeáll a kép, Lassiter lesz a megoldás kulcsa.

Ezután Julié temetéséről kérdeztem, amit másnap tartottak.

- Ez csak újabb lépés a folyamatban - állapította meg Aliié. Keserűség csendült ki a hangjából. - Anyámnak eddig a bizonytalansággal kellett együtt élnie, most a veszteséggel. Cseberből vederbe.

- Akárcsak neked, Aliié. Téged is ugyanaz a veszteség ért.

- Egy szülő számára ez túl van az elviselhetőség határán.

- Ott kellene lennem melletted - sóhajtottam.

- Nem, neked dolgod van. Mi lesz a következő teendőd?

Hirtelen döntöttem. - Találkozom Lassiterrel.

EGY MÁSODPERCIG sem hittem el, hogy Lassiter esetleg hajlandó lesz találkozni velem.

Nem láttam, mi előnye származhatna belőle. Az első botrány kitörésekor is próbáltam interjút kérni tőle, de válaszra sem méltatott. Ezúttal nem akartam a bevett módon felvenni vele a kapcsolatot, mert nem állt szándékomban elárulni, hogy gyanakszom rá. Mivel fogalmam sem volt, mi az, amivel gyanúsítom, máris hátrányban éreztem magam.

Craig lediktálta Lassiter mahwahi cégének címét, és felajánlotta, hogy elkísér, de nem néztem ki Lassiterből, hogy veszélyt jelentene a testi épségemre. Ez nem az ő stílusa volt.

Craig csak azt felejtette el közölni, hogy Lassiter telephelye egyben az otthona is. A patinás, kolóniái stílusú épület George Washingtonnak is megfelelt volna, ha jobban fizető állást talált volna magának. Az ötszáz méteres behajtónak köszönhetően Lassiter jóval az érkezésem előtt értesülhetett a jövetelemről.

Úgy döntöttem, inkább az országút mellett várakozom, ahol nem láthatnak meg. Ha Lassiter be akart menni a városba, csak erre haladhatott. Persze lehet, hogy nincs otthon. Vagy éppenséggel az ágyat nyomja influenzásán. Vagy vakációzik valahol.

Miután semmi más teendő nem jutott eszembe, várakoztam. Zavarban voltam. Két óra alatt mindössze három autó hajtott el az úton. A környék annyira előkelő volt, hogy alig lakott itt valaki.

Aztán csodák csodájára, a negyedik autó volánja mögött Lassiter ült. Próbáltam meggyőződni róla, hogy biztosra mehessek, de nem nézett felém. Jókora távolságra lemaradva besoroltam mögé, és követtem a belvárosba, ahol a városháza parkolójában tette le az autóját. Én az egyik közeli utcában parkoltam.

Első útja egy bankba vitt, majd következett egy férfidivatüzlet, ahol csaknem félórát töltött. Innen egy olasz étteremhez ment; a kirakaton benézve láttam, ahogy az asztalához kísérik. Az asztalnál négyen is elfértek volna, de nem tudtam róla, hogy bárki más hivatalos lett volna. Rajtam kívül.

Ideges voltam, és féltem, hogy olyasmit teszek, amit később megbánok. Mégis besétáltam, odaléptem a recepcióspulthoz, és közöltem, hogy Lassiter úrral van találkozóm. Aztán egyenesen az asztalához mentem, és helyet foglaltam.

Meg kell adni, a férfi olyan szenvtelen arccal fogadott, mintha csak a pincér jelent volna meg, hogy figyelmébe ajánlja az étterem különlegességeit.

- Nahát, erre nem számítottam! - jegyezte meg.

- Valóban?

- Hogyne, bár így legalább lehetőségem nyílik köszönetét mondani. Számtalan derűs percet szerzett nekem a legutóbbi két cikkével és a nyilvánvaló mentális leépülésével.

- Hamarosan kellemetlen perceket szerzek majd magának.

- Azok az idők már elmúltak - mondta. - Nézze, tényleg valóban örülök, hogy újra láthatom, de ideje távoznia.

- Nyomozókkal vizsgáltatom át az életét - fenyegettem. - Maga összefüggésbe hozható Jen eltűnésével, és ezt be is fogom bizonyítani. Rács mögé juttatom.

- A nem létező barátnője! Miért nem gyanúsít meg rögtön a Mikulás meggyilkolásával is?

Bólintottam. - Igen, meggyilkolta, és az ardmore-i kórház kertjében ásta el a hulláját.

Ekkor észrevettem, hogy Lassiter tekintetében aggodalom villan, aztán felvette az asztalról az étlapot. - Viszlát, Kilmer!

- Nem csak rólam van szó, Lassiter. Együttműködöm egy rendőrrel, aki a nyomukban van. Csak idő kérdése, mikor kapja el magát és Gatest.

Azzal távoztam. Ám ahelyett, hogy a szalvétámat lehajítva kiviharzottam volna a helyiségből, megkérdeztem egy pincért, merre találom a mosdót. Ez jelentős mértékben csökkentette kivonulásom drámaiságát.

A mosdó az étterem hátsó részében volt, és miután elintéztem a dolgomat, észrevettem, hogy ott is van kijárat. Inkább azt használtam, legalább nem kellett még egyszer látnom Lassúért. Egy napra éppen elég volt belőle ennyi.

Persze így meg kellett kerülnöm a háztömböt, hogy visszajussak a kocsimhoz, amit az étterem bejáratának közelében parkoltam le. Ahogy bekanyarodtam a sarkon, megpillantottam egy autót, amely pontosan úgy nézett ki, mint az, amelyik Allie-t és engem követett.

Kissé közelebb érve azt a bizonyos készüléket is észrevettem az autó ablakában, bár ezúttal kevésbé feltűnően helyezték el, mint korábban.

Behúzódtam egy drogériába, hogy ne láthassanak meg. Időre volt szükségem, hogy kitaláljak valamit. Lehet, hogy egy teljes hét sem lett volna elegendő, pedig mindössze néhány percem volt. Végül úgy döntöttem, a legjobb, amit tehetek, ha lefényképezem a sofőrt. A mobiltelefonomban volt beépített kamera, de még soha nem használtam, úgyhogy inkább vásároltam egy eldobhatós fényképezőgépet az üzletben, bekapcsoltam, és kisétáltam az utcára.

A hosszú - nekem úgy tűnt, évszázados - pechszéria után most végre rám mosolygott a szerencse. Észrevettem ugyanis, hogy az utca túloldalán egy rendőr tilosban parkoló autót készül megbírságolni.

Előbb lefotóztam a férfi kocsijának rendszámtábláját, majd közelebb óvakodtam, végig az autó jobb oldalán maradva, hogy a fickó ne vehessen észre a tükörben. Amikor odaértem, leléptem az útra. A pasas még mindig nem látott meg.

- Mosolyogjon! szólaltam meg, és amikor felém fordult, lefényképeztem, aztán gyorsan az ablakban elhelyezett készülékről is csináltam egy fotót.

Leplezetlen meghökkenést láttam az arcán, de hamar visszanyerte a lélekjelenlétét, és elmosolyodott. Adja ide a kamerát! - utasított.

- Kizárt dolog. Miért követ?

Amikor kezdett kiszállni az autóból, megfordultam, és kiáltottam: - Biztos úr! Kérem, segítsen!

A férfi meglátta a rendőrt, aztán rövid esélylatolgatás után visszaült a kocsiba. - Maga halott ember - mondta, és elhajtott.

SEAN LASSITER úgy döntött, hogy inkább marad az étteremben, és nyugodtan megebédel.

Arra gondolt, hogy Kilmer esetleg odakint várakozik, és nem akarta, hogy a férfi azt higgye, a találkozásuk felzaklatta. Pedig nagyon is felzaklatta.

Annak idején Kilmer idézte elő Lassiter bukását, de az semmiség volt a mostani téthez képest. Megengedhetetlen volt, hogy az eset megismétlődjön. Kilmemek ugyanis fogalma sem volt róla, és senki másnak sem, hogy Lassiter jó ideje pénzügyi nehézségekkel küzd. Jócskán a lehetőségei fölött élt, és a Gatesszel folytatott ügyletei az utolsó esélyt jelentették számára, hogy kikapaszkodjon a gödörből.

Persze a puszta kikapaszkodásnál többre számíthatott. Ha nyélbe ütik az üzletet, olyan szinten élhet, hogy bárki megirigyli.

Amint hazaért, felhívta Gatest. - Van egy kis probléma. Volt egy látogatóm, Richard Kilmer. A pasas magazinoknak ír, és...

- Tudom, ki ő. Mit akart?

- Információt. Úgy gondolja, tudom, hol van a barátnője.

- És maga tényleg tudja? - kérdezte Gates, jóllehet tisztában volt a válasszal.

- Persze hogy nem tudom. Viszont Kilmer valamiért összefüggésbe hozott magával.

- És akkor mi van? Még az PDA is tudja, hogy együttműködünk. A pasasnak fogalma sincs, min dolgozunk. Minden nyomot eltüntettünk magunk után.

- Rá fog jönni - mondta Lassiter. - Már csinált ilyet.

- Esetleg, de akkor már túl késő lesz. És soha nem fogja bebizonyítani. Ez benne a szép.

- Ki kell iktatnunk a pasast.

Gates majdnem felnevetett, de még időben visszafogta magát. - Úgy érti, hogy öljük meg?

- Úgy értem, hogy segítsünk neki. A pasas írt két cikket, amiben világgá kürtölte, hogy elveszítette a nőt, aki soha nem is létezett, vagyis közzétette, hogy feldolgozatlan traumával küzd, és valószínűleg nem épelméjű. Tankönyvi eset, és minden együtt van az öngyilkossághoz. Csak egy kis segítségre volna szüksége.

Gates derűjébe aggodalom keveredett. Ha Lassiter a saját kezébe veszi az irányítást, annak katasztrofális vége lesz. - Csak nyugalom mondta. - Nem szabad ráirányítani a figyelmet arra, amit csinálunk. Kilmerrel ráérünk akkor elbánni, ha tényleg kiszimatol valamit. Egyelőre nem tud semmit. Nem tudhat.

Lassiter végül megnyugodott, de amikor Gates letette a telefont, azonnal felhívta Sziklát, és beszámolt neki a fejleményekről.

Szikla nem örült. Eleve rosszkedvű volt a korábban Juice-tól befutott telefonhívás miatt.

Szikla büszke volt arra, hogy jó emberismerő. Egész életét eme képessége tökéletesítésének szentelte. Csakhogy az emberek, akiket kiválasztott, most nem teljesítettek jól. Gyarlóságukért végül halállal bűnhődnek majd, de pillanatnyilag ezt sovány vigasznak érezte.

Valahányszor probléma adódott, Szikla mindent újraértékelt a tervében. Most úgy döntött, hogy mégis fel kell gyorsítania az események alakulását.

Hiszen annyira közel volt már a céljához.

***

A KÖVETKEZŐ huszonnégy órát a helyzet kiértékelésével töltöttem.

Erre részben azért volt szükség, mert sok minden történt, és rá kellett jönnöm, mi mit jelent. De legfőképpen azért, mert fogalmam sem volt, mi legyen a következő lépésem.

A Lassiterrel való találkozásom nem töltött el elégedettséggel. Semmit sem értem el, leszámítva annak a ténynek a közvetett megerősítését, hogy a férfi olyasmin dolgozik az ardmore-i kórházzal együttműködésben, amit titokban akar tartani. Csakhogy Craig már jelezte a telefonhívásokat, és ha Lassiter eddig nem lett volna tisztában vele, hogy a nyomában vagyok, most egyértelműen a tudomására hoztam. Persze ugyanígy jártunk volna, ha Kentris kérdéseket tesz fel Gatesnek, úgyhogy a dolog nem aggasztott különösebben.

Ha meg akartam volna húzni Lassiter bajuszát, valószínűleg csak gyengéd cirógatásra fiúja az erőmből. Elégedetlen voltam az eredménnyel; valójában egész hátralevő életére rács mögé akartam juttatni azt a szemétládát.

Sokkal inkább kedvemre volt az, ahogy az utánam nyomozó fickóval alakultak a dolgok. Visszavittem a kamerát a drogériába, ahol öt-öt példányt kértem mindkét fényképről, két CD-re másolva. Azt csak remélni tudtam, hogy tartják majd az egyórás expressz fényképkidolgozásra tett ígéretüket.

Persze ha elszúrják, verhettem volna a fejemet a falba, és amint leadtam a kamerát, rögtön meg is bántam. Ám a képek tiszták lettek, élesek, és rögtön elküldtem mindkettőt Kentrisnek e-mailben. Felhívtam, hogy megmagyarázzam, miről van szó, de kénytelen voltam üzenetet hagyni. Mark Cooknak is telefonáltam, és arra kértem, vizsgálja meg az egyik fotón látható készüléket, amely mintha mindig arra irányult volna, ahol éppen voltam. Elküldtem neki a fényképet e-mailben, ő pedig nemsokára visszahívott.

- Ez egy lézer - mondta. - Csúcstechnológia. Legalább kétszázezer dollárba kerül.

- Mire használják?

- Azt mondtad, hogy egy étteremben voltál. A berendezés által kibocsátott lézernyaláb szétterül az ablakon, és begyűjti az odabent elhangzó összes beszélgetést. Minden egyes szavadat hallották.

- De hogyan? Legalább huszonötén voltunk abban az étteremben.

- Richard, tartsak egyórás kiselőadást a műszaki megvalósításról, vagy egyszerűen elfogadod, amit mondok neked? Akárki elemzi is a berendezés által begyűjtött adatokat, minden szavadat tisztán hallja.

- Hadd találgassak! A készülék alapján nem lehet eljutni senkihez.

- Úgy van.

- Hol szerzik be? - faggattam tovább.

- Mit hol szereznek be? A készüléket?

- Igen. Feltételezem, hogy nem a Walmartban vesznek le egyet a polcról. Hátha a vásárlás helye alapján eljutnák a felhasználóhoz.

- Öregem, így országok kémkednek egymás ellen. Magadra haragítottál bármilyen országot az utóbbi időben?

- Semmit sem tudsz csinálni? Muszáj, hogy legyen egy hely, ahol háborítatlanul beszélgethetek, ha máshol nem, legalább a lakásomban.

- Az egyetlen megoldás, hogy fehér zajt generáló készülékeket szerelünk az ablaküvegekre. A lehallgató kénytelen lesz kiszűrni a fehér zajt, és közben a te hangodat is elveszíti. Ha most intézkedem, holnapra be lesznek szerelve a készülékek.

- Drága mulatság?

- Pár száz dollár, attól függően, hány utcai ablakod van.

Cook letette a telefont, és máris indult, hogy beszerezze a fehérzajgenerátorokat, én pedig odaszóltam Craig Langelnek. - Épp hívni akartalak - mondta.

- Merthogy?

- Nem könnyű kideríteni, hogy mi folyik az ardmore-i kórházban. A létesítmény viszonylag kicsi, és Gates hírzárlatot rendelt el.

- Ezt akartad közölni velem? - kérdeztem.

- Nem, viszont a magam módján így gondoskodom róla, hogy értékelni tudd az információt, amit megszereztem. Egyértelmű, hogy Gates gyógyszertesztet végez Lassiter vállalata részére. Egy Alzheimer-gyógy- szerről van szó.

A hír érdekes és meghökkentő volt egyszerre. Lassiter memóriazavarok kezelésére szolgáló gyógyszerben érdekelt, körülöttem pedig mindenki elfelejtette Jent. Ez véletlen egybeesés is lehetett, de ha így fogom fel, nem jutok előre. - Megtudtál még bármi mást a dologról?

- Szerintem ez is szép teljesítmény. A kísérletek a második szakaszban vannak, ami meglehetősen fontos stádium, ha tovább akarnak lépni a harmadik szakaszba.

- Nagyszerű. Várom az újabb részleteket.

- Igyekszem. Viszont van még valami, amit a barátodként mindenképpen el kell mondanom.

- Ne kímélj! - bátorítottam.

- Eddig semmit sem tudtam meg, aminek köze volna a barátnődhöz. Semmit, ami arra utalna, hogy Jen egyáltalán létezett.

- Értem.

- Ezt nem azért mondtam, hogy rosszul érezd magad. Viszont tudom, mi a célod, és fontos, hogy tisztában legyél az igazsággal. Valami nagy horderejű dolog zajlik a háttérben, de valószínűleg semmi köze Jenhez.

- Akkor mihez van köze?

- Azt még nem tudom. De lefogadom, hogy a cikkel kapcsolatos, amiért Pulitzer-díjat kaptál volna. A lényeg, hogy jobban járunk, ha az eltűnési eset helyett az újságcikkel kapcsolatban nyomozunk tovább.

Biztosan igaza volt, de nem nagyon akartam elismerni. - Remek, akkor derítsük ki, mi folyik itt, és húzzuk be azt a Pulitzert! Akkor Jen majd olvas róla, és hazajön - tettem hozzá, de csak vicceltem.

- Az agyamra mész - közölte Craig.

- Az ÚR Richard Kilmer. Mostanra nyilván régi ismerősnek tűnik. Szikla észrevette, hogy sikerült mosolyra bírnia közönségét. Nehéz lett volna nem észrevennie, hiszen a közönség egyetlen személyből állt. Ez a személy nem lett volna ott, ha a munkatársak nem készítenek részletes, méltató értékelést Szikla munkájának előrehaladásáról. A jelenlegi az első második fordulós előadás volt. A versengés három döntősre szűkült, és ez volt az utolsó előtti alkalom, hogy Szikla beszédet intézett hozzájuk, mielőtt megtették volna végső ajánlatukat.

Ezután kétórás hang- és képanyag következett, amelynek Kilmer volt a főszereplője. Szikla ama ritka alkalmakra korlátozta a megszólalásait, amikor úgy érezte, nem hagyhat magyarázat nélkül valamit.

Az egyórás jelzésnél mindig szünetet ajánlott közönségének, hogy fogyasszanak el egy italt, vagy látogassák meg a mosdót. Az ajánlatot mindig visszautasították, ez is azt jelezte, mennyire lebilincselőnek találták az előadást.

A végén Szikla így szólt: - Kilmer úr láthatóan rendkívüli stressz alatt állt. Ennek nagy része eleve be volt tervezve, de ugyancsak számottevő stresszt generált Kilmer a nyomozásával.

A kérdés, amit a férfi feltett, nem érte váratlanul. - Úgy tűnik, Kilmer előrelépést ért el a nyomozásában. Mit szándékozik tenni ez ellen?

Szikla magabiztosan elmosolyodott. - Az előrelépést, hogy úgy mondjam, jóformán mi tettük lehetővé. Minél erősebb a stresszhatás, minél több az ismeret, minél ellentétesebbek az érzések, annál nyilvánvalóbban megmutatkozik rendszerünk tökéletessége. Ezzel is azt akarjuk szemléltetni, hogy semmi sem juthat át, a folyamat hatása végleges.

Szikla időt hagyott ennek a feldolgozására. Aztán így folytatta: Semmi, amitől Kilmer tart, vagy amivel szembesül, vagy amit megtudhat, nem módosíthat azon, ami számára megváltoztathatatlan igazság. Ismerte ezt a nőt, szerelmes volt bele, egy ágyban aludt vele, el akarta venni feleségül. Ezt élte meg valóságként.

- És az általa csapott sajtóhírverés?

Szikla hitt az őszinteség erejében. Pontosan ezért választottuk ki őt, kiegészítve azzal, hogy kezdte beleártani magát a titkos projektünkbe. Kilmer képessége, hogy eljusson a nagyközönséghez, egyben lehetőség volt számunkra, hogy szemléltessük önöknek a hatalmat, amelynek a birtokába jutottunk.

- Akármilyen fontos is számunkra a múlt újraalkotása, nyilván megérti, hogy legalább ilyen fontos a jövőbeli viselkedés befolyásolása.

Szikla elmosolyodott. - Ezért sem kezdtük még a licitálást. Kilmer úr pontosan úgy fog viselkedni, ahogy előírjuk neki.

- Mire gondol konkrétan?

- Kilmer nem erőszakos ember, legjobb tudomásunk szerint soha nem emelt kezet senkire. A halálbüntetést barbárságnak nevezte az írásaiban.

- Mit akar ezzel mondani?

Szikla megint elmosolyodott. - Azt akarom mondani, hogy Richard Kilmer hamarosan gyilkosságot fog elkövetni.

AMIKOR reggel kilenckor ajtót nyitottam, Jen állt a küszöbön.

Hirtelen az összes levegő kiszorult a tüdőmből, a lábam megroggyant. A torkomon kiszakadó hang valahol a zihálás és a nyögés között lehetett. Nem volt túl hangos, és bizonyosan nem volt szándékos. Aztán rájöttem, hogy mégsem Jen az, és hamar úrrá lettem a zavarodottságomon.

Aliié látogatott meg. - Ne haragudj! - mentegetőzött, azonnal átlátva, hogy mi történt. - Szólnom kellett volna, hogy jövök.

Arra gondoltam, megpróbálom letagadni, hogy Jennek néztem, de kizártnak tűnt, hogy meg tudnám győzni. - Semmi baj - motyogtam.

- Örülök, hogy látlak. - Igazság szerint én is nagyon örültem, hogy viszontláthatom.

Megölelt, hosszabban, mint joggal remélhettem, de nem olyan hosszan, mint ahogy szerettem volna. - Bemehetek? - kérdezte.

- Ami azt illeti, én idekint is jól mulatok.

Felnevetett, aztán bementünk a lakásba. - Kávét! - szólalt meg. - Gyorsan, kávét!

Töltöttem magunknak egy-egy csészével. - Nem számítottam rá, hogy viszontlátlak - mondtam. - Hiányoztál.

- Telefonálnom kellett volna, de attól tartottam, hogy lebeszélnél. Tegnap este szállt le a repülőgépem, és már későn értem a városba.

- Édesanyád hogy érzi magát?

- Ennyi idővel Julié eltűnése után sem hajlandó elfogadni a tényeket. Nem hiszem, hogy egy szülő képes valaha kiheverni ilyen csapást.

- Mi hozott ide?

- Rajtad kívül?

A könnyebbik utat választottam. - Igen.

Aliié benyúlt a kézitáskájába, és elővett valamit, amire végképp nem számítottam: egy pár női cipőt. - Ez.

- Honnan tudtad a méretemet?

Azt hittem, vicces vagyok, de Aliié nem mosolygott. - Julié ezt viselte, amikor megtalálták a holttestét. És a rajta lévő ruhák közül egyetlenegy sem egyezett meg azokkal, amelyek a távozásakor voltak rajta.

- Ennek ezernyi oka lehet, Aliié.

- Egyet mondj!

- Talán megállt ebédelni, és leöntötte magát valamivel.

- Nem, ez nem lehet magyarázat.

- Miért nem?

Aliié felemelte a cipőt. - Mert ez lapos sarkú. Tizennyolc éves korában Julié autóbalesetet szenvedett. Nekiment egy fának, és eltört a karja. Azt mondta, azért történt, mert lapos sarkú cipőt viselt, ami beleakadt a gázpedálba. Soha többé nem vett fel lapos sarkút vezetéshez. Soha. Inkább mezítláb vezetett volna.

- És mi az elméleted? - kérdeztem.

- Nincs, viszont azt tudom, hogy a baleset nem úgy történt, ahogy mondják.

- De a holttest egyértelműen az övé volt?

Bólintott. - A DNS egyezett.

- És biztosak benne, hogy a megfelelő mintát használták a teszthez? Volt egyáltalán mintájuk Julie-tól?

- A hajkeféjéből vettek ki szálakat, de a biztonság kedvéért a saját DNS-em felhasználásával is elvégeztettem velük a vizsgálatot. Az egypetéjű ikreknek ugyanolyan a DNS-ük. A teszt megint egyezést mutatott.

- De mi köze ennek ahhoz, amin én dolgozom? - kérdeztem. - Jen nem lehetett velem, ha közben holtan feküdt abban a kocsiban. Nagyon örülök, hogy újra látlak, Aliié, de miért vagy itt?

Felemelte a cipőt. - Azért, mert ez sehogy sem illik a képbe, Richard. Úgyhogy elhoztam az értelmetlenség fővárosába.

Elmosolyodtam. - Kilmer City. Lélekszám: egyetlen félnótás.

- Kettő.

- Lehet, hogy jobban jársz, ha mégis egy marad. Julie-t itt nem fogod megtalálni, márpedig valamilyen szinten még mindig őt keresed.

Úgy tett, mint aki a levegőbe szimatol. - Csak nem bújt el a közelben egy pszichológus?

Komolyan beszélek, Aliié. Nagyon örülök, hogy itt vagy, és rettenetesen hiányoztál, de magadra is kell gondolnod, hogy neked mi a legfontosabb.

- Vagyis?

- Fel kell dolgoznod a veszteséget. A tiédet, mivel az enyémen már úgysem tudsz segíteni.

- Richard, segíteni akarok neked, hogy megtaláld Jent. Talán azért, mert amolyan Julie-pótlékot látok benne, talán azért, mert fontos vagy számomra, vagy csak azért, mert látni akarom, ahogy az igazság diadalmaskodik. A lényeg, hogy nem kifejezetten érdekel, miért. Tudom, hogy mikor akarok valamit igazán, és odateszem magam érte.

- Allié...

- És ha neked ez nem elég jó, nyugodtan dobj ki. Ellenkező esetben leszel szíves beszámolni, hogy mi történt a távozásom óta?

- Elég jó - mondtam. - Nekem ez elég jó.

Elmeséltem, hogyan találkoztam Lassiterrel, valamint az utánam nyomozó fickóval, és mit mondott Mark Cook a lézeres lehallgató készülékről, amelyet a fickó használt.

- Vagyis most is lehallgatja, amit beszélünk? - kérdezte Aliié, majd tölcsért csinált a kezéből, és elkiáltotta magát: - Rohadt szemét!

Felnevettem. - Nem hallanak, Mark szerint legalábbis nem. Fehér zajt generáló szerkezeteket szerelt fel, amelyek hatástalanítják a lézert.

Aliié bement a konyhába, hogy megkíséreljen összeütni valamit reggelire, jóllehet korábban említette, hogy a főzés nem tartozik az erősségei közé. Nagyon örültem, hogy visszajött.

A nyomába eredtem. - Craig Lángéi szerint elképzelhető, hogy annak, ami velem történik, semmi köze Jenhez, viszont lehet, hogy azzal a cikkel kapcsolatos, amelyen dolgoztam.

- Mármint a Lassiterről szóló cikk? - kérdezte.

- Gondolom. Lehet, hogy túl közel jártam ahhoz, hogy meghiúsítsam, amin dolgozik, bármi legyen is az.

Aliié megrázta a fejét. - Húzz még egy strigulát az „ennek semmi értelme” listán.

- Mert?

- Mert ha én volnék Lassiter, te pedig közel járnál ahhoz, hogy tönkretegyél valami számomra nagyon fontosat, én nem törném magam, hogy megteremtsem ezt a bizarr helyzetet. - Elővette legédesebb, ártatlan mosolyát. - Simán fejbe lőnélek, és kész.

Viszonoztam a mosolyát. - De csak azért tennéd, mert te törékeny virágszál vagy.

PHILIP GARBER azt mondta, hogy sűrű a napja, amikor nem betegeket fogad, akkor órákat tart, este hatkor viszont hajlandó beülni velem valahová egy italra.

Két megállapítást szűrtem le abból, hogy ilyen gyorsan, ráadásul rendhagyó körülmények között, a rendelőjén kívül kész találkozni velem. Egyrészt nem páciensként tekintett rám, másrészt nyilván olyan világhírű féleszűnek tartott, hogy főszerepet akart szerezni magának elmebajom kórisméjének jövőbeli felállításában.

Egy klubnál találkoztunk a keleti 71. utcában, a Park és a Lexington sugárutak között. A klubot csak a cím alapján tudtam azonosítani: sem cégér, sem más nem utalt arra az épületen, hogy odabent bár működne.

A bejárati ajtót, ahogy Garber előre figyelmeztetett, zárva találtam, de a kopogtatásomra azonnal feltárult, és amikor Garberre hivatkoztam, minden további kérdezősködés nélkül bebocsátást nyertem.

A bárban sötét volt, köszönhetően a gyér világításnak, illetve a túlzásba vitt faborításnak. Úgy tűnt, mintha az egész helyiség fából lett volna kifaragva. Körülöttem minden a pénzről beszélt, és ahhoz sem férhetett kétség, hogy még a felhasznált fák is a naposabb hegyoldalakról kerültek ide. Úgy láttam, mintha dr. Garbert is kissé feszélyezte volna a környezet. - Nem az a kimondott szinglikocsma - mondta mosolyogva, miután kezet ráztunk. - Viszont csendes, és nyugodtan lehet beszélgetni.

Amikor italt rendeltünk, azt javasolta, hogy próbáljam ki a „Sötét és viharos” fantázianevűt, a Gosling rum és gyömbérsör New England-i keverékét. Leírhatatlanul finom volt. - Ez zártkörű klub? - kérdeztem.

Bólintott. - Egy főiskolai diákklub módosabb tagjai indították útjára hetven évvel ezelőtt. Kizárólag az ő leszármazottaik nyerhetnek jogot a tagságra.

- Eszerint maga is leszármazott?

- A nagyapám a diákklub elnöke volt. Minden évben elhatározom, hogy felmondom a tagságot, de aztán úgy érzem, hogy azzal megtagadnám az örökségemet.

- Biztos van erre is valami terápia... Ugye megmutatja majd a titkos kézfogást?

- Ne élje bele magát! Segíthetek bármi másban?

- Utánanéztem Lassiternek. - Garber korábban azt mondta, hogy beszéltem neki Lassiterről a feledés homályába merült találkozóinkon. - És rábukkantam valamire, amivel kapcsolatban érdekelne a véleménye.

Nem szólt semmit, csak várta, hogy folytassam. Hiába, egy pszichológus akkor sem tagadja meg a mesterségét, amikor „Sötét és viharos” koktélt kortyolgat egy cégér nélküli bár mélyén.

- Megtudtam, hogy Lassiter cége Alzheimer-gyógyszert tesztel az ardmore-i kórházban.

- Ardmore az a kisváros, ahol a maga Jenjének nyoma veszett - szólalt meg. Úgy beszélt Jenről, mintha valóságos személy volna, és ez hálával töltött el.

- Pontosan. Jól gondolom, hogy maga előtt nem ismert a szóban forgó kísérlet?

- Miért volna?

- Úgy tudom, hogy az emlékezés a szakterülete.

- Ennek a területnek nincsenek szakértői, az emlékezés folyamatát még csak most kezdjük megérteni. Valójában az elfojtott emlékek a szakterületem, amelynek semmi köze az Alzheimerhez. De akkor sem feltétlenül tudnék a dologról, ha ennek a gyógyszernek bármi köze volna a kutatómunkámhoz, ilyen tanulmányokat nem szokás publikálni a korai szakaszban, márpedig ahogy feltételezem, itt erről van szó. Sajnálom.

- Értem, de most, hogy már tud róla, elképzelhető, hogy utánanéz a részleteknek?

Válaszra nyitotta a száját, aztán magára parancsolt. Amikor a hosszas tétovázás kezdett kényelmetlenné válni, végül így szóltam: - Persze ha nem akar...

- Inkább úgy fogalmaznék, vonakodom részt vállalni a történetben. Mi, pszichiáterek ösztönösen ódzkodunk az ilyesmitől.

- Értem. De nem vagyok a páciense, még ha valamikor az voltam is.

- Pontosan mire kíváncsi?

- Rajtam kívül mindenki más elfelejtette Jent. Úgy gondolom, hogy Lassiter gazember, és nyilván az ő piszkos ügyeit próbáltam feltérképezni. A pasas gyűlöl engem, és jelenleg valami emlékezéssel kapcsolatos kutatásban érdekelt. Túlságosan sok a kapcsolódási pont és a véletlen egybeesés, hogy csak úgy rálegyintsek.

Garber a fejét ingatta, mint akit elszomorít, hogy fel kell világosítania. - Még a kifinomult memóriagyógyszerek sem rendeznek át otthonokat vagy lakásokat. Nem képesek arra, hogy kitöröljék egy személy nyomait a tárgyi világban.

Feltettem azt a kérdést, amely a legtöbb aggodalommal töltött el. - De létrehozhatnak emlékeket?

- Olyan szinten biztosan nem, ahogy maga megéli ezeket. Hamis emlékek vannak, de így kizárólag az elme képes megtréfálni saját magát, és sohasem „szándékosan”. - Egyik ajtót zárta be a másik után, végül mégis hagyott egy kis rést. - Diszkréten tájékozódhatom, ha gondolja.

Rendeltem még egy „Sötét és viharost”, és ittunk az ígéretére.

DR. HAROLD GATES meglepte Kentrist.

A találkozó megszervezése időbe telt, és Kentris már kezdte azt hinni, hogy Gates szándékosan kerüli őt. Arra számított, hogy minden szót harapófogóval kell majd kihúzni a kórházigazgatóból. Nem így történt, de némi győzködésre azért szükség volt.

- Az érdekelne, milyen közös üzleti vállalkozásuk van Sean Lassiter cégével, a Biodyne-nel.

- Ez újabban felkapott téma lett - csodálkozott el Gates. - Járt itt egy Kilmer nevű újságíró, és ugyanezt firtatta.

- Én nem vagyok újságíró - mutatott rá Kentris.

- Megkérdezhetem, miért érdekli a téma?

- Része egy nyomozásnak, amelyen éppen dolgozom.

- Ez így túl általános - jegyezte meg Gates.

- Nem szántam annak. A Lassiterrel való együttműködésük...

- Nézze, az ilyesmit bizalmasan kezeljük, és csak annyi információt teszünk közzé, amennyit az illetékes kormányhivatalok igényelnek.

- Nem vagyok olyan, akinek eljár a szája, és időm sincs túl sok. Ha bírói végzést kell szereznem, arra az egész napom rámegy.

Gates vállat vont. - Rendben, kész vagyok együttműködni. Mégis mire kíváncsi?

- Kezdjük a közös ügyletük mibenlétével!

- Lassiter úr vállalata kifejlesztett egy Amlyzine nevű gyógyszert, ennek a kipróbálása zajlik a kórházunkban.

- Költséges kísérletekről van szó?

- Egyértelműen. Az Amlyzine fontos gyógyszer lehet.

Gates a folytatásban beszámolt az eljárásról. Kétszázötven embert vontak be a vizsgálatba, a résztvevők fele a kísérleti stádiumban lévő gyógyszert szedte, a másik fele hatóanyag nélküli placebót.

- Hogyan halad a tesztelés? - kérdezte Kentris.

- Fogalmam sincs. Menet közben nem kísérjük figyelemmel az eredményeket. Lefolytatjuk a vizsgálatot, és utána elemezzük az adatokat.

- Szeretném megnézni a rendelkezésére álló adatokat.

Gates tétovázott. - Azt sem fogja tudni, mi van maga előtt.

- Nem ez lesz az első alkalom.

- Szükség lesz néhány megkötésre.

- Nem kedvelem a megkötéseket. Megkötve érzem magam tőlük.

- Ha nem hajlandó elfogadni a feltételeimet, muszáj lesz mégis bírói végzésért folyamodnia, és elvesztegetnie egy teljes napot.

- Halljuk, mik azok!

-A kísérletben részt vevő betegek nevét a személyiségi jogok védelmében kihúzzuk az iratokban. Ezenfelül meg kell ígérnie, hogy bizalmasan kezeli a tudomására jutott adatokat.

Kentris elgondolkodott. - Rendben. De fenntartom magamnak a jogot, hogy a nyomozótársaimat beavassam.

Gates rábólintott. Negyvenöt perc alatt összeállították az iratokat, és az anyaggal magára hagyták Kentrist egy üres helyiségben.

Jól mondta Gates, nem sokat értett az egészből. Viszont rászabadíthatott néhány embert, akik majd nagyon is értik. Egyelőre kellemes meghökkenéssel töltötte el a viszonylagos könnyedség, amivel rávette a kórházigazgatót az együttműködésre.

Persze ez nem azt jelentette, hogy Gates feddhetetlen, hanem csak azt, hogy ha van is valami titkolnivalója, nem tart a rendőrségtől.

***

AMENNYIBEN Robby Divine elvesztegetné a vagyonát, annak biztosan nem az lesz az oka, hogy ruhákra költi.

A Forbes magazin éves összesítése szerint Robby, ahogy a férfit mindenki ismerte, legalább egymilliárd dollárt ért. Ennek ellenére mindig edzőcipőt és farmert viselt még a Wall Street-i irodájában is, ráadásul azokat is mintha a Target, a Walmart vagy más olcsó nagyáruház ruhaosztályán szerezte volna be jó régen.

Robby és én akkor ismerkedtünk össze, amikor interjút készítettem vele két cikkhez, amelyeket a tőzsdéről írtam. Legendásan értett a részvényekhez. Amikor felhívtam, azt mondta, nyugodtan menjek át hozzá.

Szemlátomást az irodáját is ugyanaz tervezte, mint aki a ruháit választotta ki. A helyiségben elképesztő rendetlenség volt, papírlapok hevertek mindenütt. A padló egy részét szabaddá tették, hogy Robby golflabdákat guríthasson egy üres pohárba.

Miután üdvözöltük egymást, és felidéztük az interjúk során elhangzott történeteket, Robby nekem szegezte a kérdést: - És megtaláltad már a barátnődet?

- Keresem - feleltem.

Bólintott. - Szívás. - Majd miután három méterről begurított egy labdát, megkérdezte: - És mi szél hozott ide?

- Van egy Biodyne nevű vállalat, Sean Lassiter az igazgatója.

Robby felvonta a szemöldökét, valószínűleg emlékezett a Lassiterrel való összetűzésemre. - És?

- Lassiter egy Alzheimer-gyógyszert tesztel. Azt akarom megtudni, mekkora összegre számíthat, ha a kísérletek beigazolják a gyógyszer hatékonyságát.

Robby letette a golfütőt, és a számítógéphez lépett. Nyomkodni kezdte a billentyűket, és közben jegyzeteket készített. A művelet legalább tíz percig tartott, ami elég hosszú idő, ha az ember csak csöndben vár.

- Na szóval! - mondta végül. - A Biodyne piaci értéke tizenegymillió dollár, tehát kis cégről van szó. Hatmillió részvényt bocsátottak ki, egy dollár nyolcvanöt centes áron kereskednek vele a tőzsdén. A cég nyolcvan százaléka, vagyis négymillió-nyolcszázezer részvény Lassiteré. A részvények alapján kizárólag neki van szavazati joga a cégben, de ezzel neked nem kell foglalkoznod.

- Milyen hatással lehet minderre egy pozitív kimenetelű, előrehaladott gyógyszerkísérlet?

- Attól függ, hogy milyen gyógyszerről beszélünk, és mennyire sikeres a kísérlet.

- Tegyük fel, a gyógyszer visszafordítja az Alzheimer-kór okozta agysorvadást, és a kísérlet minden várakozást felülmúlóan sikeres!

- Akkor a határ a csillagos ég. Gyógymód az Alzheimerre? Akár kétszáz dollárra is felszökhet a részvény ára. Vagy még magasabbra.

- Az mennyit hozna Lassiternek? - kérdeztem.

Nem tartott sokáig kiszámolnia. Majdnem egymilliárd dollárt. De ez csak a részvénynyereség, maga a gyógyszer is komoly piaci értéket képviselne.

- Feltéve, hogy hatásos.

- Te mondtad, hogy induljunk ki ebből.

- Én azt mondtam, tegyük fel, hogy a kísérlet sikeres. Nem mindegy.

- Szóval csalást gyanítasz? - kérdezte.

- Nem tudom biztosan. Próbálom kideríteni, hogy mi folyik a cégnél, és ennek a legjobb módja, ha követem a pénz útját.

Bólintott. - Volt már ilyesmire példa, ha nem is ekkora léptékben. Kis cégek értéke robbanásszerűen megnőtt sikeres kísérletek eredményeként, és még az is előfordult, hogy amikor a további kísérletek már nem sikerültek olyan fényesen, egyesek értéke visszaesett. Olyanról viszont nem tudok, ahol a csalás gyanúja felmerült volna.

Elmosolyodtam. - Örülök, hogy tágíthatom a látókörödet.

- Ez elvileg segít megtalálni a barátnődet?

- Bízzunk benne.

- Sok szerencsét! - Elmosolyodott. - Tudod, az egészben az a legborzasztóbb, hogy nem vásárolhatok a részvényből. Lassiter a markában tartja az egészet, és kizárt dolog, hogy eladjon belőle. Utálom, amikor a tudomásomra jut valami, és mégsem kereshetek rajta.

- Te szegény! Hogyan gondoskodsz a megélhetésedről?

Felvette a golfütőt. - Lehet, hogy profi golfozónak állok. Úgy hallom, a versenyeken jól lehet ismerkedni.

Robby irodájából hazamentem, és megírtam a cikksorozat harmadik részét Jenről és az előkerítésére tett erőfeszítéseimről. Scott már úgyis noszogatott érte, ráadásul változatlanul fontosnak éreztem, hogy az ügy benne maradjon a köztudatban.

Nem voltam elégedett a végeredménnyel. Scott óva intett, hogy bizonyítékok híján Lassiter nevét megemlítsen, mondván, ha nem muszáj, ne adjak támadási felületet. Bár a cikk lebilincselő lett, közel sem volt annyira merész, mint szerettem volna. így például jóllehet biztos voltam az ardmore-i kórház bűnrészességében, bármilyen üzelmek bonyolódjanak a háttérben, az intézmény nevét egyedül abban az összefüggésben említettem csak meg, hogy ott dolgozott a meggyilkolt vízvezeték-szerelő, Frank Donovan.

Elküldtem a cikket, Scott pedig azt ígérte, hogy azonnal lehozzák. A magazin példányszáma mindig jelentősen megugrott, amikor a cikkeim megjelentek.

Nem kell mondanom, hogy ez sovány vigasz volt számomra.

KENTRIS tévedhetetlenül felismerte a megjelenést.

A férfi, aki az irodájában várta, amikor ebéd után visszaérkezett, szövetségi ügynök volt. Kentris ezt olyan biztosan tudta, mintha a fickó homlokán felirat hirdette volna. Az FBI-ügynököket sajátos megjelenés jellemzi, és ez a pasas a mintaképük lehetett volna.

- Jó napot, hadnagy! Emmett Luther különleges ügynök vagyok. - A férfi kezet nyújtott. Legalább százkilencven centi magas volt és száz kiló, a kézfogása ennek megfelelő.

- Miben segíthetek? - kérdezte Kentris.

- Maga több emberrel beszélt Sean Lassiterről. Az FBI azt akarja, hogy függessze fel a Lassiterrel kapcsolatos nyomozást.

- Az igazat megvallva, nem emlékszem, mikor volt olyan, hogy felébredtem reggel, és fikarcnyit is érdekelt volna, hogy mit akar az FBI - mondta Kentris, és sóhajtott. - De miért is ejteném a Lassiter-nyomozást, már ha egyáltalán van olyan?

- Mert én arra kérem. Nemzetbiztonsági érdek.

- Mégis hogyan veszélyeztetik a kérdéseim a nemzetbiztonságot? - érdeklődött Kentris.

- Ezt nem áll módomban megosztani magával, leszámítva, hogy a tevékenysége hátrányosan befolyásolna egy folyamatban lévő szövetségi nyomozást. Számíthatunk az együttműködésére?

- Nem.

- Tudatában van annak, hogy a felettesein keresztül is utasíthatjuk a nyomozás leállítására?

Kentris vállat vont. - Csak nyugodtan.

- Tudja, ez nem tudományos felmérés, de úgy találtam, hogy az összes suttyó vidéki zsarun belül azoknak az aránya, akik seggfejek is, majdnem száz százalék.

Kentris elmosolyodott. - Persze, mert a suttyóakadémiáról könyörtelenül kiszórják azokat, akik nem seggfejek.

Luther az ajtóhoz lépett. Mivel gyanúsítja Lassitert?

Kentris megint csak vállat vont. - Fene tudja, egyelőre inkább csak pecázgatok. De a tereferénk alapján úgy hiszem, igazán nagy hal akadhat a horgomra.

- Nem sokáig marad az ügyön. Addig is legyen nagyon óvatos.

Luther látogatása ahelyett, hogy eltántorította volna Kentrist, inkább újabb lökést adott. Az érdeklődése valamelyest megcsappant, amikor Gates annyira előzékenynek mutatkozott a kórházban. Viszont ha Luther tudott róla, hogy Lassiterről faggatta a kórházigazgatót, akkor az azt jelentette, hogy a szövetségiek is eljutottak Gatesig.

Kentrisnek korábban már jó néhányszor akadt dolga a szövetségiekkel, így pontosan tudta, hogy Luther nem fogja feladni, és valószínűleg van olyan rámenős, hogy végül elérje, amit akar. Megvolt az esélye, hogy a polgármester hamarosan telefonál Kentrisnek, és utasítja majd az együttműködésre.

Vagyis gyorsan kellett cselekednie. Az ügy nagy horderejűnek ígérkezett, és ha Kentris mélyen beleássa magát, a polgármester is megérti majd, milyen előnyökkel jár a hivatalára nézve, ha nem állnak meg félúton, bármi legyen a végeredmény.

- VAN VALAMI esetleg a számomra? - kérdezte Kentris, amikor felvettem a telefont.

- Ezt hogy értsem? - kérdeztem vissza.

- Hát, gondolom, nem ült tétlenül.

- Ismeri a kétirányú utca elvét?

- Igen - felelte Kentris. - De ez ránk már nem vonatkozik. Ugyanis háromirányú utcába keveredtünk. A szövetségiek is beszálltak.

Erre bombázni kezdtem kérdésekkel, de alig valamire tudta a választ. Végül így szóltam: - Utánanézett a fényképeknek?

- Igen. A rendszámtábla hamis. A pasasra felhívtam a figyelmet. Holnap reggel be kellene néznie hozzánk, hogy megoszthassuk egymással az értesüléseinket.

- Még valami?

- Maga oknyomozó újságíró, ugye? Ideje, hogy nyomozzon.

Még egy kicsit beszélgettünk, aztán letettem a telefont. Amikor Aliié bejött a szobába, beszámoltam neki a Kentristöl hallottakról.

- Kentris nem érti, miért szorongatják - foglaltam össze a helyzetet.

- Pedig nem csinált mást, csak beszélt Gatesszel, és betekintett a gyógyszerkísérlet írásos anyagába.

- Akkor miért hívott téged Ellenville-be holnap reggelre?

- Mert a háttérbe akar vonulni, és valószínűleg úgy gondolja, többet megtudhatok oknyomozással, mint ő.

- Jó, de hogyan?

Vállat vontam. - Holnap kiderül.

Aliié vacsorát készített. Az egyetlen bajom az volt vele, hogy nekem kellett megennem. Szerencsére spagetti volt mártással, úgyhogy jól csúszott. Aztán felhívtam Craiget, és elmondtam, hogyan próbált beavatkozni az FBI. Jó néhány kapcsolata volt a bűnüldöző szerveknél, és kíváncsi voltam a meglátásaira.

- Ha Lassiter gyógyszerkísérlettel szélhámoskodik, akkor az az FDA alá tartozik - magyarázta Craig. - Logikus, hogy az FBI is beszáll, ha gyanakszanak valamire. Körbekérdezek, de nyilván hírzárlat van.

- Holnap reggel Kentrisszel találkozom, hogy közös stratégiát dolgozzunk ki - mondtam. - Addig nézz utána, mit tudsz kideríteni!

ALLIE reggel hétkor ébresztett.

Nem kopogtatott az ajtómon, vagy jött be, és rázogatott. Ő ennél sokkal kifinomultabb volt: akkora zajt csapott a konyhában, hogy kómából is magamhoz tértem volna.

Kimentem a konyhába. - Földrengés volt vagy mi?

- Bocs, csak rendezkedtem.

- Szándékosan fél akartál ébreszteni.

Bólintott, aztán rám mosolygott. - Bevált a tervem. - Majd hozzátette: - Nagyon mennék már. Ismersz, érezni akarom, hogy jutottunk valamire.

Egy óra múlva átautóztunk a George Washington hídon New Jerseybe, és a 17-es úton haladtunk tovább. Aliié az idő nagy részében meg sem szólalt. Sokkal borongósabb volt a kedve, amióta visszajött. Mindig láttam rajta, mikor járnak a nővére körül a gondolatai, és figyeltem, hogyan próbálja lerázni magáról a depressziót. Bámulatos volt, milyen jól sikerült kiismernem.

Megfogtam a kezét. Rám nézett, találkozott a tekintetünk, és egészen addig így maradtunk, míg el nem döntöttem, hogy esetleg jobb volna mégis az utat figyelnem. Egyikünk sem mondott semmit, és a kezünk összekulcsolva maradt, míg a fizetős autópálya pénztárbódéi meg nem törték a varázst.

Északnak haladtunk a 17-esen, majd New York állam autópályáján folytattuk utunkat. Nagyjából húsz percre délre lehettünk Monroe-tól, amikor az autóm mintha lelassult volna. Ráléptem a gázpedálra, de semmi sem történt. A motor lefulladt, csak gurultunk tovább.

- Mi a baj? - kérdezte Aliié.

- Fogalmam sincs... Tegnap tankoltam.

Lehúzódtam, és megálltam, nem messze egy táblától, amely autóspihenőt jelzett két kilométerrel odébb.

- Értesz a kocsikhoz? - kérdezte Aliié.

- Tudom az autómentő központi számát. És te?

- Hívd fel őket! - felelte.

Elővettem a mobiltelefonomat, és azonnal észrevettem, hogy a kijelző felső sarkában egyetlen kis vonal sincs. Félreeső vidéken robbantunk le, ahol nem volt térerő.

- Ezt nem hiszem el! - bosszankodtam. - A tiéd sem jelez térerőt?

Aliié ellenőrizte a mobiltelefonját, és megerősítette, hogy nem.

- Elgyalogolok a pihenőig - mondtam, és kinyitottam az ajtót. - Ott biztosan lesz nyilvános telefon. Vagy esetleg jobb a térerő, mint itt.

- Hogy akarod? Menjek veled vagy inkább maradjak a kocsiban? - tudakolta Aliié.

- Miért nem megy a barátjával? - Az ismerős hangtól önkéntelenül megdermedtem. Amikor végül hátrafordultam, azt a férfit láttam magam előtt, aki korábban a nyomunkban volt. A kezében tartott pisztoly a mellkasomra szegeződött.

Amikor felemeltem a karom, elfintorodott. - Engedje le. Az csak a filmekben divat. - A nyitott ajtóhoz lépett, és Allie-re parancsolt: - Szálljon ki a kocsiból!

Aliié kinyitotta az ajtót, és kiszállt. Én halálra voltam rémülve, Aliié viszont inkább tűnt dühösnek, mint riadtnak.

Elhajtott két autó, de észrevettem, hogy a támadónk úgy helyezkedik, hogy a teste mindig eltakarja a pisztolyt az országút felől. Azt is megállapítottam, hogy a miénken kívül nem látható másik autó a környéken. A férfi gyalog jöhetett az erdőn át.

Vagyis tudta, hogy meg fogunk állni. Sőt valami módon ő idézte elő, hogy megálljunk. - Gyerünk, arra! - mondta, és az országúttól elfelé vezető ösvényre mutatott a fák között.

Ne csináld!, üzente Aliié felém küldött pillantása. Eszembe jutott, hogy megtagadom az engedelmességet, de az úton olyan gyér volt a forgalom, hogy a támadónk ott helyben lelőhetett volna bennünket anélkül, hogy bárki észrevette volna. Fogalmam sem volt, mit tervez velünk az ösvényen, de abban a pillanatban nem volt merszem provokálni.

Intettem Allie-nek, és a férfival a hátunk mögött nekivágtunk az ösvénynek. Alig néhány métert tettünk meg az erdőben, amikor Aliié megállt. - Nem! - szólalt meg. - Ennél messzebb nem megyek.

A támadónk felnevetett. - A barátnője sokkal okosabb, mint maga - mondta. - De így is jó lesz. Forduljanak meg!

Feléje fordultunk. A jobb kezében még mindig ott volt a pisztoly, de most a balban is szorongatott valamit. Odadobta nekem a csillogó fémtárgyat. Ijedtemben összerezzentem, és nem kaptam el. A férfi megint felnevetett.

- Vegye csak fel, kemény fiú! - sürgetett, én pedig engedelmeskedtem. Szétnyitott bilincs hevert a földön. - Ölelje át azt a fát, és tegye a csuklójára. Akkor az új barátnője meg én végre mehetünk a dolgunkra.

Meglepően tisztán gondolkodtam, de ettől nem derültem jobb kedvre. Tudtam, ha megteszem, amit kér, hasznavehetetlenné válók. Muszáj volt azt hinnem, hogy a férfi életben akar tartani, különben miért bilincselne a fához? Nem engedhettem meg, hogy magával vigye Allie-t, jóllehet fogalmam sem volt, mit tehetnék, hogy megakadályozzam.

Aliié ismét megrázta a fejét. Ezúttal hallgattam rá. - Nem - közöltem.

- Ne hősködjön! Lassiter nem fog krokodilkönnyeket hullatni, ha golyót eresztek a maga fejébe.

Muszáj volt feltételeznem, hogy hazudik, különben már rég megölt volna. Az sem ért meglepetésként, hogy megerősítette, Lassiter áll az akció mögött, bár pillanatnyilag nagyobb problémák miatt aggódtam. - Nem engedelmeskedem - erősködtem. - És elmegyünk.

- Ahogy akarják - mondta a pasas. Rám szegezte a pisztolyt.

- Ne! - sikoltotta Aliié, és a férfi felé indult.

Ekkor furcsa hangot hallottam, ahhoz hasonlót, mint amikor elszakad valami. A férfi előrelódult, de csak a felsőteste, a lába nem, és különös, értetlen kifejezés ült ki az arcára.

Aztán előrezuhant, tulajdonképpen eldőlt, és arccal lefelé érkezett a földre.

- Úristen! - hüledezett Aliié. - Mi történt?

- Fogalmam sincs. - A férfi tarkóján vérfoltot vettem észre. A zaj, döbbentem rá, egy hangtompítós fegyverből leadott lövés hangja volt, és lehet, hogy mi leszünk a következő célpont. Az erdő sűrűjét kémleltem, de nem láttam semmit. Gyerünk! - mondtam, és gyorsan karon ragadtam Allie-t. - Valaki lövöldözik a fák közül.

Elfutottunk az autóspihenőhöz. Nem vagyok jó futó, de eszembe sem jutott megállni. Aliié még csak nem is lihegett, amikor odaértünk. Volt térerő, úgyhogy felhívtam Kentris irodáját, ahol közölték velem, hogy értekezleten van.

- Mondja meg neki, hogy Richard Kilmer keresi, és létfontosságú ügyről van szó.

Amikor Kentris beleszólt a telefonba, elhadartam neki, hogy mi történt, és hol vagyunk. - Tudják, hogy ki volt az illető? - kérdezte.

- Az a fickó, aki követett bennünket, és akinek a fényképét odaadtam.

- Tíz perc múlva ott vagyok. Zárkózzanak be a mosdóba!

KENTRIS négy járőrautóval és két mentővel érkezett meg.

Miután beszálltunk a kocsija hátsó ülésére, rögtön megkérdezte, hogy nincs-e szükségünk sürgős orvosi ellátásra. Azt feleltük, hogy nincs, de egy pohár vodka biztosan rám fért volna, hogy csillapítsam a zaklatott idegállapotomat.

Az utasításaink alapján visszamentünk az autópályán oda, ahol már korábban megálltunk. Nem volt nehéz megtalálni a helyet, hiszen a kocsink még mindig ott parkolt. Két újabb járőrautó érkezett, valamint két motoros járőr, és nekiláttak lezárni az autópályát.

Mindannyian kiszálltunk, és Kentris megkérdezte: - Nem is látták, hogy ki lőtt?

Aliié és én egyszerre rávágtuk, hogy nem. Megmutattuk, hogy nagyjából merre lehet a holttest, Kentris pedig odament a járőrökhöz, és beszélt velük. Amikor visszajött, közölte, hogy a rendőrök haladnak majd az élen, mi pedig vele zárjuk a menetet, onnan adunk utasításokat.

Így vágtunk neki a rövid gyaloglásnak - elöl a rendőrök, pisztollyal a kézben, mögöttük mi -, mintha katonai alakzatban hatoltunk volna előre. Örültem, hogy nem mi vezetjük az alkalmi csapatot. Mindenki lassan, óvatosan haladt, mozgás után kémlelve az erdőt.

Aliié és én összenéztünk, és tudtam, mire gondol, mert nekem is az járt a fejemben. Arra a helyre tartottunk, ahol kevesebb mint egy órával korábban ki akartak végezni bennünket, mi legalábbis úgy hittük.

Aztán a rendőrök elérték a területet, és nem láttam, hogy mozgolódni kezdtek volna, ami meglepett. Igaz, a sűrű erdőben nehéz volt megállapítani, mi történik.

Az egyik rendőr visszajött hozzánk. - A terület tiszta - jelentette. - Nincs ott semmi.

- Nincs holttest? - kérdezte Kentris.

- Képtelenség! - szólaltam meg.

Kentris utasította a rendőröket, hogy biztosítsák a területet, és csak akkor engedtek oda bennünket Allie-vel. - Itt feküdt - mutatta Aliié.

- Nem lehet, hogy eltévesztették a helyet? - kérdezte Kentris.

Megráztam a fejem. - Kizárt dolog. Ahhoz a fához akart hozzábilincselni, és ott hevert a holtteste. Egyértelmű. - Aliié bólintott.

- Biztos benne, hogy a férfi meghalt? - tudakolta Kentris.

- Nem ellenőriztem a pulzusát, de lyuk volt a tarkóján. - Megmutattam a helyét a saját fejemen.

- Már úton vannak a nyomszakértők, de sehol sem látok vért.

- Nézze, a dolog megtörtént. Lehet, hogy a gyilkos elvitte a holttestet, vagy esetleg mégsem halt meg a pasas.

Kentris bólintott. - A kocsijukat bevontatjuk a városba, és átvizsgáltatjuk. Menjünk a kapitányságra, ahol felveszem a tanúvallomásukat.

Távozás előtt szétnéztem a fák között. Semmi jele nem volt, hogy bármi történt volna. Ha Aliié nincs velem, megint fogadkozhattam volna, hogy valami valóságos, miközben mindenki állítja, hogy nem az.

Persze Garber korábban felvetette annak a lehetőségét, hogy Aliié sem valóságos. Lehet, hogy igazából otthon feküdtem az ágyamban, és csak képzeltem az egészet.

Kentris irodájába mentünk, ahol Aliié és én részletes tanúvallomást tettünk. Utána leültünk Kentrisszel hármasban, aki elmondta, hogy a szerelők szerint a kocsit megbabrálta valaki, és találtak egy szerkezetet, amellyel távolról leállítható a motor. Tehát mégsem képzelődtem.

- Mit gondol, miért akarta a pasas elhurcolni Allie-t? - kérdeztem.

- Talán hogy a jövőben zsarolhassa magát vele - vélekedett Kentris.

- Ott helyben megölhetett volna. Csakhogy élve akart, pontosabban akartak, ő és Lassiter. Eszközként használnak, kezdettől fogva érzem.

- Ki kell derítenünk, hogyan kapcsolódik ez az egész Jenhez - szólalt meg Aliié. - Akkor minden részlet a helyére kerül.

Kentris nem válaszolt, de az arckifejezése elárulta, mit gondol. Semmilyen bizonyíték nem volt arra, hogy ez az egész bármilyen vonatkozásban kapcsolódna Jenhez.

Kezdtem unni, hogy kételkednek bennem és Jenben. - Jen telefonált - mutattam rá. - Maga is hallotta a felvételt. Én pedig felismertem a meggyilkolt őrizetesben azt a férfit, aki Jen apjaként mutatkozott be.

- Tagadhatatlan. Ugyanilyen súllyal bír, hogy a szövetségiek is nyomoznak az ügyben. Valami fontos zajlik a háttérben.

- Hogyan tovább? - kérdeztem.

- Rám komoly nyomás hárul, hogy szálljak ki az ügyből. Magát nem éppen a világ legkiegyensúlyozottabb fickójaként tartják számon. A nagy nyilvánosság előtt kutat olyasvalaki után, akit egyedül maga tart valóságosnak. Most a teljes rendőrkapitányságomat vezette félre.

- Maga is tudja, hogy ez nem igaz - szólalt meg Aliié.

Kentris bólintott. - Mégsem tehetem azt, amit akarok. Meg lesz kötve a kezem, úgyhogy meg kell válogatnom, milyen nyomon haladok. Ha elszánom magam egy lépésre, biztosan tudnom kell, hogy helyes.

- Vagyis minden más ránk marad - mondtam.

- Vagyis minden más magukra marad.

***

EZEK AZOK az emberek, akik az egészet lehetővé tették.

Gatesnek folyamatosan ez járt a fejében, miközben felkészült, hogy elmondja a beszédét a sietve összehívott gyűlésnek. Nyugtalankodásra utaló híresztelések jutottak vissza hozzá, és döntés született, hogy minden tőle telhetőt meg kell tennie, hogy elejét vegye a szóbeszédnek.

Bámulatos volt, hogy a projekt eljutott idáig, és sikerült titokban tartani. Az egybegyűltek viszont tiszteletre méltó emberek voltak, és akik tudták, mi történik, úgy gondolták, hogy olyasmiben vesznek részt, ami nem csak a saját gazdagodásukat szolgálja, de az egész emberiség javát is, sőt növelni fogja az Egyesült Államok nemzetbiztonságát.

Mind a százhárom ember aláírt titoktartási fogadalmat, és Gates nem látta jelét, hogy bárki megszegte volna, pedig magánnyomozókat bízott meg ennek kiderítésével. Ellenben a fülébe jutott, hogy néhányan gondterheltek és egyre nyugtalanabbak.

Gates tudta, hogyan kell bánni az emberekkel, és eljött az idő, hogy ezt meg is mutassa.

- Hölgyeim és uraim, köszönöm, hogy itt vannak ma este! Tudom, milyen keményen dolgoznak mindannyian, és úgy gondoltam, ideje, hogy köszönetét mondjak önöknek, továbbá beszámoljak arról, milyen értékesnek bizonyultak az erőfeszítéseik. Kísérletünk kifejezetten jól halad, sőt még jobban is, mint reméltük. Mint tudják, nagyon magasra tettük a mércét. Amit csinálunk, bekerül a történelemkönyvekbe. Küldetésünk az első naptól fogva az emberek megsegítése volt, és ezt soha egy pillanatra sem tévesztettük szem elől. A siker küszöbén állunk. Sajnálatos, hogy a munkánk védelme érdekében ennyi titkolózásra volt szükség, azonban vannak emberek, sőt országok, amelyek saját ártó céljaik megvalósításához akarják eltulajdonítani azt, ami a miénk. Ezt soha nem fogjuk megengedni. Önök közül sokan tudják, hogy gyakran hasonlítom a munkánkat a Manhattan-tervhez. Kitűzött célunk elérése esetén a világ végérvényesen megváltozik. Csakhogy az atombomba szörnyűséges fegyver volt, amelyet szörnyűséges erők ellen vetettek be. A mi művünk a jó szolgálatába állított dinamikus, történelmi erő lesz, amit a folyamat tökéletes kézben tartásával biztosítunk.

Gates szünetet tartott, igyekezve minél több emberrel szemkontaktust teremteni az egybegyűltek közül. Megbíztak benne, és ő tudta ezt. A tény, hogy éppen visszaél a bizalmukkal, a legcsekélyebb mértékben sem zavarta. Busás kárpótlást fognak kapni.

- Tudom, hogy néhányan önök közül aggodalmukat fejezték ki a Kilmer úrral kapcsolatos események miatt. Jóllehet tiszteletben tartom az érzéseiket, bízom benne, hogy megértik, erre is a köz érdekében van szükség. Ráadásul, mint tudják, Kilmer úr annak idején jóváhagyta az eljárást - hazudta Gates. - A tény, hogy pillanatnyilag ennek nincs tudatában, újabb bizonyítéka az önök bámulatos eredményeinek. Közel vagyunk a célhoz, ahol óriási erkölcsi és anyagi elismerés vár ránk. Kérem, fogadják szívbéli köszönetemet. Azt hiszem, nem is alkothattunk volna jobb csapatot.

A hallgatóság nem sejtette, de Szikla zárt láncú videorendszeren végignézte az egészet. Gates természetesen tudta, hogy figyelik, hiszen Szikla volt az, aki utasítást adott az összejövetelre, valamint a beszédre.

Felgyorsultak az események, kezdődött a végjáték, és semmit sem bízhattak a véletlenre. Ezért „iktatta ki” Juice-t a rendszerből Szikla a tervezettnél korábban. Juice értékes munkaerő volt, de több hibát is elkövetett, és azok sebezhetővé tették a tervet, úgyhogy likvidálni kellett. Szikla nem gyötrődött miatta, különösen, hogy a lépés amúgy is elkerülhetetlen volt. Hogy valaki egy-két héttel tovább élhetett volna? Nem volt jelentős veszteség.

A Gates-féle összejövetelnek viszont komoly következményei voltak. Az élet sajnálatos ténye, hogy az ilyesfajta műveletekhez jelentős számú ember szükséges. És jóllehet mindenki csak az elengedhetetlenül fontos információknak volt birtokában, a célegyenesbe fordultak, és minden hibalehetőséget ki kellett küszöbölni. Szikla tudta, hogy hamarosan learatja a babérokat.

De addigra azok az emberek a teremben mind halottak lesznek.

MARIÉ GALASSO gondolataiba még Szikla sem látott bele. A nő hátterét ismerte, hiszen a projekt összes résztvevőjének kiválasztásakor az övé volt a végső szó. Mivel azonban titokban akarta tartani a kilétét, személyesen egyikükkel sem találkozott.

Marié számítógép-programozó volt, viszonylag alacsony szintű közreműködő a projektben. Legtöbb társánál kevesebbet tudott arról, hogy mi történik, noha voltak elképzelései. A munkáját viszont napról napra elvégezte, és sohasem merült fel benne különösebb kétely. Egészen aznap délelőttig.

Munkába indulás előtt elolvasta Richard Kilmer harmadik cikkét, és ez nagyon felkavarta. Különösen az a bekezdés nyugtalanította, amelyben Kilmer úgy azonosította a meggyilkolt Frank Donovant, hogy ő az a férfi, aki vízvezeték-szerelőként dolgozott az ardmore-i kórházban.

A minden alkalmazottra vonatkozó kötelezettségek egyike az volt, hogy a nap végén jelentést kellett készíteni, amelyben ki-ki összegezte, hogy mi történt aznap. Az egész nagyrészt formaság volt, viszont az egyik részben rákérdeztek, hogy történt-e bármi rendkívüli.

Marié egyszer írt valamit ehhez a részhez, aznap, amikor látta kijönni a vízvezeték-szerelőt a kórház különleges biztonsági övezetéből, olyan helyről, ahol a nő soha nem járt. Fogalma sem volt, hogyan juthatott be oda a férfi, arra gondolt, hogy talán csak véletlenül. Mindenesetre a férfi furcsa arcot vágott, amikor meglátta őt, miután pedig odament hozzá, hogy segíthet-e, sietősen távozott.

Marié kötelességtudóan feljegyezte az esetet, de megfeledkezett róla.

Most fogalma sem volt, hogy mitévő legyen. Csak annyit tudott, hogy rettenetesen fél.

- A BARÁTOM pisztolyt akar.

Ezt Craig Lángéi mondta egy Sammy nevű férfinak, és furcsa érzés volt, hogy a barát, akiről Craig beszélt, én voltam.

- A francba, Richard, kezded túlfeszíteni a húrt - pirított rám Craig, miután kis híján holtan, de legalábbis egy fához bilincselve végeztem. - Meg kell védened magad.

- Nem járhatok mindenhová testőrrel.

- Akkor szerezz egy pisztolyt!

Az ötlet elborzasztott, és először hallani sem akartam róla. Craig és Aliié azonban meggyőző volt, utóbbi különösen. Azt mondta, legalább annyira érte is teszem, mint magamért, hiszen mindig együtt vagyunk. Végül beleegyeztem. - Jól van, megteszem, de kizárt dolog, hogy lőjek is vele.

Craig elmosolyodott. - Az csökkenti a hatékonyságát.

Így találtam magam a New Jersey-i Englewood „S és R” fegyverboltjában. Feltételeztem, hogy az „S” Sammyt takarta.

Sammy és Craig egymással beszélgetett, rám ügyet sem vetettek.

- Legyen .38-as? - kérdezte Sammy.

Craig bólintott. - Én is arra gondoltam.

Sammy hátrament, majd pisztollyal a kezében tért vissza, ami valószínűleg kicsinek számított, de az én szememben páncélökölnek hatott. - Vegye a kezébe, hogy milyen érzés!

- Be van biztosítva? - kérdeztem.

- Mindjárt megmutatom, hogyan kell kibiztosítani.

- Ne fáradjon! Soha nem fogom kibiztosítani.

- Richard... - korholt Craig szelíden.

Lementünk az alagsori lőtérre. Sammy megmutatta, mi hogyan működik a pisztolyon, aztán gyakorlásként lőttem vagy húszat.

Sammy és Craig is meglepődött, milyen jól teljesítettem.

Kitöltöttem egy adatlapot, és Sammy rögtön el is küldte. A jelek szerint az, hogy az egész világ elmeháborodottnak tekintett, nem számított ellenérvnek, ugyanis megkaptam a fegyvertartási engedélyt.

Amikor hazaértem, Aliié a számítógépén dolgozott. Ajándékkosarakat tervezett, hogy otthon maradt alkalmazottainak legyen mit összeállítaniuk, és postára adniuk. Átkémleltem a válla fölött. - Egész jól néznek ki - jegyeztem meg.

- Kösz - mondta. - Megvan a pisztoly?

Bólintottam. - De meg ám!

- Most már csak találnunk kell valakit, aki ellen használhatjuk.

- Te valószínűleg keményebb vagy, mint én.

- Ezért kellett neked a pisztoly.

ALLIE ÉS ÉN a következő nap nagy részében alig csináltunk egyebet, mint hogy az ardmore-i kórházban kérdezősködtünk. Bizalmasan leszólítottunk embereket, és megkérdeztük, részt vesznek-e bármilyen gyógyszerkísérletben. Alzheimer-gyógyszerről lévén szó, alkalmatlankodásunkat az idősebb korosztályra korlátoztuk, de senki sem ismerte be, hogy részese volna a kísérletnek.

Megtudtuk viszont, hogy dr. Gates elutazott a városból, és ez némileg megkönnyítette a munkánkat. Nyilván jogában állt volna eltávolíttatni bennünket a kórház területéről. Más felelős kórházi vezető nem figyelt fel ránk, úgyhogy szabadon munkálkodhattunk, jóllehet bármilyen eredmény nélkül.

Este nyolcra értünk haza, és már az ajtóból hallottuk, hogy csörög a telefon. Negyedik csengésre vettem fel. - Igen?

- Richard? Philip Garber vagyok.

Meglepett, hogy éppen ő keres, noha korábban megkértem, derítse ki, miben mesterkedik Lassiter. - Doktor Garber... Örülök, hogy hallom a hangját. Sikerült megtudnia valamit?

- Nos, könnyen meglehet, hogy minden igyekezetem ellenére lassan mégis „része leszek a történetnek” - felelte. - A nyomozása során megtudott valamit Lassiter úr esetleges kanadai érdekeltségeiről?

- Nem, de a lista, hogy mit nem tudok, igencsak hosszú.

- Mindenesetre amíg nem vagyok teljesen biztos a dolgomban, nem akarok mondani semmit sem.

- A segítségére lehetek bármi módon?

- Nem. Szerintem el tudom intézni a dolgot anélkül, hogy bárkinek az érdekeit sérteném. Holnap felhívom Québecből.

Kifejezetten meghökkentett, hogy a szál felgöngyölítése miatt képes elmenni Québecbe. Mivel Aliié és én másnap is Ardmore-ba készültünk, megadtam neki a mobiltelefonszámomat. - Legyen óvatos! - figyelmeztettem. - Ha kiderül, hogy kapcsolatban áll velem, veszélyes emberekkel akadhat dolga.

Nevetett. - Értékelem az aggodalmát, de a szakmám nem az a kimondott hősnevelde.

- Én meg értékelem, amit tesz - búcsúztam, és újra próbáltam kiszedni belőle valami közelebbit, de elzárkózott a puhatolózásom elől.

Aliié és én legalább egy órán át törtük a fejünket, mi lehet a kanadai szál, de semmit sem tudtunk kitalálni. Holnap kiderül, gondoltuk. Vagy talán mégsem.

REGGEL KILENCKOR megérkeztünk a kórházhoz, és a délelőttöt megint hiábavaló fáradozással töltöttük.

Délben ebédelni mentünk a kórház éttermébe, ahol állítólag meglepően jól főztek. Aliié talált két szabad helyet, jelzésként az egyik székre tette a táskáját, majd beálltunk a sorba.

Amikor visszajöttünk, és Aliié felvette a táskáját, papírcetli hullott a padlóra. Aliié látta, hogy nekem szól, és a kezembe nyomta.

Kilmer úr, nagyon fontos ügyben kell beszélnem önnel. Kérem, találkozzunk az általános iskola mögötti játszótéren öt órakor!

Aláírás nem volt. Összehajtottam a papírdarabot, és a zsebembe csúsztattam. Aztán körbepillantottam, de senki sem figyelt feltűnően.

- A kézírás nőre vall - jegyezte meg halkan Aliié.

Bólintottam. - Csak nehogy csapdába sétáljak.

- Nehogy csapdába sétáljunk.

A délután ugyanolyan eredménytelenül telt, mint a délelőtt. Mindketten aggodalommal vegyes reménykedéssel vártuk, hogy találkozhassunk az üzenet írójával, úgyhogy az a néhány óra heteknek tűnt. Ráadásul a québeci telefonhívás is váratott magára.

Már négy órakor eljöttünk a kórháztól, hogy legyen időnk megkeresni az általános iskolát, és szétnézni a környéken, de mindössze öt percet kellett autóznunk. Elsőre elhajtottunk mellette, és próbáltuk felderíteni a hátsó épületrészt. A két mellékutca zsákutca volt, úgyhogy ha még egyszer arra gurulunk, mindenképpen felkeltjük az esetleges megfigyelő érdeklődését.

A mi szemszögünkből a hely nem látszott többnek üres játszótérnél a tanítási nap végén. Tökéletes helyszín, hogy találkozzunk valakivel, ha az a valaki nem akarta, hogy meglássák, de ugyanilyen tökéletes arra is, hogy kárt tegyenek bennünk.

Sem Allie-ben, sem bennem nem volt kétség, hogy elmegyünk a találkozóra. Az, hogy pisztoly volt nálam, biztonságérzetet adott, noha továbbra sem töltöttem meg, csak a zsebemben lapult három lőszer.

- Fel kellene hívnod Kentrist - javasolta Aliié.

- Nem akarom, hogy itt legyen - ellenkeztem. - Még a végén elriasztjuk az illetőt.

- Viszont ha nyomunk vész, Kentris tudni fogja, hol kezdje a keresést.

Továbbra is ódzkodtam az ötlettől, de Aliié nem engedett, úgyhogy felhívtam Kentrist a mobiltelefonján, remélve, hogy a hangposta jelentkezik be. Úgy is volt, és hagytam üzenetet. Mire visszahallgatja, a találkozónak valószínűleg vége, ami megfelelt az elképzeléseimnek.

Ittunk egy csésze kávét, aztán visszamentünk az iskolához. Hátrahajtottunk az épület mögé, és a kocsiban maradtunk.

Pontosan öt órakor egy másik autó kanyarodott be az utcába.

A nő, aki vezette, leparkolt, kiszállt, és gondterhelten körbepillantott. Még nálam is idegesebbnek látszott, ami nem volt csekélység.

Aliié és én kiszálltunk, és a nő felé indultunk. Az iskola bejáratának teteje alatt állt, igyekezve minél kevésbé szem előtt lenni.

- Kilmer úr, köszönöm, hogy eljött, igazán nagyra értékelem - szólalt meg a nő, amikor odaértünk.

- A társam Allison Tynes - mondtam. A nő csak bólintott.

- És magát hogy hívják? - kérdezte Aliié.

- Semmi, amit most mondok, nem kerülhet ki a hármunk köréből.

Bólintottam. - Rendben.

- Marié Galassónak hívnak. A kórházban dolgozom, számítógép programozó vagyok a hátsó melléképületben.

Felfigyeltem arra az épületre, de nem gondoltam, hogy raktározásnál többre használnák. Nem emlékeztem, hogy láttam volna bárkit kijönni vagy bemenni az ajtaján.

- Mit tehetünk önért, Marié?

- A férfi a cikkében, akit a feleségével együtt meggyilkoltak...

- Frank Donovan?

A nő bólintott. - A vízvezeték-szerelő. Láttam kijönni a laborból. Úgy két hónappal ezelőtt, este, amikor a legtöbben már hazamentek. Én is éppen akkor készülődtem. - Elhallgatott. - Nem kellene elmondanom maguknak.

- Minden rendben, Marié. Semmit sem teszünk anélkül, hogy magával ne beszélnénk.

- Nem lett volna szabad a laborban tartózkodnia. Csak az mehet be, akinek engedélye van rá. Én soha nem jártam bent. Próbáltam beszélni vele, de faképnél hagyott. - Láthatóan a sírás kerülgette. - Jelentettem az esetet.

- Kinek jelentette?

- Mindennap kitöltünk egy űrlapot, hogy mit csináltunk aznap, és külön rész foglalkozik azzal, ha esetleg valami szokatlant tapasztaltunk. Beleírtam, hogy Donovan a laborban járt.

- És mi történt ezután?

- Semmi. Donovant soha többé nem láttam. De amikor elolvastam a maga cikkét, rögtön tudtam, hogy ő volt az.

Elmondta, hogy mikor történt mindez. A dátum jó néhány héttel korábbi volt, mint a gyilkosságoké. - És most azt hiszi, hogy Donovannek azért kellett meghalnia, mert maga bejelentette őt? - kérdezte Aliié.

- Félek a munkaadóimtól. Olyan nagy a titkolózás, és fegyveres őrök vannak az épületben.

- Mit őriznek? - kérdeztem.

- Nem tudom. Én chipeket programozok.

- Miféle chipeket? - kérdezte Aliié.

- Videofelvételek tárolására lettek tervezve.

- Miért hozzám fordult ezzel, Marié? - kérdeztem.

- A magazinban megjelent cikke miatt, és mert annak idején alá kellett írnunk egy papírt, hogy senkinek nem beszélünk a munkánkról.

- Helyesen tette, hogy hozzánk fordult.

Láthatóan tétovázott. - Csinálnak valamit magával. Nem tudom, mi az, de azt mondták, magának nincs ellene kifogása.

- Pedig van - mondtam, mire bólintott.

Megadtam neki a telefonszámomat, és kértem, hívjon fel, ha megtudna bármi mást. Ő is lediktálta a mobiltelefonszámát, és a lelkemre kötötte, hogy csak akkor hívjam fel, ha elengedhetetlenül szükséges.

- Ugye nem mondják el senkinek? Van egy kislányom.

Megnyugtattuk, hogy bennünk megbízhat, és távoztunk.

Aliié és én este kilencre értünk haza, ahhoz is túlságosan izgatottan, hogy együnk. A találkozó rendkívül fontosnak bizonyult, még ha nem is tudtuk, pontosan mit jelent. Majdnem éjfélig beszélgettünk, végül abban maradtunk, hogy reggel Marié említése nélkül elmondjuk Kentrisnek, mit derítettünk ki, de csak akkor, ha megígéri, hogy nem csinál semmi meggondolatlanságot. Amennyiben a nő nem téved Frank Donovant illetően, és kiderül, hogy beszélt velünk, veszélybe kerül az élete.

Mindketten kimerültek voltunk, és külön-külön tértünk nyugovóra. Egyre közelebb éreztem Allie-t, de amíg bíztam benne, hogy Jen él, nem akartam, hogy ismét megtörténjen közöttünk az, ami korábban.

Lefeküdtem, bekapcsoltam a tévét, és éppen a SportsCenter csatornára váltottam, amikor kopogtak az ajtón. Mielőtt esélyem lett volna megszólalni, felpattant az ajtó, és Aliié állt a küszöbön. - Kapcsolj a CNN-re! - mondta.

Engedelmeskedtem, és éppen néhány hajót mutattak a tengeren, nyilván egy helikopter fedélzetéről filmezve. A képernyő alsó szélén futó vörös csíkon az állt: Repülőgép-szerencsétlenségben eltűnt a neves pszichiáter. Aliié és én végighallgattuk a hírolvasókat, amint beszámoltak róla, hogy az áldozat magánrepülőgépet vezetett, amely Maine állam partjaitól tizenöt kilométerre zuhant le.

Aztán megmutatták Philip Garber fényképét.

Csak nem ő a legújabb halálos áldozata annak, hogy ismert engem?

ÚGY TERVEZTEM, hogy reggel első dolgom lesz felhívni Kentrist.

A tervem füstbe ment, amikor a hadnagy hajnali háromkor rám telefonált. Jól jellemzi feldúltságomat, hogy Kentris nem ébresztett fel; még le sem hunytam a szemem.

- Hallotta a hírt Garberről? - Ezek voltak az első szavai.

- Igen.

- Van összefüggés?

- A valószínűség óvatos becslés szerint is száz százalék körül van.

- Maga aztán szép kis kabala - jegyezte meg ironikusan.

Beszámoltam neki a Garberrel folytatott utolsó beszélgetésemről,

hogy a doktor Québecbe készült, hogy információt szerezzen Lassiter- ről. - Nem akarta megmondani, miről van szó, amíg biztosra nem vehette, hogy igaz.

Reggel a helyszínre érkeznek a Nemzeti Közlekedésbiztonsági Bizottság emberei, közölte Kentris. A tévében elhangzott, hogy mivel a roncsok nagy területen szóródtak szét, a repülőgép valószínűleg még a levegőben darabjaira hullott.

- Felrobbant volna? - tűnődtem fennhangon.

- Elképzelhető. Muszáj lesz a bűnüldöző szervekhez fordulnia.

- Eddig abban a hitben voltam, hogy maga is a bűnüldöző szerveket képviseli.

- A katasztrófa a nyílt tenger fölött történt, úgyhogy szövetségi ügy lesz belőle. De ezt maga nem tudhatja, úgyhogy forduljon nyugodtan a New York-i zsarukhoz.

- A New York-i zsaruknak semmi közük ehhez - vitatkoztam vele.

- Pontosan. Tovább is küldik majd a szövetségiekhez. Ami azután történik, sokat elárul majd az ügyről.

Közöltem Kentrisszel, hogy bármi folyik a kórházban, a rejtély kulcsa a melléképületben keresendő. Egyetlen szóval sem utaltam rá, honnan tudom. Nem felejtettem el, hogy Philip Garber holtan hevert az óceán mélyén.

Reggel beszámoltam Allie-nek a beszélgetésről. Megnyugtató volt, hogy magam mellett tudhattam őt. Aliié volt az egyetlen, akiben megbízhattam. Aztán felhívtam a New York-i rendőrkapitányságot, és négy emberhez kapcsoltak, mielőtt valaki végre hajlandó volt meghallgatni a történetemet. Megkérdezték, hogy be tudnék-e menni a nyugati 84. utcai kapitányságra, hogy Will Bortz felügyelővel beszéljek.

Bortz a negyvenes éveiben járt, magas volt, sovány és szőke hajú. A megjelenése alapján inkább képzeltem volna Venice Beach tengerpartjára, mint New York belvárosába. Gyorsan beszélt, amolyan essünk túl a dolgon stílusban. - Köszönöm, hogy befáradt. Miről volna szó?

- Beszéltem Philip Garberrel nagyjából nyolc órával azelőtt, hogy meghalt. Azért repült Kanadába, hogy kinyomozzon valamit helyettem.

- Kinyomozzon valamit? Garber pszichológus volt.

- Tudom. Én pedig újságíró vagyok, és éppen Garber szakterületével kapcsolatban dolgozom egy cikken.

Bortz a jegyzettömbjére pillantott, és megkérdezte: - Maga az a pasas, aki a barátnőjét próbálja előkeríteni?

- Igen, én vagyok az.

- És ez a Garber-dolog összefügg ezzel? A maga kezelőorvosa volt?

- Nem volt a kezelőorvosom. Csupán konzultáltunk.

- Jó - hagyta rám Bortz. - Szóval konzultáltak. Mi volt az információ, amiért Garber Kanadába repült?

- Nem árulta el. Előbb meg akart győződni annak valóságáról.

- Akkor milyen ügyben nyomozott?

- Sean Lassiterében. Cikket írok arról, hogy Lassiter valószínűleg manipulál egy gyógyszerkísérletet.

Bortz elgondolkodott. - Hogyan segít ez előkeríteni a barátnőjét?

- Talán sehogy.

- Valaki felveszi a tanúvallomását. Köszönöm, hogy befáradt.

Másodpercekkel azután, hogy kijöttem Bortztól, már Robby Divine telefonált.

- Utánanéztem Lassiter gyógyszerkísérletének - újságolta Robby.

- Hálás köszönet. Mire jutottál?

- A gyógyszer túl van az első fázison, ami nincs különösebb hatással a részvényárfolyamra. A kísérlet jelenleg a második fázisban van, megjegyzem, már jó ideje. A szakma a jövő hétre várja az eredményeket.

- És mi történik, ha tényleg akkora siker a készítmény?

- Akkor Lassiter még nálam is sokkal gazdagabb lesz. Én pedig utálom, ha valaki gazdagabb, mint én.

- Esetleg szervezhetek egy jótékonysági vacsorát a támogatásodra - viccelődtem.

- Ne fáradj. Ugyanis tudod, mi a pénz szépsége? - kérdezte Robby. - Soha nem lehet a tiéd az összes.

***

SZIKLA úgy érezte, talán nem ártana kicsit aggodalmaskodnia. Karnyújtásra volt a történelmi vívmánytól, amely a legvadabb álmokat felülmúlóan gazdaggá tehette, de ha megfeszült, sem talált semmit, ami aggodalomra adott volna okot. Kisebb baklövések persze előfordultak, de a megfelelő emberek foglalkoztatásával ezek elháríthatok. A hátralevő események most már úgy követik egymást, ahogy tervezte, és nem látta, hogyan sikerülhetne félre bármi is.

Aki gyanakodott, az Kilmer, az új barátnője és az a kisvárosi rendőr volt. Az újságíró minden lépését figyelemmel kísérték, a barátnő jelentősége elhanyagolható volt, a rendőr eszköztelensége miatt nem húzhatta keresztül Szikla számításait. Legfeljebb megkésve árthatott volna.

Szikla ízléséhez képest túl sok gyilkosságra került sor. Nem mintha azoknak az embereknek a nagy része és még sokan rajtuk kívül nem haltak volna meg amúgy is a közeljövőben, viszont a halálesetek rájuk irányították a figyelmet, Szikla pedig titokban szeretett tevékenykedni. Khmeren kívül mégsem hozta összefüggésbe a gyilkosságokat senki, és ezen valószínűleg Garber repülőgépének lezuhanása sem változtatott.

Nemsokára azonban Szikla elvarrja a szálakat, és akkor mind egymásra mutogatnak majd, egymást okolják a katasztrófáért.

- BE AKAROK törni egy épületbe - mondtam a telefonban.

Válaszul Craig Lángéi közölte, hogy azonnal átjön hozzám. Aliié és én várakozás közben tovább beszélgettünk a tervről, amit kitaláltunk. Nem volt különösebben zseniális, de a legjobb volt, ami kitelt tőlünk.

Craig húsz perc múlva már a lakásomban volt. Aliié bement a konyhába, hogy kávét készítsen a kis csapatnak. Amint távozott, Craig így szólt: - Nem gondolod, hogy ezt kettesben kellene megbeszélnünk?

- Teljes mértékben megbízom Allie-ben - feleltem.

- Te vagy a főnök - mondta Craig gyászos hanghordozással, mint aki sajnálatos tényt közöl.

Amikor Aliié visszajött, közöltem Craiggel, hogy úgy érzem, kezdünk kifutni az időből, és nem finomkodhatunk tovább. - Robby Divine, Wall Street-i cimborám szerint jövő hétre meglesznek Lassiter gyógyszerkísérletének eredményei. Ha úgy alakulnak az események, ahogy gondolom, a pasas hozzájut a pénzéhez.

- Leszámítva a tényt, hogy ki nem állhatod Lassitert - mondta Craig -, mi köze ennek hozzád?

- Amennyiben ő rabolta el Jent, valószínűleg arra kell neki, hogy engem sakkban tartson, ha veszélyessé válnék a számára. Ha Lassiter sikerrel jár, nem lesz szüksége tovább Jenre.

Craig összevonta a szemöldökét. - Értem. Szóval be akarsz törni egy épületbe. Mégis hová? A Fehér Házba? Fort Knoxba?

- Az ardmore-i kórház melléképületébe.

- És miért?

- Egy birtokomba jutott információ szerint van odabent valami, ami a segítségünkre lehet.

- Milyen információról van szó?

- Nem árulhatom el.

- Honnan szerezted?

- Azt sem árulhatom el.

Craig felállt, nyilvánvalóan készen arra, hogy távozzon. Könnybe lábad a szemem, ha így elhalmoznak bizalommal - mondta.

- Craig, szükségem van a segítségedre.

Sóhajtott. - Pontosan mit akarsz tőlem?

- Biztonsági szakértő vagy. Tudod, hogyan kell gondoskodni egy épület biztonságáról, és a sejtésem szerint azt is tudod, hogyan juthatsz be egy ilyen épületbe, ha nagyon muszáj.

- Tudnom kell, mit keresek, ha már egyszer bejutottam. A betörök első szabálya, ha esetleg karriert akarnál erre alapozni, hogy nem elég bemenni, ki is kell jutni.

- Én is bemegyek veled - ajánlkoztam. - Magam sem tudom pontosan, mit keresek, de ha meglátom, felismerem.

- Te is jössz? - kérdezte Allie-től Craig. - Mert hozok randipartnert.

Meglehetősen ellenséges volt a hozzáállása, amit eddig nem vettem észre. Allie-t azonban nem hozta zavarba.

- Nem, ezt csináljátok csak ti ketten, fiúk. Nekem más tervem van.

Láttam, hogy Craig mindjárt megkérdezi, mégis mi volna az, úgyhogy Aliié segítségére siettem. - Lassitert fogja szemmel tartani. Ha szerencsénk van, a pasas elvezet bennünket Jenhez vagy valami máshoz.

- Légy óvatos! - mondta Craig Allie-nek, aki megígérte, hogy az lesz.

- Szóval benne vagy? - kérdeztem.

- Ha be lehet jutni anélkül, hogy lekapcsolnának, megcsinálom. - Vállat vont. - Majd felderítem a terepet.

CRAIGNEK két napjába telt, hogy saját megelégedésére felmérje a dolgok állását.

Ragaszkodott hozzá, hogy a szabadban találkozzunk, így gondoskodva róla, hogy a beszélgetésünk kettőnk között maradjon. - Holnap mehetnénk - mondta.

- Biztos vagy benne?

Bólintott. - Este kilenc után kiürül a hely. Ezt követően a főépület biztonsági őre háromnegyed óránként körbejár.

- Vagyis ennyi idő áll a rendelkezésünkre? - kérdeztem. - Mi a helyzet a riasztókkal és a biztonsági kamerákkal?

- Mit gondolsz, kivel beszélsz? A technikát nyugodtan rám bízhatod.

- Ezt már szeretem.

Miután megállapodtunk, hogy másnap este belevágunk, hazamentem idegeskedni.

Telefonált Kentris, főként azért, hogy ellenőrizzen, de nekem eszem ágában sem volt elárulni, mit tervezünk.

- Úgy veszem észre, titkolózik - jegyezte meg a beszélgetés végén.

- Mire gondol?

- Van valami, amit nem mond el. Hallom a hangján.

- Ugyan már! Miért mond ilyet?

- Rendőr vagyok, működik a beépített hazugságvizsgálóm.

Tagadtam rendületlenül, de nem hitt nekem.

Allie-nek nem volt szerencséje Lassiterrel. Két napja követte, ami alapvetően abból állt, hogy figyelte, amint a férfi elmegy ebédelni. - Nem akarod feladni? - kérdeztem, miközben elindult, hogy belevágjon egy újabb eseménytelennek ígérkező napba.

Megrázta a fejét. Nem, hátha ma történik valami érdemleges.

- A mobilod legyen kéznél, ha esetleg óvadékot kérnének értem.

- Nem muszáj megtenned - emlékeztetett.

- De igen.

Bólintott. - Igen, azt hiszem, tényleg meg kell tenned. - Azt ígérte, ötre hazaér, még éppen időben, hogy vacsorát készítsen nekem, mielőtt Ardmore-ba indulok. A búcsúcsókunk nem volt kimondottan romantikus, eleinte legalábbis nem. A második csók és aztán a harmadik viszont egyértelműen megmozdított bennem valamit. Amikor végül szétváltunk, Aliié szomorúan megjegyezte: - Bonyolult az élet, Richard.

Aliié és én kezdtünk egymásba szeretni. Éppen túljutottunk azon a ponton, ameddig ezt letagadhattam magam előtt, és valószínűleg ő is ugyanígy volt ezzel. Felismertem az érzést, hiszen már voltam szerelmes korábban abba a személybe, akinek a felkutatásával most minden egyes nap minden egyes percét töltöttem. Egy olyan személybe, aki nem is feltétlenül létezett.

Az élet határozottan bonyolult volt.

Az a nap módfelett hosszúra nyúlt; nyilván lelassult az idő, miközben arra vártam, hogy elkövethessem életem első bűncselekményét. Amikor Aliié nem jött haza öt órára, majd fél hatra sem, aggódni kezdtem. Felhívtam a mobiltelefonján, de a rendszer rögtön átirányított hangpostára. Legalább tízszer próbálkoztam fél hétig, amikor el kellett indulnom Ardmore-ba, és aztán még legalább hússzor útközben. Mire odaértem, attól féltem, hogy történt vele valami.

Craiggel a város határában találkoztunk, egy bevásárlóközpontnál. Ki-ki a saját autójával a kórházhoz hajtott, beálltunk a nagy parkolóba, majd Craig átült hozzám. Fél tíz volt, a biztonsági őr kilenc óra negyvenötkor járt körbe.

- Aliié eltűnt. - Ezek voltak az első szavaim Craighez.

- Tényleg?

- Nem jött haza este, és nem veszi fel a mobilját.

Craig azt mondta, most arra kell összpontosítanunk, ami a kórházhoz hozott bennünket. Az volt a terve, hogy behúzódik az árnyékba az épület közelében, és amikor az őr befejezi a körét, kikapcsolja a riasztókat. Úgy gondolta, hogy ezzel szűk tíz perc alatt végez, akkor telefonál nekem, és együtt bemegyünk. - A pisztolyodat magaddal hoztad?

Megpaskoltam a zsebemet. - Itt van.

A kesztyűtartóra mutatott. - Fia elkapnak, nem hiányzik, hogy a vádba a „fegyveres” szó is bekerüljön a „betörés” elé.

Mielőtt kiszálltunk, így szólt: - Richard, bármi történik odabent, később beszélnünk kell. Van valami, amit feltétlenül hallanod kell.

Nem volt ínyemre a vészjósló hangnem. - Mi az?

- Később! - vágta rá. - Haladjunk sorjában.

A telefonhívása 9.56-kor fűtött be. Kiszálltam a kocsiból, és a melléképület mögé sétáltam, ahol Craig várt rám. - Akkor készen állsz a bevetésre? - suttogta.

Mély lélegzetet vettem. - Készen.

Feszülten figyeltem, ahogy kinyitja az ajtót. Arra számítottam, hogy megszólal a riasztó, de csak a néma csend fogadott bennünket. Craig elemlámpájának fényénél szétnéztünk az első helyiségben. Nagyjából fél tucat íróasztal állt odabent, mindegyiken számítógépes monitor. Az asztalokon rend volt, a fiókok, amelyekkel megpróbálkoztam, kulcsra voltak zárva, vagy üresek voltak.

A terem túloldalán öt iroda sorakozott. A jelek szerint hármat nem használtak, és a másik kettőben sem volt semmi említésre méltó.

Ezután bementünk a másik nagyobb helyiségbe, abba, ahol Marié Galasso szerint Frank Donovannek semmi keresnivalója nem lett volna, és ahonnan mégis látta kijönni. A helyiség kisebb kórteremként volt berendezve hat ággyal és a szokásos kórházi felszerelésekkel, többek között infúziós állványokkal.

Volt még egy röntgenszoba, valamint egy másik helyiség, amelynek az ajtaján MŰTŐ felirat volt. Bementünk mindkettőbe, de sehol sem találtunk semmi gyanúsat.

Egész idő alatt Aliié járt a fejemben. Kizárt dolognak tartottam, hogy ilyen sokáig elérhetetlen maradjon, hacsak nincs komoly baj. Azon törtem a fejem, hogyan segíthetnék rajta, jóllehet a tapasztalatok szerint lehangolóan teljesítettem eltűnt szeretteim megsegítése terén.

Tovább kutattunk valami után, ami kicsit is szokatlan vagy árulkodó, de egyszerűen semmi sem került elő. Végül Craig az órájára mutatott. Távoztam az épületből, és visszamentem a kocsimhoz, hogy ott várjam meg Craiget.

Tíz percen belül újra beüzemelte a biztonsági berendezéseket, és visszaült a kocsimba. - Ne haragudj, hogy belerángattalak ebbe, Craig. Csak az időnket vesztegettük.

- Semmi probléma. Néha mindenki árnyékra vetődik.

Bólintottam. - Gondolom.

- Richard, mint mondtam, beszélnünk kellene valamiről.

- Emlékszem.

- Ismersz, gyanakvó pasas vagyok, mindent ellenőrzők. Nem tehetek róla, és bár néha idegesítő tud lenni ez a szokásom, általában hasznosnak bizonyul.

Nem tetszett, hogy a beszélgetésünk ilyen irányt vett. - És...

- Ellenőriztem Allison Tynest. Tudtam, hogy nem akarnád, hogy megtegyem, ezért nem szóltam róla előre.

Egyszerre töltött el ingerültséggel, hogy így húzza az időt, és rettegéssel, hogy mit fog mondani, ha a lényegre tér. - Bökd már ki, Craig!

- Richard, Allisonnak nincs ikertestvére, soha nem is volt, és nem ott lakik, ahol elmondása szerint laknia kellene.

Megborzongtam. - Miről beszélsz? Ez egyszerűen képtelenség!

- Levettem az ujjlenyomatát egy pohárról a lakásodban. A valódi neve Nancy Beaumont, és már ült börtönben csalásért és zsarolásért. Itt áll feketén-fehéren. - A kezembe nyomott egy borítékot, amely addig a zakózsebében lapult.

- Nem... - Forgott velem a világ.

- Sajnálom, Richard.

- Fogalmam sincs, honnan vetted az információt, de marhaság.

- Vidd haza, és nézd át! - mondta.

- Hát nem érted? - fortyantam fel. - Valaki a háttérből manipulálja az életemet. Az első naptól fogva semmi sem az, aminek látszik, mert ezek kézi vezérléssel irányítanak.

- Richard...

- Most pedig hamis információval láttak el, csak azért, mert...

- Nézd át, jó?

- Mert Aliié valóságos. Tudom, hogy az. Nem fogod bemagyarázni nekem az ellenkezőjét.

KÁBULTAN indultam haza. Craig felfedezése annyira bizarr volt, hogy igazából fel sem tudtam fogni.

A lakásomhoz közeledve végül úgy döntöttem, hogy ez nem lehet igaz. Természetesen nem kerülte el a figyelmemet, hogy eddig is jó néhány olyan esemény történt, amely nem lehetett volna igaz, úgyhogy végül egyetlen érzés uralkodott el rajtam, a félelem.

A visszaúton meg sem próbáltam elérni Allie-t. Továbbra is nagyon aggódtam érte, de először helyre kellett tennem magamban a dolgokat. Leparkoltam egy utcában másfél kilométerre a lakásomtól, világítást kapcsoltam be az utastérben, és kinyitottam a Craigtől kapott borítékot.

Ott volt benne minden. Nancy Beaumont nyilvántartólapja a börtönből, rendőrségi fényképpel kiegészítve, csak éppen a fotó Allie-t mutatta. A letartóztatásáról szóló újságkivágások másolatai, szintúgy Aliié fényképével. Aztán másolatok a valódi Allison Tynes fotóiról, amelyeken az ikertestvérével, Julie-val volt látható. Utóbbiak a gimnáziumi évkönyvből származtak, és a két lány nem hasonlított Allie-re és Jenre.

Ott volt minden, de mégsem lehetett igaz. Nem akartam, hogy igaz legyen. Ha elintézhető, hogy valaki ne létezzen, akkor ezek az iratok is lehetnek tévesek.

A hazaút hátralevő részében azért fohászkodtam, hogy Allie-t otthon találjam, jóllehet fogalmam sem volt, mit mondok, ha meglátom. De nem is az volt a fontos, amit mondani készültem. Úgy véltem, Aliié reakciója mindent elárul majd, amit tudnom kell.

Nem volt ott, amikor hazaértem, és továbbra sem vette fel a mobiltelefonját. Ekkor már majdnem biztos voltam benne, hogy nem jön vissza. Csak azt nem tudtam, hogy miért nem.

Az összes ruhája és holmija ott volt. Tudta, hogy egész éjjel oda leszek; bőven lett volna ideje összepakolni. Mindez azonban nem lehetett véletlen egybeesés. Craig kutakodása és Aliié eltűnése nyilvánvalóan összefüggött. A kézenfekvő következtetés, már amennyiben hajlandó lettem volna elfogadni, úgy szólt, hogy miután Aliié megtudta, hogy Craig kiderítette róla az igazságot, egyszerűen lelépett.

Kivéve, hogy ez nem lehetett igaz. Nem lehetett, ha meg akartam őrizni az épelméjűségemet. Szerelmes voltam Allie-be, és bár ritkán adódnak ilyen alkalmak az életemben, boldogan elfogadtam, hogy az érzelem diadalmaskodik a logika fölött.

REGGEL NYOLCKOR kopogtak az ajtón. Már két órája ébren voltam, úgyhogy nem riadtam fel. Viszont a földszinten portaszolgálat működött, elvileg rám kellett volna telefonálniuk, ha valaki fel akar jönni hozzám.

A zsebembe csúsztattam a pisztolyomat, és futólag eltűnődtem azon, hogy félelmemben és zavarodottságomban egyre inkább a fegyverre hagyatkozom. - Ki az?

-FBI!

Ez megmagyarázta, miért nem csengettek fel. A kukucskálón kinézve két férfit láttam. - Mutassák az igazolványukat! - kértem.

A tagbaszakadtabb odatartott valamit a nyíláshoz. Nem tudtam kibogarászni, de hivatalosnak látszott. Mivel Kentristől tudtam, hogy az FBI is érintett az ügyben, ajtót nyitottam.

Megkérdezték, hogy bejöhetnek-e. Amikor beljebb tessékeltem őket, Emmett Luther és Carlos Soriano ügynökökként mutatkoztak be.

Aztán Luther így szólt: - Ön bejelentést tett a New York-i rendőrkapitányságon Philip Garberrel kapcsolatban. Erről szeretnénk beszélni.

- Minden benne van a bejelentésemben.

Luther gúnyosan elmosolyodott. - Nem hinném.

Idegesített a férfi. Ezek ketten valószínűleg többet tudtak az ügyről, mint amennyit én valaha is kideríthettem, mégis hagyták, hogy a sötétben tapogatózzam, sőt még ők akartak információt kiszedni belőlem.

- Hol van Jen? - kérdeztem. Figyelembe véve mindazt, amit megtudtam Allie-ről, sejtésem sem volt többé, hogy kicsoda valójában Jen, mégis tudnom kellett.

- A beszélgetés úgy zajlik, hogy mi teszünk fel kérdéseket közölte Luther.

- Lejárt lemez - legyintettem. - Próbálkozzanak valami újjal.

- Még egyszer megkérdezem! - erősködött Luther. - Mit tud Garber haláláról, ami nem szerepelt a bejelentésében?

- Semmit. Viszont ha megosztanának velem egyet s mást abból, amit maguk tudnak, esetleg felélénkülne a memóriám. Tudják, az utóbbi időben memóriazavarral küzdők. Ugye, megvan a telefonszámom, ha netán eszükbe jutna valami?

Luther nem szólt semmit, csak a kezembe nyomta a névjegyét. - Most már magának is megvan az én számom. Javaslom, hogy használja is, mielőtt túl késő volna.

NEM SZÁNDÉKOZTAM az összes fejleményről tájékoztatni Kentrist. Először is nem voltam felkészülve rá, hogy töredelmesen bevalljam neki, betörtem a kórház melléképületébe, hiszen mégis rendőr volt. Attól is ódzkodtam, hogy beszámoljak róla, milyen felfedezést tett Craig Allie- ről. Gyermeteg dolog, mégis úgy éreztem, ha kimondom, egyben hihetőbbé teszem. Ráadásul Kentris úgysem csinálhatott semmit.

Úgyhogy csak annyit mondtam, amikor felhívtam, hogy Aliié eltűnt.

- Van valami ötlete, hogy hol lehet? - kérdezte.

- Lassúért tartotta megfigyelés alatt, ez minden, amit tudok. Tegyek bejelentést az eltűnése ügyében?

- A helyi rendőrség egyelőre úgysem foglalkozna vele. Lehet, hogy később sem.

- Hogyhogy?

- Nézze, nem voltak összeházasodva. Az ő szemükben maguk rövid ideig együtt éltek, aztán a nő odébbállt. Ráadásul...

- A holmiját is hátrahagyta.

- Attól valamivel komolyabb a helyzet. De az esetünkben ezzel sem megyünk sokra.

- Ezt hogy értsem?

- Richard, maga nemrégiben már bejelentett egy eltűnt barátnőt. Nem ostromolja az eget a szavahihetősége.

Nem válaszoltam, ugyanis tudtam, hogy Kentrisnek igaza van. Kiröhögnének, ha bejelenteném, hogy még egy barátnőm eltűnt, aki ráadásul ugyanúgy néz ki, mint Jen.

- Mondok valamit! - folytatta Kentris. - Kiadunk egy felhívást.

- Köszönöm - mondtam.

- De továbbra is azt hiszem, hogy nem mond el nekem mindent.

- Jó volt beszélgetni magával.

Egész délelőtt azon töprengtem, mitévő legyek. Akár az a nő volt, akinek kiadta magát, akár nem, Aliié nagy valószínűséggel Sean Lassiter vendégszeretetét élvezte. Vagy úgy, hogy ő is részt vett az összeesküvésben, amit továbbra is képtelenségnek ítéltem, vagy úgy, hogy Lassiter csinált vele valamit, elvégre az eltűnésekor éppen a férfit követte. Lassiter volt a megoldás kulcsa.

Felhívtam Marié Galassót a mobiltelefonján.

Óvatosan szólt bele, valószínűleg a munkahelyén volt. - Igen?

- Marié, tudja, ki vagyok?

- Igen, tudom.

- Találkozhatnánk megint? Beszélnem kell magával.

Rövid tétovázás után válaszolt. - Igen.

- Ugyanazon a helyen? Öt órakor?

- Igen.

Fél ötre értem Ardmore-ba, leparkoltam az iskola mögött, és vártam Marie-t. Ötkor érkezett meg, idegesnek látszott, ahogy kiszállt a kocsijából, mint amikor legutóbb találkoztunk.

- Jó napot, Marié! - üdvözöltem. - Köszönöm, hogy eljött.

Más foglalkoztatta, mint engem. - Sikerült megtudnia bármit Donovanról és a feleségéről? Az én hibám volt?

- Nem a maga hibája volt. - Igazából nem hazudtam, ugyanis az

Allie-vel folytatott beszélgetésemet tartottam a kiváltó oknak, amely a Donovan házaspár meggyilkolásához vezetett. - De nem ezért akartam beszélni magával. Tegnap este a kórház melléképületében jártam.

- Nem láttam ott - mondta.

- Tudom. Már zárva volt az épület, amikor bementem.

Meglepett arcot vágott. - És az őrök?

- Az nem fontos - vágtam rá. - Jószerével semmi sem volt az épületben. Az íróasztalok letakarítva, kihalt volt az egész hely.

- Valóban? Az én íróasztalomon mindig rendetlenség van.

- Közölték magukkal, hogy...

Közben eszébe jutott valami, és félbeszakított. - Tegnap este? Tegnap szabadnapot kaptunk. Valami probléma adódott a baktériummal, amivel dolgoznak, ezért fertőtleníteni kellett a helyet - magyarázta. - Nyilván akkor raktak rendet. Bár ma reggelre nagyjából ugyanúgy nézett ki minden.

Ez időpocsékolás volt, ráadásul újabb veszélynek tettem ki Marie-t. - Történt bármi szokatlan azóta, hogy legutóbb beszéltünk?

- Nem, de amúgy is péntek az utolsó napunk. Akkor koktélpartit rendeznek, és megkapjuk a prémiumunkat. Örülök, hogy vége van.

- Marié, van bárki más, akivel beszélhetnék, valaki, akiben megbízik, és aki szintén ott dolgozik? Esetleg a másik helyiségben, a laborban?

- Nem is tudom. Talán doktor Costello, de nem tudom...

- Ki az a doktor Costello?

- Sebész. Hetente egyszer bejön. Nem ismerem jól.

- Akkor miért kellene beszélnem vele? - kérdeztem.

- Nem vagyok benne biztos, hogy kellene. Mindenesetre Costello vitába keveredett doktor Gatesszel. Azt hiszem, felzaklatta valami.

- És azt is tudja, hogy mi zaklatta fel?

- Nem.

- Pontosan mi a szakterülete ennek a Costellónak?

- Idegsebész. Amikor az unokatestvéremnek daganata volt, ő műtötte. Szerencsére kiderült, hogy a tumor jóindulatú.

- Az unokatestvérének agydaganata volt? Doktor Costello agysebész?

- Igen.

- Mit keres egy agysebész az ardmore-i kórház melléképületében? - kérdeztem, de Marié nem tudta a választ.

Elképzelhető volt viszont, hogy én tudom.

***

SEAN LASSITER képtelen volt elhinni, amit olvasott.

A futár valamivel korábban kézbesítette a küldeményt, amelyre majdnem egy éve várt, az Amlyzine második lépcsős tesztjének eredményeit. Csakhogy Lassiter nem ezt olvasta.

A férfi négyszáz oldalas jelentést olvasott, amelynek összegzésében az állt, hogy az Amlyzine alig teljesített jobban, mint a hatóanyagot nem tartalmazó placebo. Vagyis semmi sem indokolja, hogy a gyógyszerkísérlet a harmadik stádiumba lépjen.

Lassiter beásta magát a háttéradatokba, gyakorlott szemével gyorsan, mégis alaposan áttekintve őket. Bizonyítékot remélt találni arra, hogy az összegzés valamiféle abszurd véletlen eredménye, hogy talán csak egy összezavarodott stábtag hibázott. Ám az adatok még elkeserítőbb képet tártak eléje.

Az Amlyzine teljes kudarc volt.

Lassiter mindenki másnál jobban tudta, hogy a gyógyszer nem hatásos ellenszere az Alzheimer-kórnak. A jelentést jól csengő reklámnak szánták, amelynek hatására a vállalat részvényeinek értéke az egekbe szökött volna. Ez a jelentés viszont a részvények maradék értékét is lenullázta, olyan pénzügyi csődbe taszítva a férfit, amelyből esélye sem volt kikapaszkodni.

Amennyiben ez a jelentés így marad, neki végleg befellegzett.

Valahogy mégis tévedés kellett, hogy legyen. Gates is be volt avatva, sőt ő találta ki az egészet. A kórházigazgatóra is óriási vagyon várt. Kizárt dolog, hogy Gates ehhez a beleegyezését adta volna.

Lassiter felhívta Gatest a kórházban, de azt mondták, nincs bent. A mobiltelefonján is kereste, de nem vette fel. Egyik üzenetet hagyta a másik után, hogy sürgősen hívja vissza létfontosságú ügyben.

Délután háromkor Gates visszahívta. - Sean, hallom, próbáltál elérni.

- Hát azt rohadt jól hallod! Olvastad a jelentést?

- Én hagytam jóvá. Sajnálatos, hogy így alakult.

Lassiter annyira zavarodott és dühös volt, hogy hirtelen azt hitte, valamiféle párhuzamos univerzumba csöppent. - Teljesen megőrültél? Pontosan tudod, hogy a gyógyszernek át kellett volna mennie a teszten!

- Sean, fogalmam sincs, miről beszélsz. Nyilvánvalóan fel vagy zaklatva, de talán némi kutatómunkával meg lehet menteni a gyógyszert.

A tudata mélyén Lassiter érzékelte, hogy Gates esetleg attól tart, a telefonvonalat lehallgatják. Ő viszont nem ért rá óvatoskodni. Ezt nem úszód meg. Esküszöm, hogy ezért darabokra téplek.

- Sean, nincs ínyemre, hogy így fenyegessenek.

- Halott ember vagy, érted? Ha nem rendezed a dolgot, mielőtt az FDA elé kerül a jelentés, neked véged! - Lassiter lecsapta a telefont.

Gates is letette telefont a vonal túlsó végén, és hangosan felnevetett.

- MÉG MINDIG gazdagabb vagyok Lassiternél.

Robby Divine így kezdte a beszélgetésünket másnap reggel kilenckor. A mobiltelefonomon ért utol, egy orvosi rendelő várójában, ahol négy különböző felirat tiltotta a mobiltelefon használatát.

Kiléptem a folyosóra, hogy fogadjam a hívást. - Ezt hogy érted?

- A gyógyszerteszt el floppo lett, vagyis bukás. Esélye sincs, hogy eljusson a harmadik fázisba.

Képtelenség! hitetlenkedtem. Bejelentették?

- Bejelenteni? Miről beszélsz? - Sértett volt a hangja. - Ki vagyok én, egy átlagos halandó? Megvannak a kapcsolataim.

Jó, de biztos vagy benne? Ugyanis ennek így semmi értelme.

- Richard, Lassiter részvényei annyit sem érnek, mint a papír, amivel kitörlöd a feneked. Gőzöm sincs, kitől kaptad az információt, de a leendő befektetéseidnél ne hagyatkozz az illető tanácsaira.

Megköszöntem, hogy felhívott, majd visszamentem a betegváróba. Még nem volt háziorvosom New Yorkban, úgyhogy a szomszédom ajánlására felkerestem Stacy Fairbanks doktornőt.

Fairbanks doktornő huszonöt perc elteltével megjelent, és mosolyogva kezet nyújtott. Aztán tizenkét másodperc kedélyes beszélgetést követően megkérdezte, hogy mi volna a baj.

Megmutattam neki a heget a hajas fejbőröm szélénél. - Megvágtam egy autóbalesetben. Vérzett, de nem túlságosan.

Szemügyre vette. - Egész szépen begyógyult. Zavarja a heg?

- Nem, egyáltalán nem. Valójában csak azt szeretném megtudni, hogy életszerű-e autóbalesetben ilyen sérülést szerezni. Mert úgy gondolom, hogy más módon is szerezhettem.

A doktornő hátrahúzódott. - Nem értem. Milyen más módon?

- Műtét során. És valamivel később a vágást esetleg újra megnyitották, és gondoskodtak róla, hogy balesetben szerzett sérülésnek tűnjön.

A doktornőn látszott, hogy hirtelen száz kérdése is volna, ehelyett mindössze újra megvizsgálta a heget. - Ha találgatnom kellene, inkább a sebészeti metszés felé hajlanék, de ez csak találgatás. Milyen sebészeti beavatkozást valószínűsít?

- Agyműtétet. Van rá mód, hogy bizonyosságot szerezzek?

- Kilmer úr, ne haragudjon, de ennek így semmi értelme.

Elmagyaráztam, hogy rendőrségi ügyről van szó, és megadtam Kentris telefonszámát, ha fel akarná venni vele a kapcsolatot. Arról is biztosítottam, hogy hajlandó vagyok fizetni bármilyen beavatkozásért, ami a kérdésem megválaszolásához szükséges lehet.

- Egy komputertomográfiás vizsgálat elég lehetne - szólalt meg végül a doktornő. - Az megmutatja a műtét után visszamaradt hegszövetet.

Addig győzködtem, míg telefonon elintézte, hogy három órakor fogadjanak a kórházban, ahol dolgozott. Egy radiológus kiértékeli a képet, magyarázta, és öt órakor bejöhetek személyesen, vagy akár fel is hívhatom az eredményért.

Így aztán kaptam néhány órát, hogy tovább tűnődjek és aggodalmaskodjak Aliié sorsán, aki még mindig nem került elő.

Háromnegyed háromkor megjelentem a labornál, kitöltöttem a formanyomtatványt, és rögtön szólítottak is. Maga a vizsgálat alig félórát vett igénybe, és kevesebb kényelmetlenséggel járt, mint gondoltam.

Utána azonnal visszamentem Fairbanks doktornő irodájához, és vártam. Negyed hatkor kijött, és behívott.

Odabent a számítógép képernyőjéhez kísért. A felvétel - én legalábbis úgy gondoltam - az agyam belsejét mutatta. - Kilmer úr, azt mondja, nem tud róla, hogy valaha is agyműtéten esett át? - Láthatóan képtelen volt felülkerekedni a hitetlenkedésén, és nem is hibáztattam érte.

- A kérdése alapján értsem úgy, hogy ennek ellenére sor került az agyműtétre?

- Egyértelműen. - Fogta a tollát, és kisebb területre mutatott a képernyő bal oldalán. - Itt láthatja a hegszövetet.

- Más magyarázat nem lehetséges? - kérdeztem.

- Nem vagyok idegsebész, de azt mondanám, hogy nyilván nem. És a hegszövetnél nyomosabb okom van rá, hogy ezt mondjam.

- Mi más van még?

- Látja ezt? - Ezúttal valamivel magasabbra, egy kisebb, sötét területre mutatott a tollal. - Egy idegen test az agyszövetek közé ékelődve.

- KORÁBBI érdeklődése alapján úgy gondoltam, hogy önhöz kell fordulnom - fogalmazott Gates. - Nagyra értékelem, hogy időt tudott szakítani rám, és ilyen gyorsan eljött.

- Miről volna szó? - kérdezte Kentris.

- Nos, kórházunk gyógyszerkísérletet végzett Lassiter úr cégének. Az adatokat átadtuk az FDA-nak, az eredményt nemsokára nyilvánosan is bejelentik. Addig azonban arra kérem, kezelje bizalmasan, amit most elmondok önnek.

- Mindent el fogok követni. Hogy sikerült a vizsgálat?

- Kudarcot vallottunk. A szer semmilyen gyógyhatást nem mutatott.

- Magát ez meglepte?

- Nézze, igyekszem tartózkodni a jóslásoktól. A gyógyszerkísérletek jelentős része hasonló eredménnyel végződik, ezt tanúsítja az a tény is, hogy a nehezen kezelhető betegségek esetében kevés gyógymódot lehet találni. Lassiter úr azonban egyértelműen meglepődött.

- Hogyhogy?

- Nos, a szakmánkban udvariassági szokás, hogy a kísérletet megrendelő cég előzetes példányt kap a jelentésből. Délelőtt, amikor Lassiter úr kézhez kapta a sajátját, házon kívül tartózkodtam, de jó néhány hisztérikus hangvételű üzenetet hagyott számomra. Amikor visszahívtam, elővigyázatosságból rögzítettem a beszélgetésünket. Ezt szeretném most lejátszani önnek.

- Bevallom, nem lep meg, hogy Lassiter fel volt dúlva, de csak tessék - mondta Kentris.

Gates kattintott a számítógépes egerével, és lejátszotta a Lassiterrel folytatott beszélgetését. Utána odafordult Kentrishez. - Nem tudom, hogy a halálommal való fenyegetőzés hivatalból kivizsgálandó-e, mindenesetre aggaszt.

- Ismerte korábban is Lassúért? Mennyire jellemző rá az ilyesfajta viselkedés?

Gates megrázta a fejét. - Üzleti összejöveteleken találkoztunk, de ez minden. - Elmosolyodott. - Hallottam történeteket arról, hogy lobbanékony, de semmijei nem utalt erre.

- Mit vár tőlem? - kérdezte Kentris.

- Nem is tudom, de mindenképpen nagyra értékelném a tanácsát. Biztosra veszem, hogy több tapasztalata van a hasonló dolgok terén.

- Feljelentést tehet a helyi rendőrségen, de abból könnyen elhúzódó ügy lehet. Ugyanakkor elképzelhető, hogy Lassiter a maga módján csak így engedte ki a gőzt.

Gates elgondolkodott a válaszon. - Azt hiszem, egyelőre várok. Viszont elküldeném önnek a hangfelvétel másolatát.

- Milyen célból?

A kórházigazgató vállat vont. - Nem is tudom... Csak szeretném, ha magának is megvolna.

- Ha úgy gondolja - mondta Kentris, és távozott.

Visszafelé a rendőrőrsre Kentris azon tűnődött, miért olyan biztos benne, hogy Gates hazudik.

Persze elhitte, hogy a gyógyszerkísérlet kudarcot vallott, és a felvétel valódiságában sem kételkedett, ugyanakkor nem gondolta, hogy Gates ártatlan. Dühkitörése alapján Lassiter joggal képzelhette, hogy bajban van, és a kórházigazgató nem teljesítette azt, amit vállalt. Gates nem tanácsot akart kérni; ha valóban aggódott volna, a helyi rendőrökhöz fordul védelemért.

A logikus magyarázat az volt, hogy Gates csőbe akarta húzni Lassitert, és ehhez Kentrist akarta felhasználni.

Kentris csak azt nem tudta, hogy pontosan mi volna a szerepe, és ez eléggé megrémítette.

Az ELITOKTATÁSBAN való részvételnek számos előnye van. Ezek közül az egyik, hogy gyakran életre szóló barátságok köthetők többnyire okos, művelt és tehetős emberekkel.

Nem sok főiskolai barátommal sikerült szoros kapcsolatot fenntartani, bár az elektronikus levelezés megjelenése némileg javított a helyzeten. Ellenben tagja voltam a diákklubnak, és úgy éreztem, jóllehet, évek óta nem találkoztam egyetlen tagtársammal sem, és nem is hallottam felőlük, nem hagynának cserben, ha szükségem volna rájuk.

Az egyikükre szükségem volt, de hogy melyikre, azt nem tudtam.

Előkerestem a főiskolai évkönyvet, és munkához láttam. Megírtam egy listát az összes névről, amire emlékeztem, és mindegyikre rákerestem az interneten. A negyvenedik névhez érve elképedéssel nyugtáztam, milyen jeles személyiségekké nőtték ki magukat évfolyamtársaim az élet legkülönbözőbb területein. Olyasvalakiként, akit csupán magazinok közreműködő szerzőjeként, illetve híres elmeháborodottként ismernek, kissé feszélyezve éreztem magam, hogy így túltettek rajtam. Azonban most nem volt időm ilyesmin rágódni.

Sajnálatos módon senkit sem találtam, akinek választott szakterülete megfelelt volna a kívánalmaimnak, legalábbis addig nem, amíg el nem jutottam a negyvenhetedik névig. Ez volt Dániel Lovinger. Dán két évvel fölöttem járt, és nem emlékszem, hogy a péntek esti bulikon kívül bármikor találkoztunk volna, és ott is mindig részegen. Mostanra viszont rendesen kijózanodott, mivel a Google szerint vezető agysebészként dolgozott a New York-i Mount Sinai Kórházban. Arra gondoltam, jó szakember lehet, ugyanis 467 000 találatot kaptam a nevére.

Felhívtam az irodáját, bemutatkoztam, és közöltem, hogy vele szeretnék beszélni. A recepciós várakozásra kapcsolt, mielőtt hozzátehettem volna, hogy jó barátok voltunk a főiskolán. Azt gondoltam, nem fog emlékezni rám.

Tévedtem. Beleszólt a telefonba, és harminc másodpercen belül olyan történeteken nevettünk, amelyekre már alig emlékeztem, majd Dán beszámolt más diákklubos tagtársakról, akikkel jó barátságban maradt.

Végül csak elmondtam neki, hogy sürgősen szükségem volna az orvosi szakvéleményére.

- Van ennek bármi köze az eltűnt barátnődhöz? - kérdezte, egyszer és mindenkorra bizonyítva, hogy a cikkeim olvasótábora nagyobb volt a Super Bowl nézőközönségénél.

- Inkább egészségügyi problémáról van szó. Nagy szükségem volna valakire, akiben megbízhatom.

- Miről van szó? - kérdezte.

- Azt hiszem, van valami az agyamban.

Azonnal menjek be hozzá, mondta, én pedig magammal vittem a Fairbanks doktornőtől kapott CD-t. Amikor odaértem, Dán egyedül volt az irodájában. Aznap nem fogadott betegeket, hanem kutatómunkát végzett. Ezúttal tárgyilagosan viselkedett, egyáltalán nem nevetgélt.

- Atyavilág! - hüledezett, amikor a CD-n tárolt kép megjelent a monitoron. - Ki csinálta a műtétet?

- Nem tudom.

- Nem tudod? - kérdezte, de nem várta meg a választ. Helyette a parányi idegen testre mutatott. - Az micsoda?

- Reméltem, hogy tőled megtudom.

Erre mindössze annyit mondott: - Kezdd az elején!

Így beszámoltam neki Jenről és az emlékekről, amelyeken senki mással nem osztoztam. Dán olvasta a cikkeimet, úgyhogy sokat tudott rólam, ennek ellenére csak bólogatva hallgatott. Amikor befejeztem, így szólt: - Egyedül úgy tudhatjuk meg, hogy mi van beékelődve az agyadba, ha kivesszük. Nem vagyok biztos benne, hogy ezt akarod.

- Miért ne akarnám? - csodálkoztam.

- Nos, először is az agyműtétnek van kockázata. Igaz, a te esetedben ez a kockázat nem túl nagy, mivel az idegen test egy nem különösebben kényes területen helyezkedik el.

- Melyik terület az?

- A legfőbb funkciója az emlékezés. Van róla bármi fogalmad, mikor végezték a műtétet? Akár csak hozzávetőlegesen?

- Igen. Amikor Ardmore-ban voltam. Dán, szerinted mi ez?

- Úgy nézem, implantátum.

- És mi benne a különleges?

- Világszerte közkedvelt téma az emlékezéskutatás szakterülete. Az Alzheimer-kór elrabolja tőlünk a szüleinket, és évi kétszázmilliárd dollárba kerül a gazdaságunknak, úgyhogy komoly késztetés van egy esetleges áttörésre. A pszichológia viszont a helyreállítás helyett inkább az emlékek kitörlésére összpontosít. Lehetővé válna a gyermekkori traumák nyomtalan kitörlése. Az emlékek manipulálása nyilvánvalóan etikai kérdéseket hordoz magában. A kormányok a másként gondolkodók semlegesítésére használhatnák fel a technológiát, a munkaadók megingathatatlan lojalitású alkalmazottakhoz juthatnának, sőt még az is lehetségessé válna, hogy a barátnőd elfelejtse a félrelépéseidet.

- Márpedig ha az történt, akkor nem az volt a céljuk, hogy elveszett emlékeket idéztessenek fel velem, inkább új emlékeket hoztak létre.

- Igen. Megpróbálom a lehető legegyszerűbben elmagyarázni. Az agy analóg jeleket küld és fogad. Kommunikál a testtel, így válik lehetővé, hogy lássunk, mozogjunk vagy éppen fájdalmat érzékeljünk. Az orvostudomány azonban csak újabban képes részt venni ebben a kommunikációban. A gyengén látóknál mesterséges retinák, a siketek esetében mesterséges hallószervek mondják meg az agynak, mit tegyen.

- Ez az implantátum pedig azt mondja meg az agyamnak, hogy mire emlékezzen? - kérdeztem.

- Pontosan, már amennyiben az implantátum létrehozói megértik a nyelvet, amelyen a kommunikáció folyik. - Dán elhallgatott. - Nem gondoltam volna, hogy a tudomány megközelítette ezt a szintet.

- De az én emlékeim annyira valóságosak, annyira részletgazdagok...

- Azért, mert valóságos helyeket, személyeket, eseményeket tápláltak be. Multimédiashow-t rendeztek a fejedben, valószínűleg videofelvételekkel megtámogatva.

Amikor ezt mondta, beleborzongtam. Marié Galasso azt mesélte, hogy a chipeket videofelvételek tárolására tervezték.

- De az az érzésem, hogy ez az egész nem áll meg itt. Az aggyal való kommunikáció alapjában véve mechanikus folyamat, ezeknek az embereknek még csak meg sem kell érteniük teljes mélységében. Abból, amit elmondtál, valószínűsítem, hogy a pszichológia segítségével téged is bevontak az emlékek meghamisításába. A folyamat nagyjából ugyanaz, mint amikor álmodsz. Rendelkezésedre bocsátották a tények nagy részét, te pedig öntudatlanul kiegészítetted a történetet. A legtöbb eseményre ugyanígy emlékezünk vissza. Felidézünk részleteket, a többit pedig kipótoljuk. Ezért olyan megbízhatatlan gyakran az emlékezet.

- Vagyis lehetséges, hogy azokkal az emberekkel, akikkel az emlékeim szerint beszélgettem, soha nem is találkoztam? És a helyszínek? Lehet, hogy soha nem jártam azokon a helyeken?

Bólintott. - Azok, akik ezt csinálták, kép- és hanganyagot szereztek be különféle emberekről és helyekről, míg az agyad elintézte a többit. Amennyiben irányításuk alatt tartották a barátnődet, rávehették, hogy eljátsszon neked mindenféle szerepet. Kérdés, hogy volt-e technológiai tudásuk ilyen manipuláció véghezvitelére.

Túlságosan is tisztában voltam vele, mire képesek.

Tovább bombáztam Dánt a kérdéseimmel, és ő meg is válaszolta mindet, igaz, mindig közbeszúrta, hogy biztosat csak akkor mondhat, ha eltávolította az implantátumot, és még talán akkor sem.

Forgott velem a világ, amikor kijöttem az irodából, ugyanakkor most először csillant fel reménysugár. Dán elmélete az egyetlen hihető magyarázat volt a történtekre, amit addig hallottam.

Egyfolytában azon gondolkodtam, amit az agyamról, az emlékeimről és az életemről magyarázott.

Lassan belenyugodtam a fénybe, hogy Jen nem valóságos. Még akár létezhet is hasonló személy, mondjuk egy színésznő, de nem úgy, ahogy én ismertem őt. Nem úgy ismerkedtünk meg, ahogy hittem. Nem szerettünk egymásba, és nem szeretkeztünk.

A nő, aki a legfontosabb személy volt az életemben, soha nem is volt jelen az életemben.

Vagy mégis? Jen tovább élt az agyamban, a vele kapcsolatos emlékeim tiszták és gyönyörűek voltak. Ha úgy vesszük, valóságos volt. Mert mi más az élet, ha nem az arról őrzött emlékeink?

Órákon át tűnődtem. Azt kívántam, bárcsak beszélhetnék minderről valakivel. Bárcsak beszélhetnék Jennel.

Vagy Allie-vel. Továbbra sem értettem az ő szerepét. Craig azt mondta volna, hogy valószínűleg kulcsfigura az ellenem irányuló összeesküvésben, hogy ő és Jen ugyanaz a személy. És Allie/Jen/Nancy valahol magában nevet azon, hogy ő és a cinkosai mit műveltek velem.

Tökéletesen logikusnak hangzott, mégsem akartam elhinni.

Elcsigázott voltam, és mérhetetlenül dühös. A legbelső szférámba, az emlékeimbe hatoltak be. Rá fogok jönni, hogy ki tette ezt velem, és gondoskodom róla, hogy keservesen meglakoljon érte.

A legjobb módja, hogy kiderítsem a „kit”, ha megfejtem a „miértet”, de még ennyi idő után sem jutottam a megoldás közelébe.

Abba a bizonytalan elképzelésbe kapaszkodtam, hogy valami módon Sean Lassiter gyógyszere van a háttérben, jóllehet sehogy sem sikerült kiokoskodnom, miként áll össze az egész. Csakhogy Lassiter gyógyszerkísérlete kudarccal végződött, és nem hozhatja el számára a mérhetetlen vagyont, amire nyilván számított.

Mégis Lassiterre gyanakodtam. Róla szólt volna a cikk, amelyen dolgoztam, amelyik Pulitzer-díjat hozott volna nekem, márpedig ez, valamint a tény, hogy kötődik Ardmore-hoz, nem lehetett a véletlen műve.

A legfontosabb mégis azt volt, hogy a férfi, aki pisztolyt szegezett ránk az autópályánál, mielőtt őt is meggyilkolták, megemlítette, hogy Lassiter van a háttérben.

Csakis Lassiter lehetett.

EGY IDEJE már rosszul aludtam, és ez az éjszaka sem ígérkezett kivételnek. Úgyhogy amikor Craig Lángéi éjfél előtt pár perccel felhívott, teljesen éber voltam.

- Mi újság? - érdeklődött. - Régen nem hallattál magadról.

- Semmi különös. Kiderült, hogy implantátum van az agyamban.

- Most viccelsz? - Kis szünetet tartott. - Ne haragudj, Richard, de én maradnék a saját világomban, jó?

- Rendben. És mi történik a te világodban?

- Valami a végéhez közeledik. - Elmesélte, hogy Lassiter másnap estére repülőjegyet foglaltatott Párizsba, és onnan tovább egy moszkvai járatra. - Csak oda - tette hozzá.

- De miért éppen Moszkva? - kérdeztem.

- Fogós kérdés. Nyilván nem a szabadságát akarja ott tölteni.

- Az ardmore-i projekt holnap este véget ér. Az összes közreműködő koktélpartira hivatalos, ahol megkapják a jutalmukat.

- Akkor holnap lesz a nagy nap, csak éppen fogalmam sincs, hogy Lassiter mire készül. Te mit tervezel?

- Megakadályozom, hogy Lassiter felszálljon arra a repülőgépre.

A VÉGEREDMÉNY most már várhatóan elmarad a tökéletestől, állapította meg Szikla. Valószínűtlen volt, hogy Kilmerezek után gyilkosságot kövessen el. A csalódottság leginkább Szikla önérzetében tett kárt. Azonban a győztes ajánlattevő képviselője már úton volt, és a vevő csak a végső titoktartási garanciára várt, mielőtt átutalja a pénzt.

A titoktartásról délután gondoskodnak majd, és a garancia nem más, mint a projekt összes résztvevőjének a halála. Kilmer is meghal, akárcsak az eleven biztosítási kötvények a földszinten. Szikla pedig elhagyhatja az általa annyira gyűlölt országot.

Egyelőre nem volt más dolga, mint megvárni a projekt végét megerősítő telefonhívásokat.

***

CRAIG ÉS ÉN abban maradtunk, Lassiter házától egy sarokra találkozunk. Craig már korábban odament, hogy követhesse Lassúért, ha az elindulna hazulról. Félúton jártam, amikor Craig felhívott, és közölte, a házban nem lát mozgást, de ég a lámpa, és Lassiter kocsija a behajtón áll. Magammal vittem a pisztolyt, de ezúttal meg is volt töltve.

Egy sarokkal odébb leparkoltam, és Craig autójához gyalogoltam. Még akkor sem nézett rám, amikor beszálltam. Lassiter behajtóját kémlelte távcsövön át. - Semmi mozgás? - kérdeztem.

- Semmi, viszont így legalább nem kell a szomszédokkal bajlódnunk. Jól gondolom, hogy van valami terved?

- Megfenyegetem, hogy lelövöm, ha nem mondja el, mi ez az egész.

- Zseniális - humorizált Craig. - És ezt teljesen egyedül találtad ki?

- Tudsz jobbat?

- Nem. Akkor kezdhetjük?

- Hajrá! - mondtam. - Történjen bánni, még ha le is kell lőnünk a pasast, a pincétől a padlásig átkutatjuk a házát.

- Remélem, nem hoztad magaddal a pisztolyodat - szólt Craig.

Megpaskoltam a zsebemet. - De bizony!

Craig letette a távcsövet. - Nézd, Richard... - Elhallgatott, majd bólintott. - Hát jó. A következőképpen látom a... - Mielőtt befejezhette volna a mondatot, megcsörrent a mobiltelefonja. - Lángéi! - szólt bele. Egy darabig némán hallgatott. - Úristen! - szólalt meg, aztán tíz másodperccel később: - A halál oka? - Újabb tíz másodperc múlva pedig:

- Hogyne, megértem. - Végül bontotta a vonalat. - Sajnálom, hogy nekem kell közölnöm a hírt - fordult felém -, de ma reggel kiemeltek egy holttestet a Hudsonból. A halott nő neve Nancy Beaumont, illetve Allison Tynes, vagy aminek éppen kiadta magát.

A hír annyira letaglózott, hogy összeroskadtam az ülésen. Nem mondtam ki, de változatlanul bíztam benne, hogy Aliié a jók csapatát erősíti, és sértetlenül, együtt kerülünk ki ebből az egészből. Fogalmam sem volt, hogyan dolgozom fel a veszteséget. A tűrőképességem határára értem.

- Bocs, öregem - dörmögte Craig. - Biztos csak kihasználták.

- Igen. - Soha életemben nem voltam még ilyen dühös. - Lesz miről beszélnünk Lassiterrel.

- Egyikünk bemehetne a bejárati ajtón, és kérdőre vonhatná, míg a másikunk őrt állhatna hátul. Nem kell tudnia, hogy ketten vagyunk.

Bólintottam. - Megyek elölről.

Volt valami a hangomban, ami aggodalmat keltett benne. - Ne csinálj semmi ostobaságot, Richard! Ez nem a te tereped.

- Lassan az lesz.

Úgy láttam, újabb figyelmeztetés következik, de meggondolta magát.

- Adj öt percet, hogy elhelyezkedjem a ház mögött, aztán tiéd a pálya.

Bólintottam, ő pedig kiszállt, és a ház felé indult. Miután eltűnt a szemem elől, az órámra pillantottam, vártam öt percig, ahogy kérte, aztán kiszálltam a kocsiból.

Száz méterre lehettem a háztól, amikor fegyverdörrenést hallottam. A hang mintha a ház mögül jött volna, és azt gondoltam, bárcsak megbeszéltünk volna valamit Craiggel, hogy kapcsolatban maradjunk, de a mobiltelefonomat a kocsiban hagytam. Gyors pillantást vetettem a bejáratra, aztán a ház mögé rohantam.

Craig nagyjából húsz méterre a háztól a hátán feküdt a földön, és a fejét felemelve rám nézett. Az ingén vörös folt terjengett a vállánál.

Nem mondott semmit, viszont úgy láttam, mintha a ház felé intene a fejével, és a következő pillanatban megláttam, miért. Sean Lassiter kint állt a verandán, pisztollyal a kezében, és Craiget figyelte.

Amikor másodpercekig nem történt semmi, Craig mintha bepánikolt volna. - Lődd le! Lődd le! - ordította.

- Megállni, Lassiter! - kiáltottam, és a férfi hátára szegeztem a pisztolyomat. - Dobja el a fegyvert, és forduljon meg!

Õszinte csodálkozásomra és megkönnyebbülésemre Lassiter engedelmeskedett. - Mi a fene folyik itt? - vicsorgott.

- Még azt kérdi, mi folyik itt? Lelőtte a barátomat, én pedig mindjárt golyót eresztek a fejébe, ha nem kezd el beszélni.

Felemeltem a pisztolyt. Eszem ágában sem volt lelőni, képtelen lettem volna rá, pedig élveztem volna.

- Nem lőttem le senkit. Hallottam, hogy lövés dörrent, és kijöttem, hogy megvédjem magam. Mostanában több halálos fenyegetést kaptam.

Akkor ezt csapja a többihez. Harminc másodperce van, hogy elmondjon mindent, különben meghal.

- Miről beszél? Évek óta nem foglalkozom magával.

- Módszeresen tönkre akarta tenni az életemet - hadartam, miközben más motoszkált a tudatom mélyén; valami, amit nem ültettek be.

Olyasmivel hoz engem összefüggésbe, amit nem állt módomban megtenni. Úgy látja, hogy tönkrement az élete? Üdvözlöm a klubban!

Furcsa érzés fogott el. Pisztolyt szegeztem valakire, akit súlyos vádakkal illettem és gyűlöltem, de közben máshová irányult a figyelmem. Valami ott mocorgott a tudatom határain túl, azt próbáltam megragadni.

- Miért akar Moszkvába utazni?

Felnevetett. - Moszkvába? Kilmer, maga tényleg meghibbant!

Ez átbillentett az igazságba. Abban a pillanatban leengedtem a pisztolyt, megfordultam, és az igazság belebámult az arcomba.

- Tedd le a pisztolyt, Richard. Most!

Craig állt előttem sértetlenül, pisztolyt szegezve rám. - Leesett a tantusz, Richard? Láttam, ahogy forognak a kis fogaskerekek az agyadban.

- Igen, leesett a tantusz - mondtam, és ledobtam a pisztolyt. - Aznap este ürítették ki a laboratóriumot, mert szóltál nekik, hogy jövünk.

Egy zsebkendővel felvette a pisztolyomat. - Nem rossz.

- Az egyik hírforrásom voltál, és folyamatosan hazudtál nekem.

Miközben ezt kimondtam, rájöttem, azt is Craigtől tudom, hogy Aliié és Nancy Beaumont ugyanaz a személy. Ebből reményt merítettem, hogy Aliié mégis életben van.

- Hát igen, akármeddig nosztalgiázhatnánk, de fogytán az időnk - szólalt meg Craig. - Menjünk be! Néhány perc múlva mind meghalunk. Már persze engem kivéve.

MARIÉ GALASSO sokat tépelődött, hogy egyáltalán elmenjen-e.

Az estét búcsú-összejövetelként hirdették meg, ahol megünneplik a közös sikerüket. A részvétel kötelező volt, bár a tény, hogy a partin adták át a közreműködőknek a jutalomcsekkeket, ezt a rendelkezést nagyjából szükségtelenné tette.

Marie-nek rossz érzése volt az összejövetellel kapcsolatban, és jobban szerette volna, ha a csekket postán küldik el. Végül két munkatársa mégis rávette, hogy menjen el, noha soha többé nem akarta betenni a lábát a melléképületbe.

Pontosan két órakor ért oda, remélve, hogy első lesz a sorban, átveszi a jutalmát, és rögtön el is jön. A partihoz berendezett helyiségben puncstálakat helyeztek el, melegbüfé működött, és láthatóan mindenki jó hangulatban volt.

Marié kedvelte a munkatársait, úgyhogy két pohár alkoholos puncs után bekapcsolódott az ünneplésbe.

Miután Gates fél háromra sem érkezett meg, Marié tudta, hogy nem kapják meg egyhamar a jutalmukat. Az igazgató végül három óra után jelent meg; ekkor a jelenlévők többségének már a fejébe szállt a puncs. Ettől kissé kótyagosabbak lettek, de a falakban és a szekrények mélyén elhelyezett robbanóanyagot amúgy sem vették volna észre.

Maga Gates is azt hitte, azért van ott, hogy beszédet mondjon, és átadja a jutalmakat.

Nem sejtette, hogy az épületben tartózkodókból nemsokára csak elszenesedett hullák maradnak.

A RÁNK fegyvert szegező Craiggel a nyomunkban Lassiter és én bementünk a házba. Craig a bejárati ajtó felé terelt bennünket a lakótéren át.

Az előszobába érve megszólalt: - Ez tökéletesen megfelel. Itt elintézhetjük. - Körbepillantott, mint aki bizonyos dolgok helyzetét próbálja felmérni a helyiségben.

- Erre semmi szükség - mondta Lassiter. - Akármennyit fizetnek magának, én többet adhatok.

- Nem, nem adhat. Higgye el, nem adhat.

- Craig, Lassitemek igaza van - szóltam közbe. - Okosabban is be lehet fejezni a dolgot.

- Fogjátok be mindketten! Ki kell találnom, hogyan legyen.

- Akkor miért akartad, hogy lelőjem Lassitert?

Elmosolyodott. - Pluszpontot kaptam volna érte. De nyugalom, úgy lesz beállítva, mintha te tetted volna.

- Craig, hallgass ide...

- Kuss! Azt hiszed, le tudsz beszélni róla azután, ami történt? Ennyire ostoba vagy? Te csak egy kis részlete voltál az egésznek.

- Miért, mi van még? - kérdeztem. Szánalmas stratégia volt, de közben egyre közelebb araszoltam egy magas talapzatra állított szoborhoz. Persze nem tudhattam, nincs-e a talapzathoz erősítve, mert akkor lehetetlenné vált volna, hogy Craighez hajítsam.

Elmosolyodott. - Rich, ma olyan sokan fognak meghalni, hogy rátok fel sem figyel a világ. Az utolsó oldalon hozzák majd a hírt, „Gyilkolt, majd magával is végzett az eltűnt barátnőjét kereső elmebeteg” címmel.

- Miről beszélsz? Ki fog még meghalni?

- Mindenki, aki a projektben közreműködött. - Az órájára pillantott. - Még húsz perc van hátra a nagy bummig.

- Mi van Allie-vel?

- Ő is meghal. Valószínűleg csak utoljára. - Craig felnevetett. - Elmondom, hogyan csináljuk! Lassiter, magát közelről éri a lövés, mintha el akarta volna venni tőle a pisztolyát. Utána Richard fejbe lövi saját magát. - Felemelte a pisztolyomat. - Kösz, hogy elhoztad.

Azzal Lassiter felé indult, aki láthatóan megdermedt a rémülettől. Craig közben a hátát mutatta felém. Ha cselekedni akartam, eljött a pillanat. Ennek ellenére valahogy képtelen voltam megtenni.

Craig alig másfél méterre volt Lassitertől. Tudtam, hogy amint közelebb kerül hozzá, lőni fog. Mégsem mozdultam.

Lassiterben több bátorság volt, mint bennem. Hirtelen előrelendült, a pisztolyért kapott. Craig meglepetten hátrahőkölt.

Ekkor lövés dörrent, és Lassiter elzuhant. Én viszont végre megmarkoltam a szobrot, amely nem volt a talapzathoz erősítve. Mivel Craig közben hátralépett, nem kellett hajítanom, elég volt meglendítenem.

Craig éppen felém fordult, amikor megütöttem, és azonnal össze- csuklott. Nem mozdult, és arra vágytam, hogy még egyszer lesújtsak, és szétzúzzam a koponyáját.

Craig gyilkost akart belőlem csinálni. Én viszont jobb akartam lenni. Úgyhogy inkább ágyékon rúgtam.

Lassiter halott volt. Felhívtam Kentrist, és amikor nem próbálták kapcsolni, üvöltöttem a telefonba, hogy emberek fognak meghalni.

Kentris rögtön ott termett a telefonnál. - Mi ez az egész?

- Az ardmore-i kórház mögött talál egy melléképületet. Mindenki, aki abban az épületben dolgozik, most búcsúpartin vesz részt, de meg akarják gyilkolni őket.

- Micsoda? - csattant fel Kentris.

- Jól hallotta. Ki kell hoznia azokat az embereket. Nagyjából tíz perce van rá. Azt hiszem, robbanóanyaggal csinálják - tettem hozzá, mert eszembe jutott Craig „nagy bummja”.

- Maga most hol van? - kérdezte Kentris.

- Egészen máshol. Más dolgom van. Kérem, siessen!

- Már indulok is - ígérte, és bontotta a vonalat.

Elővettem Luther ügynök névjegyét. Luther az FBI newarki irodájában dolgozott, negyven percre onnan, ahonnan telefonáltam. A trükk, hogy sok ember erőszakos haláláról üvöltözöm, megint bevált.

- Mit sikerült megtudnia, Kilmer? - Luther rendíthetetlenségét egy kilátásba helyezett tömeggyilkosság sem ingatta meg.

- Mindent. Rájöttem az egészre. Mindent tudok a memóriaimplantátumokról, tudom, ki áll a háttérben, és hol van éppen most.

- Hallgatom!

- Azzal most nem megyünk semmire. Találkozzunk a Teterboro repülőtéren félóra múlva. Maga repülőgéppel és felfegyverzett ügynökökkel várjon rám, és amint felszálltunk, elárulom, hová repülünk.

- Baromság! - mondta.

- Akkor ne találkozzunk! - vágtam rá, és letettem, hogy beüthessem a központi segélyhívót.

KENTRIS TUDTA, ha tényleg tíz perc múlva bekövetkezik a robbanás, nem fog odaérni. Legkevesebb tizenkét percre volt szüksége.

Kiabálva utasított két őrmestert, hogy hívják fel az ardmore-i rendőrséget és a kórház biztonsági szolgálatát, de kételkedett benne, hogy a telefonhívásokkal célt érhetnének el. Időbe telik, míg odahívják az illetékest, aki megérti, miről van szó, és aztán még több időbe, hogy azt a sok embert biztonságosan kitereljék az épületből. Útközben maga is telefont ragad majd, és intézkedik, hogy azonnal tűzszerészeket, mentőautókat, katasztrófavédelmiseket, tűzoltókat és kommandósokat küldjenek a helyszínre. Aztán már nem tehet semmit.

Majdnem biztos volt benne, hogy az egységek csak arra érkeznek oda, hogy megszámolják a holttesteket.

MIHELYT beültem a kocsiba, gyors számítást végeztem.

Úgy becsültem, hogy a melléképület hat perc múlva felrobban, és képtelenség, hogy Kentris odaérjen. Más megoldással kellett próbálkoznom.

Lehúzódtam az útpadkára, és megint elővettem a tárcámat. Előkerestem Marié Galasso mobilszámát, és felhívtam.

Öt hosszú kicsengés után bekapcsolt a hangposta. Újra felhívtam.

Marié az ötödik csengés előtt felvette. - Igen? - szólt bele.

A hangja és a háttérből beszűrődő duhaj kiáltozás alapján megállapítottam, hogy remekül szórakoznak, nyilván az alkohol feszültségoldó hatásának következtében. - Marié, Richard Kilmer vagyok.

- Richard! A mai az utolsó nap! El tudja hinni?

- Marié! A melléképületben bombát helyeztek el, és öt perc múlva várható a robbanás. Mindenkit ki kell terelnie az épületből!

- Micsoda? - kérdezte. A hangja egyszeriben riadt lett.

- Mindenkit ki kell terelnie! Egyetlen másodpercet sem késlekedhet!

- De honnan tudja egyáltalán? - kiabálta.

- Marié, szedje össze magát! Kérem, higgyen nekem! Akik kézben tartják a szálakat, azt akarják, hogy maguk mind meghaljanak.

- De Gates doktor is itt van!

- Gates nincs beavatva. Ő is áldozat.

Kattanás.

Nem tudtam, hallott-e annyit, hogy megtegye, amire kértem, vagy úgy gondolta, hogy megőrültem. Esetleg a kettő között tétovázott.

Csakhogy a tétovázásra most nem volt idő.

***

SZIKLA a CNN hírcsatornát nézte. Nem gyakran fordult elő ilyesmi. Igazság szerint hírműsorokat sem gyakran nézett. Képtelen volt komolyan venni, amit közvetítettek. Többnyire propagandaszólamokat harsogtak, vagy bombasztikus bejelentésekkel hajszolták a nézettséget. A sors iróniája, hogy Szikla éppen azon volt, hogy országszerte feltornázza az összes hírtelevízió nézettségét.

Langelnek nem kellett telefonálnia, amikor Kilmer és Lassiter problémája megoldódott. A megállapodás szerint egyszerűen eljött, hogy begyűjtse a pénzét, és elvarrja a szálakat. Hacsak nem Kilmer lőtt. Miután Kilmer ráébredt, hogy az emlékei mesterségesek, talán már nem akart annyira bosszút állni Lassiteren. De soha nem lehetett tudni.

A Sziklát érdeklő hír a televízióból volt várható. Amint az épület a levegőbe repül, a riporterek ellepik a romokat, és az összes részletről elfúló hangon tudósítanak. Abban benne lesz minden, amit neki vagy a vevőjének tudnia kell.

A titkuk biztonságban volt, a projekt tevőleges résztvevői közül senki sem marad az élők sorában, hogy leleplezze. Egyedül Lángéi nem halt meg, ő viszont felkerül Szikla tennivalóinak listájára.

Amint a pénzt átutalták, az anyagok és a tervek gazdát cseréltek, és a sugárhajtású repülőgépet előkészítették. Szikla két órán belül elhagyja az országot.

Addig nem volt más dolga, mint nézni a tévét.

MARIÉ GALASSO legszívesebben azonnal kirohant volna az épületből. Nem kételkedett benne, hogy Kilmer igazat mondott, és esze ágában sem volt ott lenni, amikor a férfi igaza bebizonyosodik. Mégsem tehette meg, hogy csak úgy elmenekül. A barátait, a munkatársait is ki kellett juttatnia az épületből.

Egyetlen pillantás elárulta, amit már úgyis tudott: erősen ittas társasággal akadt dolga, rendkívüli intézkedésekre volt tehát szükség, hogy a beszélgető embereket a rendelkezésre álló időn belül kimenekítse.

- Azonnal kifelé mindenki! Az épületben bomba van! Perceken belül fel fog robbanni!

Ezt torkaszakadtából kiabálta háromszor-négyszer. Az egybegyűltek aggodalmas, meghökkent arccal néztek rá, de senki nem mozdult.

Marié üvöltve megismételte a figyelmeztetést, de az emberek többsége feltételezte, hogy részeg, ráadásul a problémás fajtából. Különben is honnan értesülhetett volna Marié Galasso hirtelen egy bombáról?

Marié a terem elülső részébe szaladt, és borogatni kezdte az asztalokat, amelyeken a puncsostálak álltak. Ez felfordulást eredményezett, de a többiek továbbra is leragadtak annál, hogy mi üthetett Marie-be.

Dr. Gates éppen a mosdóban tartózkodott, és amikor kijött, hideg zuhanyként érte a felismerés: Marie-nek igaza van, és az üzlettársai nyilván arra számítanak, hogy ő is életét veszíti a robbanásban. Gyorsan kimenekült a teremből.

Marie-nek támadt egy végső, elkeseredett ötlete. Az egyik melegen tartó edény alól felkapta a gázégőt, és sorra lángra lobbantotta az asztalterítőket, közben azt kiabálta: Mindenki menjen ki az épületből!

A tűz mozgásba hozta az embereket, nem is annyira azért, mert megértették, hogy hamarosan bomba robban az épületben, hanem mert nem akartak tűzhalált halni. Abban az elégedett tudatban, hogy ő mindent megtett, Marié is kimenekült. A százhárom főből kilencvennégynek sikerült kijutnia, mielőtt a robbanás a földdel tette egyenlővé az épületet.

A biztonságiak még éppen időben érkeztek, hogy szemtanúi legyenek a „nagy bummnak”, az ardmore-i rendőrség három perccel később ért oda, Kentris hozzájuk képest is lemaradt négy perccel.

A sajtó munkatársai nyolc perccel azután érkeztek meg, hogy Gatesnek felolvasták a jogait.

MÁR A TETERBORO REPÜLŐTÉR közelében jártam, amikor a rádióban be- mondták a robbanást. Fogalmam sem volt, mennyire drámai a helyzet, az első tudósítás ugyanis csak annyit közölt, hogy vannak halálos áldozatok. Később hozzátették, hogy az alkalmazottak nagy részének sikerült kijutnia az épületből.

Le a kalappal Marié előtt, gondoltam.

A Teterboro magánrepülőtér, úgyhogy a forgalom zömét légcsavaros kis repülőgépek és sugárhajtású vállalati repülőgépek bonyolítják. A magánrepülőterek egyik előnye, hogy biztonsági ellenőrzésen nem kell keresztülmenni, sőt az autók egészen a kifutópályáig behajthatnak.

A repülőtér kerítésénél öltönyös, nyakkendős férfi kitárta a kaput, és intett a betonon várakozó sugárhajtású repülőgép felé, amely mellett fél tucat férfi várakozott. Egyikükben Luther Emmett ügynökre ismertem.

Leparkoltam a repülőgép mellé, és kiszálltam a kocsiból. Luther és a többiek felmentek a repülőgép fedélzetére. Amikor én is beléptem az ajtón, Luther már várt rám. Az utastérben nyolc férfit és két nőt láttam, feltételeztem, hogy mindannyian FBI-ügynökök, de úgy néztem, nem leszünk bemutatva egymásnak. - Hová repülünk? - kérdezte Luther.

- Északra. Viszont mielőtt repülnénk, egyezséget kell kötnünk.

Luther rám nézett. - Közölnünk kell a repülési tervet. Ne akadékoskodjon velem, mert kihajítom a repülőgépből, de előbb megvárom, hogy elérjük a tízezer méteres repülési magasságot.

Sorolni kezdtem a feltételeimet. - Meggyőződésem, hogy Allison Tynest az a férfi tartja fogságban, akit le akarunk kapcsolni. Adja a becsületszavát, hogy Allison életének megóvása lesz a legfontosabb szempont, hogy mindent elkövetnek a biztonsága és testi épségének megóvása érdekében. És végig ott lehetek magával az akció közben.

Luther elgondolkodott. - Rendben. Csak nem hősnek képzeli magát?

- Mindössze látni akarom az igazi hősöket akció közben.

- Idegesítő alak maga. Elárulná végre, hová a fenébe készülünk?

- A maine-i Damariscottába.

- És kit találunk ott? Már persze a maga barátnőjén kívül.

- Philip Garbert. Kezdettől fogva ő mozgatta a szálakat.

Nem vesztegettem az időt arra, hogy elmagyarázzam Luthernek, honnan tudom. Gondoltam, úgyis hamarosan bebizonyosodik, hogy igazam van-e, az ügynök pedig nem faggatott. A szövetségiek végig figyelemmel kísérték Gatesék mesterkedéseit, de nem volt minden részlet a birtokukban. Úgy sejtettem, alapvetően tisztában voltak a kísérlet mibenlétével és akár azzal is, hogy én voltam a kísérleti alany. Arról viszont elképzelésük sem volt, hogy ki irányította az egészet.

Igazság szerint, amint kiderült, hogy Lassiter ártatlan, adta magát, hogy Garber a vétkes.

Közöltem Lutherrel, hogy véleményem szerint Garbert Damariscotta közelében találjuk, és az a hely, ahol meghúzza magát, Jefferson autóalkatrész-kereskedésként szerepel a telefonkönyvben. Az üzlet kétszer is rajta volt a telefonszámlámon, de hogy miért, arról fogalmam sem volt. Garber magánrepülőgépe Maine állam partjainál zuhant a tengerbe, Damariscotta közelében. Meggyőződésem volt, hogy a férfi szándékosan küldte hullámsírba a repülőgépet, ő azonban még időben kiugrott. Garber úgy számolt, a környék megkönnyíti számára, hogy távozzon az országból, színlelt halála pedig biztosítja, hogy senki se gyanakodjon rá.

Luther lebonyolított néhány telefonhívást, hogy felmérje a helyzetet, és azt hiszem, Washingtonban is beszélt valakivel. Amikor friss híreket kapott a kórházi robbanásról, velem is megosztotta. Kilenc ember halálát erősítették meg. Persze ez is szörnyűséges volt, de én pontosan tudtam, mennyivel rosszabbul járhattak volna a többiek.

Beszámoltam Luthernek a robbantáshoz vezető eseményekről és a Lassiter házánál történtekről.

- Úgy látom, maga keményebb, mint amilyennek látszik - jegyezte meg elismerően.

- Nem hiszem.

Amikor megkérdeztem, hogy utána tudna-e nézni, Marié Galasso kijutott-e élve az épületből, a kérdést feltette valakinek a telefonban, majd nagyot nevetett a válasz hallatán. - Az illető hölgynek semmi baja. Állítólag felgyújtotta a termet, hogy így bírja rá a többieket a távozásra. A jelek szerint őt is keményebb fából faragták, mint az ember gondolná.

Hátradőltem, és azon tűnődtem, hová is készülünk, kinek a nyomára igyekszünk bukkanni. Tudtam, hogy ahhoz az emberhez tartunk, aki minden viszontagságom okozója, és ha időben érkezünk, semmilyen hasznot nem húz a mesterkedéseiből.

Legfőbb reménységem viszont az volt, hogy Jen is ott lesz épen és egészségesen, és sikerül kiszabadítanunk.

Ekkor rádöbbentem, hogy magamban Allie-t Jennel helyettesítem, abban a hitben, hogy Jen valóságos személy, nem pedig csak egy chip az agyamban. Aggódtam, nehogy igaza legyen annak a sok embernek, akik őrültként könyveltek el.

Nem tagadom, életem leghosszabb repülőútja volt.

PHILIP GARBER szeretett a valóság talaján maradni, és amit a CNN-en bemondtak, nagyon valószerűen hangzott. Már az is elég kellemetlenül érintette, hogy az a sok ember mind megmenekült, a bajt csak tovább tetézte, hogy Gates is köztük volt. Márpedig az igazgató ki fog tálalni, hogy bosszút álljon rajta. Fel fogja fedni, hogy Garber irányított mindent, és csak színjáték volt a halála.

A mentőkörülmény az lehetett, hogy Gatesnek fogalma sincs a hollétéről. Garbernek elég sütnivalója volt ahhoz, hogy ezt ne kösse az orrára. Lángéi tudta, hol van, és éppen oda tartott. Garbernek viszont most azonnal odébb kellett állnia, ami azt jelentette, hogy saját kezűleg kellett végeznie a nővel, és ez nem volt nagyon ínyére.

Felhívta a vevő képviselőjét, és elmagyarázta, hogy miért kell haladéktalanul nyélbe ütniük az üzletet. A férfit felzaklatta a hír, aggasztotta ugyanis, mit szólnak majd a felettesei és a kormánya. Garber tíz percet adott neki, hogy jelentést tegyen, de tudta, bele fognak menni. Az emberi emlékezet befolyásolásának lehetősége azzal ajándékozhatta meg őket, ami a hatalom gyakorlóinak a legfontosabb: az állandósággal.

Garber mindent összegyűjtött. Meghökkentő volt látni, hogy annak a rengeteg munkának az eredménye elfért egyetlen sporttáskában. Pedig nem túlzás kijelenteni, hogy amikor az a sporttáska gazdát cserél, a világ végérvényesen megváltozik.

Nyolc perc múlva befutott a hívás. A pénzt átutalták; Garber már meg is kapta a visszaigazolást. Még soha nem látott ennyi nullát sorakozni egymás után. Mámorító látvány volt, de nem ért rá gyönyörködni. Az ügyfele szerette volna minél előbb kézhez kapni az árut, és eltűnni az országból. Nem volt diplomáciai védettsége, márpedig Garberrel közösen főbenjáró bűncselekményt követtek el az Egyesült Államok ellen.

Az ALAGSORBAN raboskodó, összekötözött Aliié pontosan tudta, semmi esélye, hogy Garber életben hagyja.

Nem tehetett mást, mint várt és reménykedett, hátha lehetősége nyílik a menekülésre. Még soha életében nem érzett ilyen félelmet, és észnél kellett lennie, nehogy elhatalmasodjon rajta.

Amikor Garber lejött a lépcsőn, egyértelmű volt, hogy új helyzet állt elő. A férfi rászegezte a kezében tartott pisztolyt. - Gyerünk! - szólalt meg. - Indulj fölfelé!

- Hová megyünk? - kérdezte Aliié.

- Föl! - mordult rá a férfi. - Hacsak nem akarod, hogy itt helyben golyót eresszek a fejedbe. Az alagsorban elvérezni valahogy kevésbé elegáns, nem gondolod?

A DAMARISCOTTAI repülőtérhez képest még Teterboro is nemzetközi repülőtérnek hatott.

Amikor a repülőgépünk megállt a leszállópályán, autók vártak ránk, és tíz percen belül a célépületnél voltunk. Az FBI három perc alatt körbevette a házat.

Luther állta a szavát, és ha csak a sereghajtók között is, de a helyszínen maradhattam. Az ügynökök két oldalról megközelítették az épületet, majd Luther parancsot adott a behatolásra. Fegyverropogásra számítottam, de csak kiáltozást hallottam.

Végül Luther rám parancsolt, hogy várjam meg, és maga is bement. Egy perc sem telt el, kint volt megint. - Semmi - mondta. - Gyerünk!

- Hová?

- Vissza a repülőtérre. Megtaláltuk Garber repülési útvonaltervének a fénymásolatát.

Le voltam sújtva. - Lehet, hogy már több órája elmentek.

- Tizennégy perccel ezelőtt telefonhívást kezdeményeztek az épületből. Éppen csak lemaradtunk róluk.

GARBER azonnal észrevette, hogy baj van, amint az autójával megérkezett a repülőtérre.

A kifutópályán két gép várakozott: az, amelyikkel Garber szándékozott repülni, valamint egy másik, AMERIKAI EGYESÜLT ÁLLAMOK felirattal az oldalán. A szövetségi ügynökök már Damariscottában is a nyomára akadtak.

Garbernek persze most is volt vészforgatókönyve.

A repülőtéri épülethez érve intett a recepcióspult mögött álló alkalmazottnak, és fékezett, hogy a férfi benézhessen a kocsi utasterébe.

Aztán kihajtott a repülőgéphez, és a túloldalán parkolt le, hogy a repülőgép a kocsi és a repülőtéri alkalmazott között legyen. Az alkalmazott így semmiképpen sem láthatta őket, sőt oka sem lett volna rá, hogy abba az irányba nézzen.

A pilóta már beindította a hajtóművet. A vevő megkapta a kifizetett árut, és most a sporttáskával a kezében felsietett a repülőgép lépcsőjén.

Garber felemelte a pisztolyt, és Allie-re nézett. - Beszállás!

- Nem.

A férfi rászegezte a pisztolyt. - Beszállsz vagy meghalsz!

Aliié tudta, hogy Garber nem szívesen lőné le a kifutópályán, ugyanis a dörrenés nem kívánt figyelmet irányítana rájuk. Ideje volt, hogy végre ellenálljon.

- Nem megyek sehová.

VISSZAROBOGTUNK a repülőtérre.

Tudtam, és nem volt kétségem afelől, hogy Luther is tudja, ha Garber csak öt perccel megelőzött bennünket, fel fog szállni a repülőgépével. Damariscottából tíz perc alatt maga mögött hagyhatta volna az amerikai légteret. Akkor pedig csak egyetlen megoldás jöhetett szóba, amibe belegondolni sem voltam hajlandó.

Nem az első autóban ültünk, és amikor visszaértünk a repülőtérhez, egyenesen a kifutópályára hajtottunk, ahol már várt ránk a többi ügynök, valamint a recepcióspult mögött szolgálatot teljesítő alkalmazott.

- Hárman voltak - jelentette az egyik ügynök. - Két férfi és egy nő. Öt perce szálltak fel.

- A repülőgép típusa? - kérdezte Luther.

- Gulfstream IV. Kelet felé indultak.

Luther felhívott valakit telefonon, úgy véltem, a főnökét vagy a főnökének a főnökét. - Mi innen a repülőtérről semmit nem tehetünk, uram - közölte vele. Aztán: - Egyetértek, uram. - Amikor befejezte a beszélgetést, odafordult hozzám. - Sugárhajtású vadászgépek emelkednek a levegőbe, hogy a nemzetközi vizek fölött utolérjék és megpróbálják visszaterelni a Gulfstreamet.

- Garberék nem fognak visszafordulni. Azzal minden erőfeszítésük kárba veszne, ráadásul azt hiszik, nem nyúlhatunk hozzájuk. A vadászgépek le fogják lőni őket.

A javára legyen mondva, hogy Luther ezúttal nem kertelt. - Én magam is így gondolom.

- Megígérte, hogy Aliié életének megóvása a legfontosabb szempont.

- Nem én döntök. Az az anyag nem kerülhet ki az országból. Amikor a barátnője felszállt Garber repülőgépére, új helyzet állt elő.

Én viszont hirtelen felismertem, hogy Aliié nem szállhatott fel arra a repülőgépre dulakodás nélkül. Ugyanazt tette volna, mint amikor az autópálya mellett farkasszemet néztünk a halállal: a sarkára áll, és megmakacsolja magát. Semmilyen bizonyítékom nem volt az igazamra, sőt őszintén szólva csak azért nem tudtam elhinni, hogy Aliié felszállt a repülőgépre, mert az ellenkezőjét képtelen lettem volna elviselni.

A kifutópálya túloldalán hangárt vettem észre. - Abban az épületben mi van? - kérdeztem a repülőtéri alkalmazottól.

- Semmi, üresen áll. Egy ideje már nem használjuk.

Futásnak eredtem az épület felé, gyorsabban megtéve a távolságot, mint ahogy lehetségesnek gondoltam. Csupán annyi időre lassítottam, míg elővettem a pisztolyt a zsebemből. A hangár közelébe érve észrevettem, hogy az ajtó nincs becsukva.

Segítséget kellett volna kérnem Luthertől, ehelyett tétovázás nélkül bementem.

- Richard!

Aliié hangja felé fordultam. Nagyjából három méterre állt egy autótól, a keze a háta mögött összekötözve. Garber mellette várakozott, az egyik keze Aliié nyakára kulcsolva, a másikkal pisztolyt tartott a fejéhez.

Aliié életben volt. Előbb megkönnyebbülés fogott el, majd félelem, hogy nem tudom megmenteni.

A túloldalon a hangárajtó sarkig ki volt tárva, és azonnal rájöttem, mire megy ki a játék. Garber el akarta hitetni az ügynökökkel, hogy ő is a Gulfstream fedélzetén van, hogy amikor a nyílt víz felett lelövik a repülőgépet, mindenki azt higgye majd, hogy meghalt. Ha viszont fel akart volna szállni azzal a repülőgéppel, nem hagyta volna hátra a repülési tervet, hogy az ügynökök megtalálhassák. Másodszor is el akarta játszani a saját halálát, hogy közben autóval meglépjen Kanadába.

Különös módon mégis rémületet láttam az arcán. Garberre mindig úgy tekintettem, mint aki a kezében tartja az irányítást, és biztosra vettem, hogy ő is ugyanezt gondolja magáról, most viszont láthatóan meggyűlt a baja a felgyorsult eseményekkel.

- Tegye a padlóra a pisztolyt, Kilmer! - szólalt meg.

Tétováztam.

- Most! - kiáltott rám Garber.

- Eszedbe ne jusson, Richard! - mondta Aliié, de közben magam is erre a döntésre jutottam. Ezúttal együtt vettük fel a harcot.

- Maga halott ember, Kilmer - fenyegetőzött Garber.

Aztán az autó felé kezdte tuszkolni Allie-t. Félúton járhattak, amikor Aliié hátracsapta a fejét, keményen állón vágva Garbert. Mire a férfi úrrá lehetett volna megrökönyödésén, Allie-nek sikerült egy lépéssel távolabb kerülnie. Garber felemelte a pisztolyt, de elsütnie nem sikerült.

Mert fejbe lőttem.

Nem céloztam tökéletesen; igazából a mellkasát akartam eltalálni, de arra gondoltam, hogy inkább fölé menjen.

Aliié odaszaladt hozzám, én pedig elejtettem a pisztolyt. A nyakamba borult, és zokogni kezdett.

Viszonoztam az ölelését, de ahhoz, hogy elsírjam magam, túlságosan meg voltam rémülve. Nem tudom, melyikünk reszketett, lehet, hogy mindketten.

Mielőtt Luther és az ügynökei odaértek volna, még vetettem egy pillantást Garber holttestére. O győzött, én pedig vesztettem: sikerült gyilkost csinálnia belőlem.

Vereség volt, mégis meglepően kellemes érzés.

A REPÜLŐGÉP lelövése nem szerepelt a híradásokban. Nyilván általános hírzárlatot rendeltek el. Biztosra vettem, hogy a szövetségi hatóságok bosszankodtak a tenger mélyére süllyedt sporttáska miatt, szerencsére azonban Gates és még sokan mások túlélték a kórházi szárnyépület fel- robbantását. Márpedig a gyilkosság áldozatául kiszemeltek természetes ellenszenvet táplálnak az őket célpontul kiszemelők iránt. Vegyük még ehhez hozzá azt az ugyancsak természetes vágyat, hogy ha nem muszáj, senki sem szeretne börtönbe kerülni, és kétség nem férhetett hozzá, hogy a kulcsfigurák többsége - vagy éppen mindegyike - együtt fog működni az FBI nyomozóival.

A titkolózás az én szerepemre is kiterjedt, a történet egyes részleteire mégis fény derült. Marié Galasso nemzeti hős lett, kézről kézre adták a televíziós beszélgető műsorok házigazdái. Korunkat a képrögzítő eszközök állandó jelenléte jellemzi, ezzel összhangban kiderült, hogy Marié egyik munkatársa a mobiltelefonjával felvette, ahogy az asszony asztalokat borogat fel, és lángra lobbantja az abroszokat. A felvétel minden idők legtöbbször megtekintett videója lett a YouTube internetes meg- osztón. Marié az összes interjújában beszámolt a velem való találkozásról, és hangsúlyozta, az én érdemem, hogy tudomást szerzett a robbantásról. Ezzel minden amerikai újságíró szemében hőn áhított riportalannyá váltam. Én viszont nem álltam kötélnek, ezért is mesélem el ilyenformán a történetemet. Úgy gondolom, hogy mivel újságíró vagyok, szívesebben írok.

A kormány továbbra sem hajlandó megnyílni az ügyről, sem nekem, sem bárki másnak, úgyhogy számos olyan fehér folt van, amelyeket illetően találgatásra kell hagyatkoznom.

Kezdetben tényleg közel járhattam ahhoz, hogy leleplezzem a mesterséges emlékek létrehozásán dolgozó tudósokat. Craig Lángéi valószínűleg csak akkor nem hazudott, amikor Pulitzer-esélyesnek nevezte a leendő cikket. így váltam tökéletes célponttá Garber számára: elrablásom és kísérleti alanyként való felhasználásom egyrészt kiiktatott mint lehetséges veszélyforrást, másrészt biztosította a sikert. Bármilyen ideg- feszültségnek tettem ki magam, bármire jöttem rá a nyomozásom során, mindez csupán arra volt jó, hogy Garber eldicsekedhessen vele: - Látják? Az emlékek, amelyekkel elláttuk, még ennyi viszontagság után is sértetlenek.

Hasonlóképpen Lassiter is rosszkor volt rossz helyen. Múltbeli ellenségeskedésünk miatt kézenfekvő választás volt az ellenfelem szerepére. Garber azt is tudta, mennyire feldühödik majd, amikor a gyógyszerkísérlet kudarcot vall, és erős felindulása a robbantás gyanúsítottjává teszi a nyomozók szemében.

Más tudósítók Philip Garberről ástak elő újabb részleteket. Garber nyilvánvalóan lángész volt, aki újszerű módon egyesítette a biofizikát, az agykutatást és a pszichológiát. Elméleteinek nagy részét mellőzték, nem kapta meg a szükséges anyagi támogatást, az erkölcsi elismerésről nem is beszélve, amit pedig saját véleménye szerint megérdemelt volna. Fogalmam sincs, milyen szerepet játszott ez a döntésében, hogy bűncselekményre vetemedjen.

Jen és Julié tényleg ugyanaz a személy volt. Julie-t találomra kiválasztott áldozatként rabolták el egy iowai országútról, a nekem szóló telefonüzeneteit nyilván előre rögzítették majdani felhasználásra. Ami az agyamba ékelődött idegen testet illeti, az eltávolítása nem minden veszély nélkül való, mégsem ezért tétovázom.

Hanem azért, mert Jen kizárólag abban a kis memórialapkában létezik. Így aztán egyedül a chip jóvoltából őrizhetem meg az együtt töltött fél év emlékét.

Tisztában vagyok vele, hogy a közös élményeink, a beszélgetéseink, a New York Times ráérős olvasgatása, a sok nevetés, a szeretkezéseink... a való világban nem történtek meg. Az én világomban viszont megtörténtek, és most ott vannak az agyamban, befészkelték magukat eddigi életem összes többi emléke közé. A Jennel kapcsolatos emlékek ugyanolyan erősek, ugyanolyan meghittek, mint bármely más emlékem. Boldogsággal töltenek el, egyszersmind végtelen szomorúsággal. De az én emlékeim, és azt akarom, hogy Jen mindig jelen legyen az életemben.

Allie-ről eddig nem esett szó. Még mindig nálam lakik. Mondogatja, hogy haza kellene mennie, de aztán mégsem teszi. Örülök, hogy marad, olyannyira, hogy ha bármikor megpróbálna odébbállni, valószínűleg a hűtőszekrényhez bilincselném, hogy visszatartsam.

Nagyjából egy héttel ezelőtt összebújtunk az ágyban, amit azóta mindennap megismétlőnk. Ugyanannyira szeretem Allie-t, mint idáig bárkit, legyen az valóságos vagy képzelt személy.

Különös, de a jelenléte az, ami arra ösztönöz, hogy fontolóra vegyem a chip eltávolítását. Ennek az az oka, amit Dán Lovinger mondott, tudniillik, hogy Garber és a munkatársai csak eszközökkel láttak el az emlékek létrehozásához, a hézagokat magam töltöttem ki.

A hézagokat pedig a vágyaimnak megfelelően töltöttem ki, és Jenben megalkottam azt a személyt, akit szerettem, és akivel le akartam élni az életemet.

Aliié több dologban különbözik Jentől, másokban viszont elképzelni sem lehet tökéletesebb egyezést. Vagyis gyakorlatilag megegyezik azzal a személlyel, akit az agyam létrehozott. Úgyhogy nyugodtan mondhatjuk, hogy ő „álmaim asszonya”.

És ilyen társ ritkán adódik az életben.

David Rosenfelt

Dávid Rosenfelt 1949-ben, három fiútestvér közül másodikként született, és középosztálybeli szülők gyermekeként nevelkedett a New Jersey-i Patersonban. A New York Egyetem elvégzése után úgy döntött, hogy kipróbálja magát a filmiparban. Az állásinterjún a saját nagybátyja hallgatta meg, aki abban az időben a United Artists filmstúdió igazgatója volt. Rosenfeltet felvették, és egyre magasabbra kapaszkodott a ranglétrán, végül marketingigazgató lett a Tri-Star Picturesnél. - Én voltam az a fickó, aki kiválogatta a legjobb jeleneteket, és olyan beharangozókat állított össze belőlük, hogy minden film elképesztően cselekményesnek tűnt, még ha valójában nem volt is nagyobb élmény a végig- nézése, mint a manhattani telefonkönyv lapozgatása.

Miután ráunt arra, amit csinált, Rosenfelt felhagyott a filmipari marketinggel, és helyette forgatókönyveket kezdett írni filmstúdiók és televíziók részére. - Marketingesként kevés beleszólásom van egy-egy készülő projektbe. Mire egy film a marketingesekhez jut, az vagy jó, vagy rossz, vagy valahol a kettő között van. Forgatókönyveket és krimiket írni olyan, mintha lopna az ember. A legkönnyebb dolog, amit valaha csináltam.

2002-ben Rosenfelt úgy döntött, kipróbálja magát regényíróként. Megírta első könyvét, bemutatva Andy Carpenter ügyvédet, aki további hét regényben szerepelt Tara nevű golden retrieverével. - Azt mondják, arról írj, amit ismersz, így nekem nem túl sok lehetőségem maradt. Végül a sport és a politika ellenében a kutyákat választottam. - A szerző úgy véli, a sors kegyesen bánt vele. - Mindenféle tervezgetés nélkül jutottam jelenlegi kétes pozíciómba, életem egyetlen szakaszában sem tudtam volna megjósolni ezt.

Jóllehet Rosenfelt legújabb regénye, az Emlékkelepce nem része a Carpenter-sorozatnak - így nem szerepel benne sem Andy Carpenter, sem Tara -, mégis lebilincselő olvasmány, tele fordulatokkal, meglepetésekkel. A könyvet máris az egyik Alfréd Flitchcock-filmhez hasonlították, és egy stúdió megvásárolta a filmesítés jogát.

Amikor éppen nem ír, Rosenfeltnek sok munkát ad a kutyákat mentő alapítványa, a Tara Foundation működtetése. Az alapítványt feleségével közösen hozták létre imádott kutyájuk, Tara emlékére.