Fekete István
KÖD
Elbeszélések
Móra Ferenc Könyvkiadó Budapest 1967
A védőborító és a kötésterv
Urai Erika munkája
© Fekete István 1967
A kiadásért felel a Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó igazgatója
Felelős szerkesztő: Lengyel Balázs Képszerkesztő: Lengyel János
Műszaki szerkesztő: Krecska Miklós Műszaki vezető: Haás Pál
47500 példány, 17 A/5 ív, MSZ 5601-59
67.445 Egyetemi nyomda, Budapest
IF 736-c6870
SZILVESZTERI ÉJFÉL
Az alkonyat rányomta arcát az ablakra, s ettől csillogó lett a tűz szeme, mely leselkedve nézett a szobába, mit csinál az öregember.
A sarkok zugaiban megpattantak néha öreg bútorok, mert azt hitték, már éjszaka van.
Az erdő felett alacsonyan jártak a felhők; a padláson egér után dobbant a macska, s az óra csendesen méricskélte a csendet.
Az öregember nyakába akasztotta a puskát, tarisznyát, és kiállt az ajtóba. Tűnődött egy kicsit, várt, mert azt hitte: eljön talán valaki a régiek közül. De nem jött senki.
Neki kell a faluba menni, ha szilveszter este nem akar egyedül maradni. Egyedül az évekkel, melyek elmentek, és egyedül az emlékekkel, melyek ködösek voltak már és távoliak, mert az idő az emlékeket is messze elhordta.
Lassan botorkált át a réten. A híd alatt alig csobbant a patak, mintha a nyárról álmodna, és lépéseire úgy dobogott a híd alja, mintha öreg pince fölött járna, melyből elfogyott a bor, elfogyott minden…
A csalitos szélén fenyőrigók rebbentek föl, s odaszálltak az öreg nyárfára, hol tavasszal a másik rigó szokott énekelni. Ám ezek nem énekeltek, összehúzták magukat, és várták az éjszakát.
A rudas erdőben egy róka sompolygott a havon. Ez egy kis izgalmat okozott. A puha hóban talán el tudja vágni az útját. Sietve osont, de a róka mind távolabb lett, pedig lassan lépegetett, és néha meg is állt. Aztán eltűnt.
Furcsa – gondolta –, milyen gyorsan járnak most a rókák.
Mire a szálasba ért, eltisztultak a felhők, de az eget látni mégsem lehetett, mert különös borulat úszott az erdő felett, és csak egy kis sárga derengés mutatta, merre jár a hold.
A szálas erdő hosszú nyiladékán megállt. Ezt az erdőt ő ültette. Mikor is? Hetvenben? Nem. Hetvenhétben. Úgy érzi, tegnapelőtt. Nem. Tegnap. Mindegy! Ő látta, mikor a sudár fák ölbeli kis csemeték voltak; felfért pár kocsira az egész erdő. És most hatalmasak, erősek, titokzatosak. Gyökereik a föld szívét tapogatják, koronájuk pedig messze lát. Messzebb, mint az ember. Nyáron csend van alattuk, mint a dómban, és tudják-e vajon, hogy jövőre eldőlnek a pillérek, mert rájuk kerül a sor – a fejsze?
A nyiladék hosszú volt, végét nem is lehetett látni.
Megfáradt az öregember. Gondolta, leskelődik egy kicsit. Székét egy mohás fa mellé szúrta, hátát a fának vetette és várt.
Megkereste az ókuláját, de el is tette, mert – csodálatos! – ma ókula nélkül jobban látott. És csak nem akart sötétedni, pedig az idő már estére járt. A hold derengése erősebb lett, szinte leszállt a fák közé, és a halk neszeket a földre nyomta.
Mert valami halk, surranó zaj indult el jobbról is, balról is. Nem volt nagyobb, mint amikor száraz levél szállong az erdőn, de hallani jól lehetett.
Először egy-két madár suhant el mellette, mintha sietnének. Aztán hangosabban pattant az ág, suhogtak a szárnyak, és a nyiladék két oldalán titokzatos élet indult el.
Jobbról – a háta mögül – előrereppentek a madarak, balról pedig onnét jöttek. Csak a széles csapáson nem mozdult semmi. Fehér vonala a végtelenbe ért, melyen innét mentek, túl pedig jöttek a vadak.
Mert most már nemcsak a madarak jártak.
Egy csodás szép bak vágtatott el mellette, és szinte a levegőben járt. Olyan ismerős volt ez a bak. Mintha valahol már látta volna. Hosszan nézett utána.
Balról egy szarvastehén jött. Utána borja. Ezek már jobban megzörgették a hó alatt az avart. A tehén aggódva állt meg, néha szimatolt. És jöttek-mentek az erdei népek a széles út két oldalán.
Az elmenők félelem nélkül és csendesen, mintha csak árnyak lennének, az érkezők bizonytalanul, gyanakodva.
Egy bika lépegetett el most mellette, agancsa úszott felette a hold ködös derengésében, de nem állt meg, csak ment, mint akit hívnak.
És elosontak mellette a rókák, nyestek, a menyétek. Minden lakója az erdőnek. Mentek, mentek közös sietséggel, némán, egyenesen, mintha örökös csapáson jártak volna, és jöttek bizonytalanul, tétovázva, dobogva, remegve, és új nyomokat kerestek maguknak.
De egymást nem látták, mintha az út két oldala közt iszonyatos tér és elérhetetlen idő lett volna.
Az öreg vadász csak nézett. Eres, száraz kezei már eleresztették a puskát, és egymásba kapaszkodtak.
Először különös borzongás hidegült vállaira, de aztán megnyugodott. Egy-egy elmenő vadat megismert már, s azokkal, amelyek jöttek, nem törődött.
Sziszegő szárnyakkal úszott el mellette egy héja, és az öregember már készülődött. Ezt a héját tavaly lőtte…
Összecsukta vadászszékét, kivette a patronokat puskájából, és derűs megbékéléssel világosan megértette, hogy az élet jár körülötte. Jön-megy, mint maga az idő, és el nem múlik soha.
Egy róka trappolt el még mellette, és az öregember tudta már, hogy ezután annak a bikának kell jönni, melyet utoljára lőtt életében.
Már suhogott mögötte az erdő, és a bika megállt mellette egy pillanatra. Gyönyörű, koronás fejét magasan hordta, és ránézett az öreg vadászra, ki puskáját a nyakába vetette, megnézte még egyszer az erdőt, melyben szép volt az élet, aztán beállt a sorba, melynek nem látszott a vége.
Felettük járt a hold, alattuk aludt a föld, és ők mentek, mentek a végtelenből a – végtelenbe.
Pedig azon az éjjelen nem mozdult semmi az erdőn. A hold valahol a felhők mögött járt, melyek megrázták néha magukat, s ilyenkor hó hullott hegyre-völgyre. A szél tétován bolyongott a sötétben, s nem volt, aki utat mutatott volna neki. Igaz, elvesztek az utak is.
A virradatot nem hívta senki, és az éjszaka sem tudta, menjen vagy maradjon. Az órák akadozva mérték az éjszakát, és a fák megborzongtak úgy éjféltájon, mikor a bagoly halált kiáltott, és utána akkora lett a csend, mint elfeledett öreg kriptákban, hol nem jár senki, csak az idő.
Az éjszaka igézete alatt meglapultak a faluk. A kutyák a fal mellé húzódtak, és vakkanni sem mertek, mert a titok már a kertek alatt osont, mint régmúlt időkben a farkasok.
S ebben a döbbenetes némaságban egyszerre csak megszólalt valahol egy kakas. Keményen, félelem nélkül kiáltotta el az éjfélt, és hangjában benne csengett a virradat és az örök ébredés. Utána rendre a tornyok is elverték a tizenkettőt.
Felugrottak a kutyák, elindultak a felhők, és a szél – mintha új parancsokat kapott volna – megrázta a fenyőket. Kiáltott valamit a kéményeknek, körülsusogta a harangokat, felborzolta a vizeket, és az öreg ház függönyeit meglengette, mintha be akarna menni, mert tudta, hogy ébren vannak.
A virrasztók odanéztek. A gyertyák lángja meghajolt, s az árnyékok meglódultak, mintha ringatni akarnák a két örökös ágyat, a koporsót és a bölcsőt.
Mert ebben az öreg házban a halálnak s az életnek virrasztottak jótét lelkek, s nem lehetett tudni, a zümmögő ének altatódal-e vagy búcsúzó siratás.
A halott békén feküdt, mint aki elvégezte dolgát ezen a földön, az újszülött pedig egészséges kis öklét összeszorította, mintha rejtegetne valamit.
A kakasok azonban sürgették a virradatot.
A fenyők kidugták fejüket az éjszakából, kitárult a ház ajtaja, és elindult a menet a széles úton, melyet tisztára söpört a hó.
Elindult a virágos keresztelőpárna, és elindult az avarszínű szemfödő. Az öreg halott leszállt a sírba, mely meleg volt és áldott, mint a földdé vált bölcső, az újszülöttet pedig megkeresztelték a vízzel, mely tisztán buggyant elő a földből, mint az élet.
Zengett az ének, lobogtak örökös fények, és beírták a nagy matrikulába az új évszámot.
Odakünn pedig megnőtt a sírdomb, körülötte kereng a hó, panaszkodik a szél, egy láthatatlan kéz felírja a fejfára lehullott számát az elmúlt esztendőnek.
De ekkor már emberek járnak az utakon.
JANUÁR
Más ilyenkor a hajnal, a nappal, az est és az éjszaka. Nehezen jön fel a nap. Álmosan. Hunyorog az éghatáron – talán ásít is –, és megkezdi útját bágyadtan, álmosan, közönyösen, mintha robotba járna. Talán ha rábíznák: felénk se nézne, mert – és ebben igaza van – mit nézzen rajtunk? Mi van itt látnivaló?
Olyan a föld itt errefelénk, mint az üres kert, melyben nincs más, csak káposztatorzsa, erőszakos kórószár és ijedt ribizlibokor, mely vessző karjaival úgy suttyogat a szélben, mintha sohase dongtak volna körülötte méhek, és aljukban sose kéklett volna ibolya.
Unatkozik hát az öreg nap, és valósággal ácsorog. Délfelé egy-két melegebb pillantást vet a bokrok alatt kapargáló foglyokra, barázdába lapult nyulacskára, de aztán csak elfordul nyugat felé, és párás lesz egyszerre a patakok völgye, hol vadkacsák bukdácsolnak, isten tudja, mire halászva a jeges vízben, melyben még a homokszemet is meg lehet olvasni.
Délután egyszerre megváltozik napuram magatartása. Mintha valami sürgős dolog jutott volna eszébe: nekiindul a nyugati égnek. Egy kis fényt ken a kószáló felhőkre, hogy világítsanak, ha éppen kedvük tartja, aztán alámerül, vörös képével kajánul vigyorogva, mintha azt mondaná a holdnak, mely ekkor tűnik fel gyatra lámpájával:
– Szórakozzék, kolléga úr! Magának úgyis nagy ambíciói vannak.
De ekkor már este van. Didergő, téli este, melyben fázik az egész téli világ. Fáznak az erdők, a mezők, a vadak, a patak, az utak, és fázik Kalányos Jóska is, kétágú, nadrághoz címzett ruhadarabjában, mert most trappol éppen hazafelé az öreg fejszével, melynek egészségügyi sétája mára véget ért. Úgy Jóska, mint az öreg szerszám jó színben vannak, és cigánybőr ide, cigánybőr oda, Jóska orra olyan pirókot fogott, hogy majd elrepül.
Fázik a hold, hunyorognak a csillagok, és valószínű, hadonásznak fényes karjaikkal, csak hát azt nem lehet innét alulról látni.
Fáznak a verebek a szalmakazlak oldalában, zsúptetők zugaiban és csendes szénapajtákban, melyeknek résein beszivárog a holdsugár, és megvonalazza a jószagú szénát, mely zizegve suttog ilyenkor, és millió karjával magához szorítja a meleget, melyet még a nyár ragyogásában tett el ínséges napokra.
A szénában hát – meleg van. Szívesen elbújnak itt didergő sármányok és bohém mezei verebek, de jól tudják, hogy a szénában nemcsak meleg lakik, hanem a halál is, a surranó halál: a Görény család.
Tavaly ugyan még csak ketten voltak, de az öreg pajtát nem zavarta senki, s így a családalapításnak nem volt semmi akadálya.
Haj! Szép idők voltak ezek!
Későn jött a tavasz, és még jégcsapok lógtak az ereszről, amikor a görényszerelem már javában virágzott. Amikor pedig mindenféle bolond virágillatok kószáltak az éjszakában, megszülettek a csemeték. Hárman. A mama és az erőteljes újszülöttek a körülményekhez képest – jól érezték magukat… Az újságok ugyan nem írtak erről, sőt még a pajta tulajdonosa sem tudott róluk, mert ha tudott volna, bizonyára széthányja a görénytanyát. A boldog szülők azonban úsztak a boldogságban és a – vérben. A fiatalok pedig nőttek erősen.
Közben a pajtába újra szénát hordtak, és a maradék régit nem bántották. A nagy jövés-menés megijesztette a görényfamíliát, de amikor a takarószéna vastagodott felettük, érezték, hogy a veszedelem elmúlt. Ekkor már a fiak is mozogtak a fészek körül. Ősi, vérkereső ösztönök lobogtak bennük, és szemükben zölden csillogott a halál mécse.
A pajta zugaiban megremegtek a fészkek, amikor zizegni kezdett a széna, és fekete árnyak kígyóztak, szaglálódva az éjszakában.
A fészkek ugyan magasan voltak, hova nehezen jutott volna fel a görény, de a gyilkos vágyak ott cikáztak a levegőben, és a kismadarak ezt megérezték.
– Ne üljetek a fészek szélére – csipogott alkony felé a bölcs öreg veréb –, mert ha kiestek, elpusztultok, mi pedig szomorúak leszünk…
A kis sárga torkú verébfiak ilyenkor komolyan pislogtak, és úgy tettek, mintha apjukat megértették volna.
Egy éjjel aztán megtörtént a baj. A fiak addig fészkelődtek, míg a legkisebbet kiszorították a fészekből. A kis veréb ijedten kapta szét szárnyait – mint a nagyoktól látta –, de nem fogták azok a levegőt, és lekarikázott a szénára.
A fészekben szomorú csend lett, de lent a görénytanyán éberen figyelt fel az egyik görénycsemete. A szülők zsákmány után jártak, a testvérek lustán pihentek; csak ez az egy hallotta meg a puha ütődést, amint a kis veréb leesett a szénára.
A kis görény kiosont, és szeme kegyetlenül tapadt a veréb homályos alakjára. Alig zizzent a széna, és a halk cippanás, melyet a kis veréb búcsúzóul küldött a fészekbe, csak annyi volt, amikor egy tű eltörik.
Csend lett, és a fiatal görény ínyén szétfutott a vér. Aztán csak tollak maradtak a szénán.
Hajnaltájon, amikor az öregek hazajöttek, megtalálták a szétszórt tollakat.
– Idegen járt itt? – szaglálódott a nőstény, és letette a tojást, amelyet fiainak hozott.
– Még csak az kellene! – sziszegett a hím, körülszaglászta a tollakat, és vidáman elhúzta a száját.
– Valamelyik gyerek volt. Hja, eljár az idő!…
És ettől kezdve a fiak is szabadon vadászhattak. Először csak szülői felügyelet alatt, később egyedül is, de akkor már kemény, őszi hujjanásokkal járt a szél.
– Ismerjétek meg a réseket, melyeken át szabad csúszni. Ismerjétek meg a zsákmányt, melyhez nem szabad nyúlni, mert az ember foga van benne, és összemorzsol benneteket. Tartsátok be az utat, melyen egyszer jártatok, és mindig azon térjetek vissza – oktatták a fiakat. – Ha nem ismertek valamit, ne nyúljatok hozzá, mert az mind az ember karma, ki nappal is dobog körülöttünk otromba két lábával, és olyan hangja van, mint a kutyának, aki éjjel telelármázza a sötétséget.
A fiaik hát féltek az embertől, megtartották a régi utakat, megismerték a kerítések réseit, hasadásait, és vámszedői lettek az egész falunak.
Nyitva felejtett tyúkól, kint hagyott csirke, földön háló madár, kósza tyúkok elpotyogtatott tojásai, mind dézsmára kerültek, és az emberek reggel oldalba rúgták a kutyát, mely nem őrködött eléggé, és káromkodva mondták:
– Tenni kellene valamit!
Ilyenkor azonban a görénycsalád édesen aludt, és mit sem tudott az emberek bosszútervéről.
…Akkor is csak úgy jött az éjszaka, mint máskor. A hold még nem kelt fel, a kutyák az utcán marakodtak, és a szérűk fölött lecsapódott a kihűlt füst, amikor a görények zsákmány után indultak.
– Először a szemetek járjon, és csak azután a fogatok – intették az öregek a fiatalokat, és elsurrantak külön utakon.
Utánuk elosont a legerősebb fiú, ki a kisverebet megölte. Ez volt a legbátrabb. Gyors volt és okos, mint az öregek. Először tojás után nézett. Ez volt a csemegéje, és az egyik udvarban valami rendetlen tyúk majdnem naponta elhagyott egy-egy tojást. Ma is. Ott fehérlett egy tojás a kerítés hasadéka előtt, és már boldogan közeledett feléje, amikor valami nyers szimat vágott az orrába. A hideg vas és az ember összekeveredett szaga. Megtorpant. Hallgatózott. Semmi gyanús zörej, csak ez a gyanús szag…, ez a szag, és a tojás ingerlően világított. Körüljárta… A tojás körül falevelek hevertek, és azok között puhán, ingerlően nevetett a tojás. Kívül kemény és fehér, de belül lágy, édes… Nem. Nem lehet baj. Az ember fogát nem látta sehol, és már a szaga is elmosódott. Lába alig érte a földet, odahajolt, és amikor megérintette a tojást, egyszerre vége lett körülötte mindennek.
A csapda két karja összevágódott, és a kis görény lábai megvonaglottak, mintha futni akarna. Hang már nem jött ki a torkán. Így találták meg reggel, és az ember mérgesen nevetett:
– Likra jöttél, kutya? – és a csapdát újra felállította.
A testvérek erről mit sem tudtak, és külön-külön, más utakon rontották az éjszakát.
Az egyik egy patkányt fogott a vízparton, és jóllakott vérével. A patkány éppen átutazóban volt a szomszéd malomba, ahonnét olyan híreket hoztak, hogy ott igazán élet ám a patkányélet! Kalandkereső fiatal patkány volt, hát leugrott a nagy kerékről, és vitette magát a vízzel, mely éppen arra sietett. A malom azonban elég messze volt, és a patkány kiúszott egy helyen a partra, hogy szőréből kirázza a vizet. Itt érte a veszedelem. Javában prüszkölt, és olyan könnyelműen viselkedett, mintha csak patkányok lennének a világon, amikor a görény megrohanta.
A patkány azonban nem volt gyáva legény – hiszen kalandkeresni indult a világba –, és gondolkozás nélkül belemart a görény lábába, de ez már nem segített. Tarkójában összecsukódtak az ellenség fogai, és érezte, hogy fogy, fogyogat belőle az élet. Nyekergett még egy kicsit, azután kinyúlt, és soha el nem érhette a malmot, a patkányálmok öreg, elhagyott malmát.
A görény aztán otthagyta áldozatát, melyben még mutatóban sem hagyott egy csepp vért sem, és hazafelé indult.
Az egyik udvarban meleg, élő illat csapott az orrába. Jól volt lakva, alig szuszogott, de erre a szagra újból fellobbantak benne a vérengző vágyak.  „Legalább megölöm” – gondolta, és lelapult, mert már észrevette a csirkét, mely egy ládában üldögélt. A csirke beteg volt, a láda pedig csapda.
– Úgyis megdöglik – mondta este gazdája –, hátha rámegy a görény – és belekötözte a csapdába.
A csirke ijedten pislogott, a görény pedig kéjesen harapott a nyakába, amikor tompa puffanással lecsapódott a láda oldala. A görény forogva kereste a menekülés útját – keserű lett egyszerre a csirkevér –, bent a házban pedig azt mondta az asszony az urának:
– Hallja? A csapda…
Az embernek nem volt kedve kimenni.
– Ha fogott valamit, benne lesz reggel is…
– Hátha kirágja? – piszkálta az asszony.
– Nem rágja!
– De kirágja!
Az embert mintha úgy dobták volna ki az ágyból.
– Hát akkor kirágja! A csillagok szakadjanak arra a csapdára…, hanem ha álmodtál, Rozi, olyat mondok, hogy a föcskék is kikőtöznek az eresz alól… – és elballagott a csapda felé.
Már messziről megütötte az ijedt görényszag, és egyszerre elpárolgott mérge.
Fölemelte a csapdát, és bevitte a konyhába. Az asszony lámpát gyújtott, és az orrát fintorgatta:
– Hú, de büdös!
– Nem baj az, Rozi! Azér a pénzér szagúhat az embör… Mert ebben görény van… Hidd be a Sajót!
Sajó – mint ítéletvégrehajtó közeg – farkcsóválva ugrott be, és dühösen szaglászta a ládát. Az ember kinyitotta a ládát, és Sajó – ide büdösség, oda büdösség – úgy elkapta a görényt, mint a fecske a legyet.
Másnap pedig a görény bőre már fent száradt a padláson. Harmadnap pedig Boros Jóska szép pénzt kapott a bőrért, melynek csak felét vallotta be a feleségének.
A harmadik csemetének sem volt szerencséje ezen az éjszakán. Egy tyúkólba surrant be, és jóllakott ugyan a legszebb kakas vérével, de a tyúkólban kacsák is voltak, s akkora lármát csaptak, hogy felébredt a ház.
A bejáró nyílást eltorlaszolták, és amikor bevilágítottak a tyúkólba, ott pislogott a görény az egyik sarokban. No, nem sokáig pislogott.
Egy hosszú bot suhogott a levegőben, és a görény puha teste összerándult és kinyúlt; békés lett, mintha sose surrant volna, mint a kígyó, a homályos éjszakában.
Reggel felé a nőstény görény hiába várta fiait.
– Majd megjönnek! – pislogott ura, ám ezt maga sem hitte, és ijedt ürességet érzett maga körül. Keveset aludtak, és a nőstény orra szimatolva járt még álmában is. Másnap éjjel csak a fiakat keresték, és megtalálták a csapdákat. Érzett még rajtuk a fészek szaga, mely kihűlt már a fiak apró szőrszálain.
Nincs mit keresni…
Egy kutya ballagott szimatolva feléjük, és a két görény szétugrott a sötétben, mint az árnyék. A kutya mérgesen ugatott utánuk még egy darabig, de a két görény már ekkor a patakparton hallgatózott. A veszély elmúlt, de a fiak hiányoztak, és a nőstény titkon még hallgatózott: nem surrannak-e ismerős lábak az éjszakában. De csend volt. A patak csobbant néha, csakhogy mondjon valamit.
Valahol kukorékolt egy kakas, és a hím elcsúszott abba az irányba. A nőstény egyedül maradt. Éhes volt. A fiakat kereső ösztön vérkereső vággyá vált, és nem tudta, mit keres: fiait-e vagy az élelmet, amely kellett, hogy új fiak születhessenek.
A kocsmaudvaron egy kacsa tolla fehérlett. A kacsát kinn felejtették, és most bizalmatlanul pislog a sötétben. Hát erre van is oka. Azt sem tudja mondani: „Sáp”, és már elsötétült előtte a világ. Szárnyai ijedten söprik a levegőt, aztán csak remeg, és a görény szürcsöli a vért. Nem törődik most már semmivel. Elfeledte már fiait, elfeledett már mindent, csak az önmagáért való élet és a gyilkolás vágya lobog benne. Pedig a kocsmában mérgesen dörmög a bőgő, vijjog a klarinét, és dobog a föld, mert ugyancsak táncol Boros Jóska. Mulat a pénzen, amit a kis görény bőréből félretett.
A KÉT RÓKA
A fekete fenyves homályában két pár szem villog. Fenn dudál á szél, de abból ott lenn semmit se érezni. Enyhe, puha, biztonságos zugban fekszik a két róka. Egy öreg kan és jövendő párja, egy idei kis szuka.
Néha vakaróznak, majd az öreg kedveskedve odacsúszik a kis szukához, és segít neki a bolhászásban. Egy nyúlláb fekszik mellettük és elszórva fácántollak. Bőséges reggeli volt.
Az öreg egerészés közben meglátta, hogy egy nyulacska tolja a nagy havat. Lehúzódott a borókabokor mellé, és a nyúl mukkanás nélkül tért meg kanálfülű őseihez. Aztán még egy szárnyazott fácánkakast szabadított meg a tél gondjaitól. Így aztán tele hassal szunyókálva az árnyas zugban, csupa boldogság volt az élet. Az öreg mesélgetett vitézi dolgairól, tömött tyúkólakról és a patakon úszkáló kacsákról, melyekből annak idején jól kivette a vámot.
A kis nőstény szájtátva hallgatta. Egyszerre csak idegesen ugrott fel.
– Hallod-e, bátyja? – kérdezte remegve.
Valahol messze ropogott a puska. Az öreg nagyot ásított.
– Messze vannak nagyon. Majd megszokod. Ide ritkán jönnek, és könnyen el lehet szelelni.
Egy ideig csend volt. Mátyásmadár szállt a fenyő csúcsára, és beszélgetett magában. A két róka csillogó szemmel figyelte. A mátyás megérezte, hogy nézik. Gyanakodva figyelt le egy nyíláson. Végre meglátta a két rókát. Éktelen perlekedésbe fogott:
– Vigyázzatok, gyanútlanul bogarászó rigófélék és vackotokban az éjszaka remegéseit pihenő nyúlnépek, mert itt van alattam két hóhér… Két keskeny pofájú útonálló… Vigyázzatok… Én mondom, a Mátyás! A Mátyás!…
A nagy kan róka szikrázó szemmel csattogtatta meg fogait:
– Befogd a csőrödet, te sivalkodó fészekrabló! Te kiabálsz a rigóknak? Talán hogy több fiat neveljenek neked?! Te pállott szájú zenebohóc!
A mátyás odább lebbent, de még visszakiáltott:
– Bohóc az öreganyád! Te bolhacsősz! Vigyázzatok… Vigyázzatok… Itt lapul az öreg libaszomorító, nyúlríkató, én láttam, a Mátyáás!!…
Az öreg róka idegesen hallgatózott.
– Mért haragszik rád ez a buta madár, bátyám? – kérdezte a kis szuka.
– A múltkor valamelyik atyafiát megfogta a vas, én kiszabadítottam… Hát ezért… Hálátlan a világ.
Újból erősen fülelt. Hangokat hozott a szél, emberi beszédet és ropogó hó zaját. Már egészen jól lehetett hallani, hogy többen közelednek. A szuka remegve kérdezte:
– Mi lesz most, bátyám? Idejönnek?
– Tudja a fene. A legjobb lenne elinalni. De ilyen jó helyet sehol sem találunk. Még az is lehet, hogy csak a fácánokat abajgatják. Kinézhetnél a nyiladékra.
A kis róka kelletlenül elindult. Pár perc múlva loholva jött vissza.
– Baj van, bátyám, egész sereg ember. Három nagy fülű kutya is van velük.
– Vizslák – szól az öreg. – Ez még a kisebbik baj. Merre mentek?
– Felfelé a nyiladékon.
– Puff. Minket hajtanak. De ilyen marhaságot. Ennyi embert idecsődíteni. Hiszen nincs itt fene se… rajtunk kívül. Hallga csak!…
A keresztnyiladékon ropogott a hó, halk beszéd hallatszott.
– A sarokra tessék állni, ha róka van benne, szeret oldalt elcsúszni.
– Szeret a nyavalya – dohogott a kan róka –, szeretek itt békességben elheveredni, de nem hagyjátok a szegény rókát pihenni még vasárnap sem.
A léptek távolodtak, majd megálltak.
– Jaj, bátyja – siránkozot a kis szuka –, mi lesz most?
– Semmi. Jobbra áll valaki a sarkon. Ha egyenesen kimégy, átugorhatsz a nyiladékon, hogy észre nem vesznek, de ha meglátnak is, messze vagy; ha mozdul: inalj, mintha a szemed vették volna ki, mert a következő pillanatban már a bőröd alatt van a serét. Én a másik oldalon próbálkozom, de megvárom, míg átérsz.
Hátul már a hajtók zörgése hallatszott.
– Előre, előre – morgott az öreg róka –, mert mindjárt késő lesz. Estére a kövesárokban találkozunk.
– Jaj, bátya, én nem jót érzek… Az öreg róka már toporzékolt.
– Rohanj, szerencsétlen, mert késő lesz. A kutyák mindjárt a nyakunkon vannak.
A kis szuka halkan elsuhant. Feszült csend következett. A kan aggódva várt, és mereven figyelt a távozó után. Csend. Számolta a pillanatokat:
– Most ért a nyiladékra…, most ugrik…
Durr!
– Szerencsére messze volt. Nem árthatott neki. De mi az? Visszajött?… Ostoba liba! Nem mert átfutni.
A kis róka meggörbedve csörtetett vissza.
– Bátya, meglőttek! Elpusztulok. Jaj, elpusztulok…
– Pusztulsz a csudát, hiszen olyan messziről nem ér a serét.
– Nem tudom, nem tudom, bátyja…, megfulladok… Meg-full… – és az orrán kibuggyant a vér.
Az öreg róka látta, hogy baj van. Kis társa már mozdulatlanul feküdt a havon, csak a száját tátotta ki néha. A végét járta.
– Lehetetlen – morfondírozott –, ilyen messziről… Jó lesz vigyázni, mert én is itt hagyom a bundám.
Egy búcsúzó pillantást vetett vissza, és oldalt elcsúszott. Arra lemaradtak a hajtók, a nyiladék szélén megállt. Kikémlelt. Sehol egy lélek.
– Ilyen szamár, mint én! Ide nem jutott egy puska sem, és én agyonlövettem a környék legszebb szukáját.
A szélső hajtót engedte még elmenni, aztán kényelmesen átballagott a túlsó vágásba. Még hallotta, hogy az egyik hajtó felkiáltott:
– Itt van egy róka! – Mire megszólalt a sarokpuskás: – Nahát, azt sem hittem volna, hogy meglesz. Volt vagy száz lépésre.
A többire az öreg róka már nem volt kíváncsi. Nagy kerülőt tett a völgy felé, és egy sűrű iszalagbokor alatt meghúzódott.
– Remélem, ide nem jönnek. Szegény kis pajtásom. Nem is jó rágondolni. A szívem megszakad. De hogy megérezte. Micsoda puskája lehetett annak a zsiványnak…, száz lépésről…, haj, haj. Nem marad még magnak sem belőlünk.
Újabb zajgás közeledett. Azután hangok hallatszottak.
– Nem kellene ezt a sűrűt is meghajtani? Talán ebben is lesz róka.
– Ha már itt vagyunk, hajtsuk meg, hamar megvan.
– Megállj csak, te lőcslábú makkcsősz. Majd meghajtom én a te tyúkjaidat, csak kerüljek egyszer innét ki – dühöngött a róka. A puskások még beszélgettek, a róka remegve figyelte, hol áll meg egy-egy vadász. A végén már egészen belezavarodott.
– No, most aztán igazán nem tudom, merre menjek. Legjobb lesz ebben a sűrűben, de most mindjárt…
Halkan, egy ág se rezdült, kicsúszott egész a nyiladék széléig. Látta a puskást. Jó messze volt. És mereven másfelé figyelt. No, most! Szinte repült. És ekkor vette észre, de már későn, hogy az egyik bokor mellett még egy puskás áll, és emeli a fegyvert.
Aztán elborult előtte a világ.
A szánkó aljában utazik a teríték. Pár nyúl és két róka. Megbékélve, elhomályosult szemekkel. A kis szuka szorosan az öreg mellé húzódva, mintha még az elmúlásban is menedéket keresne…
Varjak szállnak magasan a völgy felett, és messze hangzó károgással búcsúznak az elmenőktől. Mintha azt mondanák: Megint kevesebbek vagyunk; árva vackok ásítanak a csalitokban, és megint kevesebb a surranó élet az erdőn… Kár… Kááár…
HERLICSKA ÉS A VIDRA
Tegnap éjjel későn jöttem haza. Ropogott a hó a szánkó alatt, és villogtak a csillagok hideg magasságokban. Fák jöttek-mentek az út mellett, mint a múlt alabárdosai, csilingeltek a csengők, és emlékek kapaszkodtak a saroglyába.
Akkor vettem először a kezembe komolyabb fegyvert. Egy öreg Kirner volt. Remek csövekkel, de még a szöges fajtából. Nagyapám állítólag száz lépésről libát lőtt vele. Persze öreg söréttel. A fegyvert a padlásról szedtem elő, és két napig tartott, amíg petróleummal, olajjal, drótkefével annyira mentem, hogy el lehetett olvasni a felírást: „Kirner József Budapesten”.
Aztán jött a kipróbálás.
Füstös porral, hatos seréttel, mert tanítómesterem, az öreg Herlicska szerint a sörét ott kezdődött… Pláne vidrára.
Mert arra mentünk, lesre.
Az öreg erdőőr már napok óta feszegette fantáziámat, és gondolataim már kizárólag különféle vidrás esetekre voltak lefoglalva. Beültem a szobába, és ide-oda célozva képzeltem magam elé a nagy pillanatot. Végre leesett az első hó.
Amint vastagodott a fehér takaró, úgy híztak reményeim, és reggel már toporzékolva vártam, hogy elindulhassunk csapázni.
A hó hullott, halkan neszezve a fenyvesben, melynek aljában kanyarogva csobogott patakunk. Öreg égerfák álltak a parton, levegőbe mosott gyökerekkel. Homokos padok a túlsó oldalon. Vízhordta rőzserakások, alámosott partok. Igazi vidra-paradicsom.
Nyári emlékek jutottak eszembe.
Itt fogtam a nagy harcsát. Itt meg a csukát… Töprengésemből az öreg billentett ki:
– Hát itt ment be!
Halvány nyomok látszódtak, friss hóval már félig eltakarva.
– No, most. Keresünk egy jókora husángot, átvetjük az árkon. Ha jön a vidra a vízben, azt hiszi, hogy csapda, és kimászik a partra, hogy kikerülje… – magyarázta öreg barátom.
– Ide kell ülnie lesre – mutatott egy kisebb égerbozótra, mely a parttól talán húsz lépésre állott. Mindjárt ki is néztük a helyet, lenyestük az alkalmatlan ágakat, és elindultunk hazafelé. Egy kis sűrű mellett azt mondja az öreg:
– Van itt egy nyulacska ebben a sűrűben…, ki kellene próbálni a puskát, mert nem elég ám papirosra lövöldözni. Itt látszana meg, hogy van-e a puskának “prantja”.
Nem volt egészen szabályos a dolog, mert az engedély csak vidrára szólt. De nagy volt a kísértés. Elálltam, és az öreg szöszmötölve megindult a túlsó oldalon. Alig lépett kettőt-hármat, már láttam is, hogy jön a delikvens.
Nagyot pukkant az öreg mordály, a nyúl felfordult, pedig nem volt közel…
– A puska jó! – hangzott az ítélet. – Most már csak türelem, holdvilág, és meglesz a vidra.
Az órák mintha megálltak volna. Nem akart sehogy sem este lenni. Hol a szelet figyeltem, hol pedig aggódva lestem, nem borul-e el. De kedvezett minden. Alkonyodott már, és átlátszó ködök kergették egymást a réten, amikor elfoglaltam helyemet. Alaposan felöltözve.
Öreg tanácsadóm óva intett, hogy órát vigyek magammal, melynek előhalászásával járó mocorgás okvetlenül gyanút kelthetne, ha történetesen akkor veszem elő, amikor a vidra már közel van, de még nem láthatom a magas partok között, mert, mondta, a róka is furfangos állat, de a vidrának inasa sem lehetne.
Így azután óra nélkül számolgattam a perceket. Lassan felkelt a hold a hátam mögött, a ködök felszálltak és szertefoszlottak, a szürkület pedig behúzódott az erdőbe.
Este lett.
Úgy éreztem, mintha egy darabjává váltam volna a csendnek, amely körülvett. Az idő összefolyt, és zűrzavaros, múltat, jelent, jövőt összekavaró gondolatok zümmögtek körülöttem. Már a dédapám is ezt az erdőt járta; itt is van eltemetve nem messze. Mi lenne, ha most megjelenne és megszólalna:
– No, kisfiam, vidrát lesel?
Úgy érzem, nem tudnék megijedni. Mintha a vérség szeretete erősebb lenne, mint a kísértetektől való félelem. Megsimogatna – szinte vágyom rá –, és tudom, még a rég holt kezek sem lennének hidegek.
Egér rágcsál lábam mellett a gazban. Micsoda zajt csap! A hold kibújt már az öreg fenyves felett, és nappali világosságban ragyog a kis láthatár. Előttem csobog a patak. De nem mozdul semmi.
Szikrázik a hó, és nő a hideg.
Később egy pont válik el a patakparton az árnyéktól, és közeledik. Messziről látom, hogy nyúl. Előttem baktat el, szaglálódik, majd leül. Füleit billegeti. Egyszerre csak megugrik és elrohan.
– Hát ezt mi lelte?
Nem sokáig tűnődtem. Egy róka trappolt el mellettem, és majdnem megfeledkeztem arról, hogy vidrát lesek. Akkor még nem lőttem rókát. A nyúl persze már messze jár. Ravazdi barátom nem is nagyon erőltette magát. Hamarosan visszajött szaglászva a parton, aztán leült, és az erdő felé figyelt.
Kimondhatatlanul élveztem a jelenetet.
A róka most lehasalt, én pedig – majd a nyakam tekeredett ki – igyekeztem visszanézni, mert most már én is hallottam, hogy valami közeledik.
Egy őz volt.
A róka szinte láthatatlanná lapult előttem, amíg az őz el nem tűnt, azután újból felült, és nagyot ásított. Majd megint ráállt a nyúl csapára, és – próba szerencse – utána.
Egyedül maradtam.
A hold már a fejem felett járt, és a szemem fájt a nagy csillogástól. Be kellett időnként csuknom, hogy valamit lássak. De a vidra csak nem jött.
Időnként csobbant a víz, ilyenkor mintha villamos áram csapott volna meg, de aztán – semmi.
Nagyon hideg volt.
Olyan voltam már, mint a mikulás, ami szőrös rajtam, vastag jeges zúzmarával fedve, halántékaimra mintha jeget raktak volna, éreztem, sokáig már nem tarthatok ki, de megmozdulni nem volt lelkierőm.
Szemem előtt kékes kristályok táncoltak, és messze valahol mintha harangoztak volna…
Mennyi idő lehet? – motoszkált fejemben a gondolat.
Végre mégis megembereltem magam, és lassan, óvatosan megmozdultam. Jó öt percbe került, amíg lábaim használhatókká váltak. Botorkáltam hazafelé, mint akit fejbe vertek. A sikertelenséget is hurcoltam mázsásnak tetsző bundámon, és szinte hallottam az öreg Herlicskát:
– Ja, gyenge volt a legény. Ki kellett volna tartani!
Majdnem visszafordultam erre a gondolatra.
Öreg malom álmodozott a dermedt hidegben az erdő közepén. Odaértem. Fáradtan dőltem a híd korlátjának, és azon gondolkoztam, bezörgetek a molnársegédhez, és megmelegedem. A molnár lakása valamivel feljebb volt. Amint tűnődtem, zörgessek-e, elkezdenek a kacsák hápogni a molnár hidasa körül. Unottan néztem arra, és szidtam a kacsákat magamban, hogy mit ijesztgetnek. Az ilyen kacsalármázás legtöbbször vaklárma. Meglöki egyik a másikat, az megint ijedtében a harmadikat, összevissza rohangálnak, sápognak, amíg kiderül, hogy tévedés van a dologban – és megnyugszanak.
Erre gondoltam, és már indulni is akartam, amikor valami feketét látok kijönni az útra és felém.
„Görény – gondoltam. – De milyen lassan jön, mintha hozna valamit…” Felhúztam a kakasokat.
Néha nagyobbnak, néha kisebbnek látszott. Egy kacsát tolt maga előtt. „De miért viszi el? – villant át a kérdés. – A görény nem szokta…”
Szemem előtt ekkor már kékes karikák forogtak, csak elmosódva láttam a lassan közeledő valamit, és amikor harminc lépésre lehetett – odalőttem.
Akkorát lökött a puska, hogy majd kiejtettem elgémberedett kezemből. (Később láttam csak meg, hogy mind a két kakas „rászaladt”.) Aztán rohantam a nagy füstben görényem felé.
Odaérve megfordult velem a világ. Valami soha nem érzett boldogság zsongott minden idegemben, és szinte lerogytam a fagyos hóra – az első vidrám mellé. A nagy fehér kacsa – melytől olyan kicsinek látszott – még élt.
Közben persze megmozdult a malom környéke. Erre már csak homályosan emlékszem. Ültem vidrám mellett, és simogattam puha, bársonyos bundáját…
Az égből rángatott le az öreg Herlicska rezes hangja, ki úgy látszik, valahol a környéken leselkedett, és a lövésre előkerült.
– Elesett? – kérdezte.
Mert hogy egy vidra mellé leüljön az ember a boldogságtól, ezt másként ő nem tudta volna megmagyarázni…
FEBRUÁR
Éjjel esett a hó. Az ablakrések zümmögtek, a kéményben elátkozott lelkek jajgattak, és a függöny meglebbent néha, mintha valaki be akart volna nézni a szobába, hol csak a szívem dobogott, és az óra tiktakolt éjszakai hangossággal.
Nyitott szemmel feküdtem az ágyon, és lestem az időt, melyet az óra és a szívem a sötétségbe szórva elvettek tőlem.
A szoba feketeségében árnyak kavarogtak, mint a füst, és ha megmozdultam, besurrantak a kályhába, melyet nem láttam, de éreztem, hogy nagy száját nyitva tartja, és hideg hamuja alá bújnak a ködből lett szellemek.
Azután elaludtam.
Amikor felébredtem, már reggel járt a kertben. Leseperte az éjszakát a völgyekbe, és megintette az órát, hogy jó lesz csendesebben viselkedni… A szívem is elhalkult már, mint a többi órák, melyek csak akkor járnak kemény léptekkel az idő útján, ha egyedül van az ember.
De – mondom – ekkor már reggel volt, melyben emberek, varjak és cinkék jártak. Az emberek boltba mentek, hol pálinkát mértek, a varjúk az utakon lépkedtek, alaposan megnézve minden szemetet, a cinkék pedig ablakom alatt cserregtek, és a kis fekete szemük vidám volt, mintha tavasz lett volna.
Akkor még magas volt nekem az ablak, hát székre térdeltem, és úgy lestem a cinkéket, melyek elrebbentek, és visszajöttek üdén, színesen, és szabadok, érintetlenek voltak, mint a téli reggel.
Egyébként csütörtök volt. Szabad, kalandleső csütörtök, amikor nem kellett iskolába menni.
Az öltözködés percek alatt megtörtént, utána pedig kiforgattam zsebeimet, hogy megvan-e minden. Minden alatt: bicska, ceruza, madzag, parafa dugó, órakerék és sok lószőr értendő. Főleg lószőr, amit féltő gondossággal simítottam ki, hogy össze ne kuszálódjon, és a sodrásnál baj ne legyen vele. A lószőrt egyébként nem kaptuk ingyen. A lószőr azelőtt Csillag lovunk tulajdona volt, és nyáron a legyeket hajtotta vele. Most azonban tél van, légy nincs, minek a Csillag farkában az a sok lószőr? Ezt Péter mondta, a barátom, aki ritka nagy lókötő volt, s akiben – éppen ezért – tanítómesteremet tisztelhettem.
Csillag azonban más véleményen volt a farkát illetőleg, mert amikor Péter a huszadik szálát szakította ki, úgy felrúgta, hogy Péter még engem is feldöntött, ki egyelőre mint néző vettem részt a lószőrszerzésben.
Péternek nagyobb baja nem esett, és nekem támadt:
– Minek áll „ilyenkor” az útba?
Beláttam, hogy Péternek igaza volt, de mentségemre szolgált, hogy nem tudhattam előre, hogy Péter „útja” felém fog vezetni.
Miután feltápászkodtunk, és Péter korát meghaladó tökéletességgel kikáromkodta magát, kezdetét vette a lószőr sodrása, ami nem is olyan egyszerű munka. A kemény szálak sehogy sem akarnak sodródni, és visszaugranak, mint a rugók. Azt a pár szál lószőrt mégis hamar megfontuk, viszont Csillag minden további közeledésre nyugodtan felemelte a lábát, mutatván, hogy rúgási kedve cseppet sem csökkent. A lószőr az övé, és ingyen nem adja…
– Egye meg a fene ezt a dögöt – mérgelődött Péter. – Majd holnap szerzek a tejcsarnoknál. – És ezzel el is felejtettük Csillagot, bár nem volt szép tőle ez a szűkkeblűség.
Csillag azonban nem felejtett, és este, amikor Péter apja gyanútlanul közeledett hozzá, úgy felrúgta, hogy az öreg Pétert a fal fogta meg, mert neki senki sem állott az útjában.
Másnap reggel pedig Péter megszerezte a kellő farokszőrmennyiséget a tejcsarnoknál, hol felügyelet nélkül álltak a lovak. Délben már az enyém volt ez a kincs, három szivar árán. Három szivar, mi az? Hát észre lehet venni három szivar hiányát egy rendes szivardobozban?
A lószőrt aztán rejtegettem, és közben feldolgoztam immár kellő szakértelemmel. Ez a maradék azonban még mindig nagy érték…, és szeretettel simogattam meg azon a csütörtök reggelen, amikor félméteres párnát rakott kertünkbe a hó, és nagy volt a csend, mintha a hó minden kiáltásra még az éjjel ráfeküdt volna.
Kis csizmáim nyakig szakadtak a laza hóba, amikor kertünk alól elindultam a mezők felé.
Túl a dombon, mint fekete írás fehér táblán, kökénybokrok ezer ága-boga hallgatott. Furcsa bokor ez a kökény. Ha majd a föld fekete barázdái megnyílnak körülötte, akkor fehérbe öltözik, most meg milyen fekete… Messziről látni kemény, sötét pálcáit és az árkot, melyet nem temetett be a hó, mert fújt a szél, és kopaszon maradt a kökényes oldala, hova odasüt a nap, és szívesen elkaparásznak rajta a foglyok.
A foglyok! Robajló repülésű, elérhetetlen madarak. Ó, hogy vágytam utánuk. De ma aztán vége az elérhetetlenségnek. Annyit fogok belőlük, amennyit akarok, mert hónom alatt van a kincsek kincse, a „Tőr”! Erre kellett a lószőr.
Nem nagy dolog az egész. Egy vasabroncson madzagküllők, s a küllőkön finom lószőr hurkok, melyekbe ha a fogoly belelép, elveszett.
Siettem, amennyire lehetett. Szemem ösztönösen kutatta a határt, és éreztem: rosszban járok.
– Nono – biztatott az ördög –, hiszen ez a ti vadászterületetek. De ilyenkor nem szabad a foglyokat bántani – hadonászott bennem a lelkiismeret.
– Puskával – mondta az ördög –, de tőrrel…
Ekkor már odaértem a gazos mellé, és folyt rólam a víz a rohanástól.
A tőrt úgy állítottam fel, mintha az iskolában ez lett volna a fő tárgy, és én színjeles tanuló, ami a valóságban nem állta meg a helyét.
Letapostam kicsit a havat, elhintettem a búzát egy kis polyvával, és elbújtam egy kukoricaszár-rakásban, amely alig puskalövésnyire csúcsosodott a tőrtől. Az „én tőrömtől”.
A szár közt nem fáztam. Lestem a foglyokat, melyek nem látszottak, hallgattam az egeret, amely nagy zörgéssel mászkált a fejem felett, és a nagy magányosságban férfinak éreztem magam, ki, ha tőrrel is – de vadászik.
Néha varjak szálltak magasan a falu felé, néha vadludak kiáltoztak, és egy nyúl is elbaktatott előttem, olyan közel, hogy a gyönyörűségtől a szívemre szorítottam a kezem. Közben elhatároztam, hogy kunyhót építek itt a bokrok között, orvvadászatból élek, és feleségül veszem Kovács Ilonát…
Boldog voltam! Álmodoztam, és szinte elállt a lélegzetem, amikor tőröm felé néztem. Ott kapargáltak a foglyok… Hogy honnét jöttek, a jó Isten tudja. A tőrt gyanakvással kerülgették, de a körülötte elhullott szemeket már szedegették… (Ilona, Ilona, ha most velem lehetnél! Megláthatnád, hogy egy kilencéves „fiatalember” is lehet férfi.)
A foglyok közben belemelegedtek az evésbe, és már rajta álltak a tőrön. Jöttek, mentek, de a hurok még egynek sem akadt a lábába…
Nem baj. Majd beleakad!
Az első foglyot mindenesetre Ilona kapja.
A foglyok ekkor mintha figyeltek volna valamire, amit én nem láthattam, és látszott rajtuk, hogy sietve kapkodják össze, amit még lehet, aztán: burrr…, fel a levegőbe!
De nem ám mind! Nem ám! A dicsőségtől könnybe lábadt a szemem, mert egy ott vergődött a tőrben, aztán pedig ijedten himbálózott meg velem a havas világ, mert a bokrok mellett kutyával, puskával megjelent az édesapám…
Szinte éjszaka lett körülöttem. A szívem ijedten mérte megint az időt, apám pedig levette kalapját, és azt mondta:
– A ponciusát a gazemberének! Pfuj, Nóra! Neked is csak ennyi eszed van?
Aztán kibontotta a hurkot, és a foglyot, az én foglyomat – eleresztette. Aztán felemelte a tőrt, és vizsgálgatta; Nóra pedig, az öreg, hűséges Nóra szép lassan szimatolgatva elindult a nyomomon.
Még a farkát is csóválta hozzá. Megérezte az ismerős szagot, úgy jött búvóhelyem felé, mint a végzet.
A szívem, mintha már nem is bennem, de kint a havon dobogott volna, és vadul mérte azt a kis időt, ami még életemből visszavan…
Az öreg kutya bedugta orrát a kukoricaszár közé, és vad örömmel ugrálta körül vesztőhelyemet, széles vigyorgással, mint odahaza, amikor bújócskát játszottunk.
Apám gyanakodva nézte a kutya viháncolását, és elindult a szárrakás felé. Arcán csodálkozás volt, kezében pedig az én tőröm, mellyel Ilonának akartam megszerezni a „kenyeret”; aztán elhúzta előlem a takarást, és Nóra széles jókedvében megnyalta a képemet.
Fülemben valami csobogás indult el, és ekkor úgy éreztem, valami rettenetes dolgot tettem. Édesapám szótlanul nézett rám, és azt hittem, többet soha nem fog szólni, holott később tudtam meg, hogy úgy megijedt sápadtságomtól, hogy nem jött szó ki a torkán.
Csak Nóra, az öreg Nóra nem ismerte fel a helyzetet, és összevissza rohant körülöttünk vidám ugatással, mely megtörte a jeget köztünk.
Édesapám ledobta a tőrt, lefektette a puskáját, és elővette kését. Úristen! Mi lesz ebből?!
Levágott egy hajlós vesszőt, és azt mondta:
– Gyere ide! – mentem, mint az áldozat a máglyára, mellettem Nóra, mint díszkíséret.
– Hajolj le!
Az öreg Nóra csak akkor vette észre, hogy itt valami baj van. Elugrott mellőlem, amikor megsuhogott a pálca a levegőben. Én nyöszörögtem, Nóra pedig égnek emelt fejjel vonított. Hazafelé állandóan mellettem jött, nyalta a kezem, és rá se nézett apámra.
Nem is tőröztem én azóta se, de nem is lett Kovács Ilona a feleségem.
ELMEGY A TÉL
Beteg a tél. Nagyon beteg. Olyan, mint az öregember: reszkető, könnyen síró, messze néző.
Búcsúzik a tél.
Nappal már alig látni. Csak éjjel jár, mint a beteg, aki a nappalt átalussza, de a sötétben papucsot húz, és elmotoszkál a szobában, hogy ne legyen olyan hangos az óra, és ne legyen olyan rettenetesen mély a csend.
Olyan a tél, mint a haldokló, akinek várnak a halálára. A rokonság összenéz, és a szemekben ez van: Végrendelet nincs, minden a mienk…
A tél ezt tudja és búcsúzik. De csak éjjel. Öregesen járja az erdőt, és megsimogatja a fákat, melyek most ébredeznek:
– Nono, kis fák. Miért borzongtok? Nem voltam szigorú hozzátok, ezt emlékbe hagyom…
És keze nyomán dér hull a fákra, melyet reggel leráznak magukról. Nem kell az öregember ajándéka senkinek.
A fagyzugokban, északi dombtetőkön ott hevernek régi hórongyai. Piszkosan, tépetten. Nem mos, nem varr az öregemberre senki. Minek? Úgyis meghal… Mindenki tudja.
Tudja a nap, tudja a szél, és tudják a felhők, akik szolgái voltak, és most széthordják utolsó rongyait, és komiszkodnak az öreggel, akár az emberek. Talán ők is tudják, hogy: a kidőlt keresztnek senki nem köszön.
Én köszönök! Én nem szeretem az erejükben dölyfösködőket, mert tudom, egyszer úgyis elesett és szomorú lesz mindenki. A kemény tekintet: alázatos és révedező lesz, a parancsoló nagy hang: lágy és kérő. Az ököl: kinyújtott, reszkető tenyér.
Az öregembernek, ha Tél is a neve: nincsen ökle… Én most se bántom a telet, és megnézem a hófoltokat, melyeket mintha cigányok hagytak volna útmutatónak későbbi karavánok számára.
Az egyik hófolton három fekete gomb. De mozognak. Összebújnak és szétugranak. Miféle nép lehet? A kocsim arra megy, és közben előveszem a gukkert. Amikor elég közel érünk, megállunk egy bokor takarásában, és belenézek a távcsőbe. (Micsoda buta szó! Egy cső, amely „táv”! Új szavakat csak a magyar parasztnak lenne szabad csinálni. Joga is legtöbb van hozzá. Ő a távcsőre azt mondja: messzelátó. Mennyivel kifejezőbb és magyarabb!)
Egyszóval belenézek a messzelátóba, melyben megjelenik két szürke varjú, egy nagy gatyás ölyv és köztük valami elhullott vad, melyet tépnek. Egy nyúl.
Egyik oldalon áll az ölyv, másik oldalon a két szürke. Esznek. Az ölyv tempósan, a két szürke mohón és mindig szemtelenebben. Amikor az ölyvet már szinte leszorították a zsákmányról, az a legnagyobb nyugalommal fejbe koppintotta az egyik szürkét.
A varjak – káár…, káár – felrebbentek a levegőbe, és szidták az ölyvet, mely azonban tökéletes nyugalommal evett tovább. A varjak is belátták, hogy kár megsértődni, és leszálltak újra az élelem mellé. Az ölyvet ez sem izgatta. Ismét hármasban tépték az elhullott nyulat. A szürkék illedelmesen, az ölyv tempósan. A varjak azonban hamar elfeledték az előbbi intelmet, mert megint szemtelenül maguknak akarták az egész zsákmányt. Majdnem rámásztak az ölyvre. Az mintha csak erre várt volna: – Kopp! – lekent egyet, amelyik közelebb volt hozzá. A varjak már fel sem repültek, csak hátraugrottak, megkárogták az ölyvet, ki evett tovább, mintha amazok a világon sem lettek volna.
A varjak erre megint „jó fiúk” lettek, és egy darabig tisztességesen ették az ő oldalukra eső részt. De nem sokáig. A szemtelen természet hamar kitört belőlük, az ölyv pedig – valami tökéletesen komikus felsőbbséggel – hol az egyiket, hol a másikat kólintotta fejbe. Mint amikor a tanító vonalzóval odakoppint a rossz gyereknek.
Nem várhattam meg a végét, de jó tíz percig olyan élvezetet kaptam, melyet csak a természet mindig tökéletes színpadán láthat az ember.
Lám, a búcsúzó öreg Tél nem hálátlan. Megemeltem neki a kalapom csakúgy, mint amikor virágjában volt, s ő adott valamit, amit soha el nem veszíthetek.
Másnap ugyanezen az úton mentem hazafelé. Szembejött velem egy béresszekér. A szekér megáll, amiből tudom, hogy jelenteni akar valamit.
– Mi az újság, Forintos?
Forintos megemeli kalapját, és azt mondja:
– Nem tetszik meglőni a rókát?…
Jól megnézem Forintost, nincs-e valami baja, mert ezt úgy mondta, mintha azt mondta volna:
– Adhatok egy szál gyufát?
Forintos azonban nyugodt, és biztos volt a dolgában. Ez látszott a szemén. Berúgva utoljára búcsúkor volt, ezelőtt fél évvel, de azért sem szólhattam sokat, mert szolgálaton és magánkívül volt…, és most felajánlja, hogy lőjem meg a rókát.
– Jó – mondom –, hát hol van a róka?
– Ott ni – mondja Forintos, és bár mondhatom, a rókák körül nagyon szép múltra tekinthetek vissza (nemsokára elérem a százat), majd leestem a kocsiról. A róka ott volt tőlünk hetven-nyolcvan lépésre, ugyanazon a hódarabkán, melyen az ölyv oktatta becsületre a varjakat, és – egerészett.
Egerészett önfeledten és nyugodtan, mintha sem puska, sem ember nem is lenne a világon. Nagyokat ugrott azzal a kecses mozdulattal, amelynek láttára elfeledi az ember a puskát. Felugrott magasan, könnyedén – szinte a levegőben maradt –, és farka zászlós ívben úszott utána.
Néztük a komát, és valami vidámság szállt közénk. Mosolygott Forintos, mosolygott a kocsis a bakon, és mosolyogtam én is. Így nevet az ember a gyerekre, aki csintalan, meg is kell néha verni, de hát – istenem – gyerek.
Hála isten! Nem volt velem puska! De nem unszolt már Forintos sem, hogy lőjem meg a rókát.
– Istennek ajánlom – emelte meg a kalapját, és vidáman ballagott a szekér után, de még hallottam, amint mondta:
– Fene essék a csontodba…, de szép is vagy!…
…Az öregember, a Tél – íme – még egyszer kinyújtotta reszkető kezét, és adott nekem valamit, amit továbbadok, és mégis az enyém marad.
Erről a rókáról jut eszembe egy másik róka, amely kölyökkorában került hozzám, de mivel nagyon keveset voltam otthon, kiadtam albérletbe a munkások konyhájára. Ezen a kis rókán figyeltem meg, hogy a róka füle milyen végtelenül érzékeny szerszám.
Én az ágyon feküdtem – teljes csendben –, a kis róka pedig szundikált egy cipősdobozban. Asztalomon egy vázában tavalyi cseresnye, kecskerágóág őszi piros levelekkel, melyek közül egy levél levált, és alig hallható zizzenéssel leesett az asztalra, s az én kis rókám úgy ugrott fel, mintha megütötték volna.
Nem szeretem azonban a rab állatot – különösen, ha nincs időm vele foglalkozni –, de elengedni sem akartam, mert a rókát nem szaporítja az ember, akármilyen jó barátságban is van vele, hát odaadtam a munkásgazdának, hogy neveljék fel, ahogy tudják. Talán még tartottam volna pár napig, de megharagudtam rá, mert megharapta az ujjamat. Egy szürkevarjúból a legízletesebb darabokat vágtam ki, de hiába tettem eléje, rá sem nézett. Erőszakoltam. Elfordította a fejét. Erre az orrához dörgöltem a húst, és az öklömnyi kis pamacs mérgesen bekapta a hússal együtt az ujjamat is. Vége lett a barátságnak.
A gazda örömmel dugta zsebre, és a munkások konyháján szépen fel is nevelődött. Megevett mindent, amit a munkások ettek, és a kisgyerekekkel nagy barátságot kötött. A felnőttektől félt, de a gyerekekkel játszott, mint a kutya. A vadállat ösztöne akkor ébredt fel benne, amikor – megkötötték. Valaki azt a buta tanácsot adta a gazdának, hogy jó lesz most már megkötni a süldő rókát, mert megszökik.
Ettől kezdve a kis róka megtudta, hogy ő rab, és az első alkalommal, amikor lehetett, meg is szökött. Hogy miképp, az nem tudódott ki. Lehet, valamelyik gyerek eresztette el.
Messze azonban nem ment. A szomszéd domboldal sűrű fiatalos volt, és a gyerekek amikor keresésére indultak, meg is találták. Játszottak vele, mint régen, de megfogni nem engedte magát. Estefelé hazakísérte a pajtásokat, de a munkástanyához jó puskalövésre leült, és nem ment tovább. A gyerekek kivitték a vacsoráját, melyet jóízűen megevett, és amikor sötétedett, visszament az erdőbe.
Így ment ez egész nyáron.
Egyszer kint járok a határban a gazdával, és feltűnt, hogy a völgyben, az erdő szélén a gyerekek nagy sikongatással futnak valami elől. Kérdőleg néztem a gazdára.
– A rókával játszanak, kérem.
– Hát megvan? Hiszen azt mondta, elszökött…
– El az, de vacsorára azért megjön. Az embertől fél, de a gyerekekkel eljátszik. Megfogni nem lehet, pedig azért neveltem a kutyafajzatot, hogy majd télen eladom a bőrét.
– No, ezt aligha adja el.
– Tudom, kérem, de azért muszáj neki vacsorát adni, mert akkor a gyerekek sem esznek…
A völgyben pedig tovább folyt a játék.
Nyolc-tíz gyerek, lányok-fiúk, a legidősebb talán kilencéves, ekkor éppen lábujjhegyen lopóztak a sűrűség széle felé. Amikor tíz lépésre lehettek, kiugrott a kis róka, és utána a gyerekhadnak. Egy kis futamodás után leült a róka, a gyerekek pedig megfordultak, és felemelt kézzel, nagy nevetéssel szaladtak felé, mintha meg akarnák verni. Amikor közelébe értek, felugrott, és mutatva, hogy ő most nagyon fél, beszaladt a sűrűbe. Amikor beért, a gyerekek megálltak, és egyszerre ők lettek az „üldözöttek”… Lassan lopózkodtak az erdő felé, és vidám kiáltozással szaladtak el, amikor megint kiugrott, és kergette őket a kis róka.
Én pedig csak néztem, néztem, és nem tudtam levenni szemem a képről, melyben annyi finom báj, annyi tiszta öröm volt, amennyit egy életben talán csak egyszer lát az ember.
…Ez is ma jutott eszembe, hogy ezt a másik rókát láttam. Ezt is tőled kaptam, búcsúzó, szomorú öreg Tél. Lám, jó: jónak lenni. Megemelni a kalapot annak is, aki elesett, annak is, aki kopott és megfáradt, mert mindent, de mindent visszakap az ember: az ütést is meg a simogatást is.
MÁRCIUS
Valamire felébredtem … Kiáltott valaki?
Csend volt. A szomszéd faluban hajnalra harangoztak, és a harangszó nyomán világosság derengett be az ablakon. Körülnéztem, és vártam, hogy történjék valami, mert magától nem ébred fel ilyen hirtelen az ember.
A világosság nőtt. A szobából kihessegette a sötétséget, szememből az álmot, s ekkor vidáman kiáltott újra a feketerigó. Erre ébredtem fel!
A rigót nyáron nem látom a kertünkben, de amikor lehullanak a levelek, megjön, és tavaszig itt marad. Fészket azonban nálunk nem rak. Nem messze van egy nagy park, költeni odamegy. De ilyenkor még itt van. Végigszalad a bokrok alatt, hol megszáradtak már a hótól megnyomott levelek, és bekiált az ablakon, hogy ébredjenek fel, mert ő most boldog, és hogy alhatik ilyenkor valaki, amikor az egész kerten, erdőn, mezőn és az ő kis rigószívében elkezdett dobogni a tavasz?
Nem is alszom; dehogy alszom, csak fekszem bágyadt vidámsággal, és várom, hogy újra kiáltson a rigó. ő azonban elhallgatott, és helyette megszólal egy cinke…
– Kicsit ér, kicsit ér!…
A hangján azonban érzik, hogy ezt nem komolyan mondja, csak úgy kiabál összevissza, tavaszos jókedvvel, mert elmúlt immár a tél, s ilyenkor igazán mindegy, hogy mit kiabál az ember. Akinek füle van, úgyis megérti, mi van a rigófütty és a cinkenóta mögött.
Én megértem!
Felugrom, mint ahogy a vakációs diák ugrik ki ágyából, és teszek-veszek értelmetlen összevisszaságban. Kezembe veszem a borotvát, pedig még be sem szappanoztam magam… Sietek, mintha elkésnék valahonnan, és amikor készen vagyok, előveszem öreg tarisznyámat. Megnézem, mennyi patron maradt a télről, és van-e közte apró seréttel töltött.
Van. Nem sok, de van. Arra elég, hogy estére gond nélkül akasszam nyakamba öreg mordályomat, ha jönne az üzenet, hogy menjek, mert megérkeztek a – szalonkák…
Hát erről van szó!
Az üzenet azonban késett.
Érthetetlen. Hát minden évben nehezebben jönnek meg a madárkák?
Egészen azonban mégsem maradhattak el, mert egyik reggel megjött a hír: Itt vannak! Itt bizony!
Mentünk. Az erdő alig nőtt tavaly óta. Az öreg fácánkakas most is itt gallyaz fel mellettem, s úgy hangoskodik, mint aki tudja, hogy nem érheti baleset. Egy pintyőke is abba a bokorba száll, ahova tavaly szokott; egy denevér is átlibeg a fejem felett. Ez is biztos a tavalyi. Aztán jön nagy zúgással egy esti bogár, éppúgy, mint tavaly, és amikor felnézek az égre: ott pislog ám vacsoraváró vidámsággal az esti csillag. No, hála istennek: együtt vagyunk!
Csak ez a kutya szél ne volna. Teleszíja magát, aztán fuuu…, ssiuuu…, csak úgy zörög a tavalyi cserlevél.
Itt az idő. Forgatom a fejem, mert ebben a beste szélben nem hallok semmit. Ha időben észre nem veszem, még elkések…
Hát így van. Már nem késem el. Már elkéstem. Amikor meghallottam, már a fejem felett voltak. Ketten, alacsonyan és szélvész gyorsasággal. Nem korholtam magam. Nem volt művészet elhibázni. És vártam tovább.
Elhallgattak a rigók. Az öreg kakas is végre elhelyezkedett. Nyugatról nagy, kékes felhőkazlakat hajtott a szél, melyekbe beletörött a vacsoracsillag gyenge kis sugara, és egyszerre sötét lett.
Ekkor megint láttam három szalonkát, amint nagy iramban kergetőztek, de messze voltak, és már lőni amúgy sem lehetett.
Ez volt az első este.
Márpedig ha első szalonkámat elhibáztam! Hajaj!…
Másnap reggel szélcsendes, csepergős, igazi szalonkának való idő lett. Fentem a fogam az esti húzásra. Ez igen! Ez már idő!
Elmúlt a nap, s amikor elindultam az erdő felé, kevés szél lengedezett. No, ez még nem baj. Gyönyörű húzás lesz ma!
A szél erősödött, erősödött, és mire feljött a csillag, és itt lett volna a nászrepülés ideje: zúgott, kavargott, hujjogott, zörgette a bokrokat, és le akarta venni fejemről a kalapot. (Ezt a húszéves gyönyörűséget!…) Egyszóval: szemtelenkedett.
Topogtam a helyemen, forgattam a nyakam, de kár volt a fáradságért.
Végre! Magasan, küzdve a széllel jött felém egy szalonka. Egyenest nekem. Szépen korrog. Még messze van, de ez már biztos. Csak jó helyre essen…
Arról azonban megfeledkeztem, hogy a szomszéd puskás arrafelé állt, és amikor már nekihuzakodtam a lövésnek, dirr-durr, lövöldözött a szomszéd…, s az én szalonkám elvágódott másfelé.
No, ide se állok többet! Mellettem nem messze szálerdő. Mérgemben a hajladozó, nagy fák sudarát néztem, amikor felettük magasan, nagy zúgással megjelenik két kacsa. Mint két pezsgősüveg. A szárnyakat nem is látni. Tőlem messze vannak, és csak a repülésükben gyönyörködöm. Micsoda motor van ezekben!
A szomszéd puskás azonban nem engedi őket. Odareccsent a kacsáknak is. A két pezsgősüveg megbillen, és most már dugóval felfelé, de szemmel láthatóan makkegészségesen fúrják magukat a sötétségbe.
Mikor összejövünk, mondom a szomszéd puskásnak:
– Csak lelőtted volna azt a szalonkát. Gyönyörűen jött rám!
– Én egy karvalyra lőttem – mondja mérgesen.
– Karvalyra?…
– Igen! Karvalyra. Tisztán láttam…
Nem kételkedhettem, mert nagyon „lovagiasan” nézett rám.
Következő nap szakadt az eső. No, nem baj. Rám fér egy kis pihenés a nagy „szalonkázásban”…
Utána azonban annál szebb lett az idő. A szél is elcsendesedett, délire fordult, és friss földszagot hozott a mezőkről, hol párban járnak a foglyok, a nyulak már meg is unták a sok „hirtelenkedést”, és a kései vetések zöldje elválik már a sártól, melyből eddig ki sem látszott.
Menjünk! Egész úton ajánlgattuk egymásnak a jobbnál jobb, egészen biztos helyeket. El is fogadta mindahány, de amikor kiértünk, mindenki szó nélkül a régi helyére ballagott. Én is! Szinte áhítattal. Csendesen. Ez már igazi szalonkás este volt. Nem fújt a szél, nem zörgött a levél, és kétszáz lépésről is meg lehetett hallani a szalonkát.
Meg is hallottam. Úgy szóltak, hogy gyönyörűség volt hallgatni. Sőt, láttam is egyet, de lőni még erre sem tudtam, mert úgy elkerültek, mintha üvegbura alatt lettem volna. A puska pedig szólt itt is, ott is.
Nem használt semmi babona. Pedig megfordultam magam körül háromszor, és kapartam lábammal hátrafelé, mint a kutya.
Szóval korrogtak, pisszegtek a szalonkák, és én ismét kétségbeesetten néztem az öreg erdő fölé, ahol még világosság volt, a nagy fák duzzadt rügyeiket feltartották magasra, és féltő gonddal, szinte beledugták az égbe.
– Csak legalább a kacsák jönnének! – sóhajtottam, de ez csak olyan belső sóhaj volt, mert tudtam, hogy úgysem jön már semmi.
A kacsa azonban rendes nép. A kacsa meg a róka. Nemhiába szeretem őket! A kacsát is, ha hívja az ember: ott terem. Mint a mesében, mikor az elátkozott királyfit a boszorkányok már a kondérba akarták tenni. (Melyik királyfi szereti, ha kondérba teszik?!) Megfújja a bűvös sípot, mire ott terem a szolgálatkész óriás.
– Mit parancsolsz, édes gazdám?… Így a kacsák is!
Alig leheltem el bűvös sóhajomat, már megjelentek a nagy fák fölött zúgva, sebesen, de most már négyen. A tegnapelőtti kettő talán elbeszélte a többieknek, hogy: arra nyugodtan jöhettek, öregem…, valami kezdő durrogat ott… – és most jöttek. Mint négy pezsgősüveg.
A pukkanást azonban én végeztem, és az élharcos csodálatos szép ívben esett elém. Ez igen! Ez volt a lövés! Kár, hogy nem látták többen!… Jobban örültem, mint a szalonkának. Mint annak a szalonkának, melyet a múltkor – elhibáztam.
Amikor összejöttünk, egyiknél is, másiknál is himbálódzott egy-egy szalonka.
– Az semmi – fitymáltam le a kívánatos madarakat –, ide nézzetek! – és elővettem a kacsát.
A szép gácsér tollai ragyogtak. Mindenki megnézte, megtapogatta, és a kacsa – nyert!
ELSŐ UHUZÁSOM
Egy álmos reggel főnökömmel kocsiztunk hazafelé. Miután már mindent megbeszéltünk, hallgattunk és bóbiskoltunk. Az egyik tábláról egész felhő varjú rebbent fel. A rudas – egy bolond szürke – kiugrik oldalt, felrántja a kocsit a bakhátra, s a következő pillanatban egymás hegyén-hátán bent voltunk egy földiszederbokorban. Én felül. Ez a tiszteletlen állapot nem sokáig tartott. Igyekeztem feljebbvalómról lemászni, amire különben is szelíd felszólítást kaptam.
– Hallja! Ne tehénkedjen rajtam! Vagy az eljegyzését is rajtam akarja megülni?
Ekkor már megszámlálhatatlan tüskét piszkáltam tenyeremből, kevés eredménnyel.
Aztán előszedte a varjak minden nemzetségét, melyeket a poklok mélységes fenekére kívánt mindennemű retyerutyájukkal egyetemben.
Csendesen, de nagy önbizalommal megjegyeztem, hogy csak egy uhu kellene, rövidesen elintézném őket.
– Uhu – mondta az öreg –, uhu…, hát maga tud vele bánni? Vállalná?
– Hát persze – feleltem –, nincsen abban semmi ördöngösség. Csak az a baj, hogy nincs.
Akkor még nemrégen voltam a gazdaságban, és nem tudtam, hogy igenis van az erdészetnek egy ilyen nyugalmazott bestiája, mely az összes erdőőröket már kikészítette. Hja, ha tudtam volna!…
– Ferkó, délután kimégy a Harraihoz, és behozod az uhut. Majd ledűltem a kocsiról. Ferkó bajsza vége gyanúsan mozgott.
Azt hiszem, viharosan derülhetett magában. Egészen bánatos lettem. Hiszen olvastam én már eleget az uhuról meg az uhuzásról, de nemhogy vadásztam volna vele, de még csak nem is láttam…, hát kellett itt nagyképűsködni?
Egész délelőttömet az uhu-irodalomnak szenteltem. Elővettem Lakatost, aki igen szépen megírja, miként kell vele bánni, etetni, vadászni, és miképpen lehet karmaitól vérmérgezést kapni. Már láttam magam a kórházi ágyon, akkora kötéssel a kezemen, mint egy bokszkesztyű, és láttam a doktorok gyanús fejcsóválását…
Elérkezett az ebéd ideje. Alig ettem valamit. Hamar visszavonultam, és megpróbálkoztam a szokásos ebéd utáni szusszantással. Nem ment! Az uhu járt az eszemben. Talán egy óra múlva kopognak az ajtón.
– Hová tegyem a Bagót? – (Hajaj, hát ez már itt van!) Megkeményítettem a hangom. – Csak tegye le. Mindjárt megyek.
– A Harrai azt üzeni, hogy mindig a sapkát kell a fejire húzni, mert hamar csúffá teszi az embert.
– Jól van. Tudom én azt jobban, mint Harrai. Csak tegye le. Hallom, a futár elmegy. Lassan kinyitom az ajtót. A látvány megnyugtató. Olyan sűrű kosárban volt szegény uhu, hogy még egy szúnyog sem bújhatott ki. A tetején az a bizonyos sapka.
Csend. Odahajolok, hogy mégis benézzek, talán látok valamit, amikor: fff… fff… kap… kapp!… – Nono! – rémüldözöm. Csak még azt szeretném tudni, hogy teszem én ennek a vadállatnak a fejére a sapkát. Nyilván ki kell ereszteni. A bestia megzörgette láncát a kóterban. Mintegy biztatásképpen. A lánc vége kilógott. Óvatosan felemeltem a kosarat, és bevittem a szobámba. A lánc végét ágyam lábához kapcsoltam, és óvatosan kinyitottam a kosár ajtaját. A bagoly kiugrott, nagy svungot vett, és direkció az ablak. Persze, a lánc visszarántotta. Megjegyzem, ezt már mind az ajtóból néztem. Baglyom egy újabb lendülettel gázcsőágyam lábtóli vasára lendült. Oda már elég hosszú volt a lánc. Közben felborzolta magát, kappogott, és mély megvetéssel nézett rám, újabb kínzójára.
Lakatos azt írja, hogy az uhu ritka okos állat, és teljesen megszelídül a jó bánásmód mellett. Lehető legszelídebb ábrázattal próbáltam közeledni, azonban uhum erős fújással és csattogással utasított vissza.
Eszembe jutott – azt hiszem, ezt is Lakatos írja –, hogy szereti ha hosszú tollal simogatják. Honnan szerzek én most hosszú tollat? Irodánkban volt egy kitömött fácánkakas, erősen hervadó állapotban, melyet főnököm ifjabb éveiben – valószínűleg tévedésből – ejtett. A fácán rövidesen kevesebb farktollal ékeskedett, én pedig nagy igyekezettel merültem bele a bonyolult simogatási műveletbe.
Óvatosan közelítettem meg az ágyam vasán trónoló uhut. Már majdnem elértem, amikor ismét fellendült a levegőbe. A lánc visszarántotta, de most már nem az ágyra szállt. Ott állt régimódi mosdóm lecsukható tetővel. Teteje nyitva. Erre célzott. Igen ám, de rövid volt a lánc, azt már nem érte el, de elérte szobám egyetlen ékességének, porcelán mosdótálamnak peremét. A tál megbillent, az uhu csúszkált egy darabig rajta, majd lökött magán egyet, és vissza az ágy végére. Drága lökés volt… Szobám ékessége pedig darabokban hevert.
Majd a guta ütött meg. Békésre hangolt ábrázatom eltűnt, és körülnéztem valami ütleg után, hogy a háztartásomat ért durva sértést megtoroljam.
Kereső tapogatásomat szárnyas jótevőm nagy érdeklődéssel figyelte. Buksi nagy fejét forgatva kísért, és úgy látszik, megérezte, hogy baj lesz, mert előbbi vadsága mintha eltűnt volna, helyet adva bizonyos joviális együttérzésnek.
Haragom, persze, hamar elszállt. Gondoltam, felhasználom ezt a kedvező alkalmat. Elő a fácánfarkot!
Lábujjhegyen megpróbáltam az uhut ismét belopni. Már a fejénél citerák a fácánfarok, mikor uhum kedélyesen bekapta a toll végét, és húzni kezdte.
Zavarba jöttem. Mi itt a teendő? Komázás akar ez lenni? Én is húzom. Húztuk! Ide-oda. Majdnem rikkantok örömömben. Ez már barátkozás! Egyetlen, öreg barátom! (Később igazán az lett!)
Végül – okos enged – az uhu elengedte a tollat, mely eltörve fittyent alá. Rohanás egy új tollért. Majd úgy esem be az irodába.
Ott ül főnököm, és az ókula fölött kérdően néz rám:
– Valami baj van?
Hebegtem, és elfoglaltam helyemet asztalomnál. Mintha a környék összes tűibe ültem volna… Ilyen alkalmat elmulasztani… Ott ül a drága madaram, jó hangulatban várja a jótékony simogatást, és én ide vagyok szögezve. Izegtem-mozogtam, míg végre az öreg kicsoszogott.
Neki a fácánnak! Szegény kakas üvegszemével szemrehányólag nézett rám, míg ismét megraboltam.
Uhum nyugodtan ült, amikor visszamentem, nagyokat pislogott, és láthatólag jólesett neki figyelmességem. A cirógatást már nem bánta, sőt felfújta magát, és elkezdett tollászkodni. Leültem elébe, beszélni kezdtem hozzá. Értelmesen hallgatott. Aztán letettem a tollat, és kezemmel próbáltam megsimogatni.
Kopp!…
Jól a körmömre koppantott, mintegy jelezve, hogy ennyire még nem vagyunk jóban. De nem csípett meg. Így ültem és beszélgettem Tantival sokáig. Baglyom a monoton hangtól elálmosodott. Pupillája egészen apróra zsugorodott, és láthatólag küzdött az álommal.
Lassan felkeltem, öreg újságokat helyeztem el a „tisztaságnak miatta”, és dolgom után néztem.
Este vacsoránál főnököm megkérdezte, hogy megkaptam-e az uhut.
– Már meg is barátkoztunk. Nem olyan vadállat az, csak tudni kell vele bánni.
Éreztem nimbuszom rohamos emelkedését, hát felhasználtam az alkalmat:
– Holnap reggel szeretném is már kipróbálni.
– No, jól van, csak vigyázzon, mert Harrai is három hétig volt a kórházban.
Ez a tudat ismét lelohasztotta jókedvem. Vacsora után koromsötétben igyekeztem a másik épületben levő lakásomra. Csendben nyitom a szobám ajtaját, és… fff fff…, kap…, kapp… – a fejem felett.
Az ajtó mellett állt szekrényem, ennek tetejéről jött a hang. Rémülten ugrottam vissza, és keresem a zseblámpám, hogy megvilágítsam a helyzetet. Kinyitom az ajtót, és felvilágítok a hang irányába.
Ott trónol – Jókai összes művein – uhum, tollát felborzolva, és néz kerekre nyílt vörös szemeivel. Lánca a földön, vékony bőrbéklyója elszakítva. Tanácstalanul ültem ágyam szélére; hogy alszom én itt ezzel a kiszabadult boszorkánymadárral? Tanti közben ártatlanul vakarózott Jókai összes művein. Mit tehettem? Szépen levetkőztem, és elkezdtem újságom olvasni. Fél szemmel lesve az uhut. Néha szóltam hozzá. Úgy látszik, megunta odafenn, mert egy szép lendülettel leszállt ágyam végére. Úgy néztük egymást. Baglyom láthatólag jól érezte magát. Én nem! Ha lábam megmozdítottam, odasandított. Azt hiszem, egeret sejtett a paplan alatt. Múlt az idő. Szemem már majd leragadt. De minél álmosabb lettem én, annál élénkebb lett az uhu. Leszállt a földre, és terepszemlére indult.
Hármasszekrényem középső ajtaja tükör. Baglyom arra sétálva meglátta magát a tükörben. Szeme kerekre nyílt, és lassú lépésekkel indult a testvér felé. Persze az is közeledett. Felborzolta magát, és szegény rabom a társtalanság örömtelen évei után rokonra találván, elrikkantotta magát:
– Uhuhuhuuuúúú… – és megkopogtatta csőrével a tükröt.
Nagyon megsajnáltam. Az ősi éjszakák kopott lovagjának szomorú kis öröme meghatott. Elhatároztam: mindent megteszek, hogy jó barátok legyünk.
Madaram még mindig a tükör előtt tanácstalankodott, azután megunva a másik elérhetetlenségét, visszalendült ágyam szélére.
Zseblámpámat kezem ügyébe helyezve – lesz, ahogy lesz –, elfújtam a lámpát, és elaludtam. De ekkor már éjfél volt. Álmodtam aztán egész éjjel szebbnél szebb uhuzásokat, dús zsákmányt, suhogva vágó sasokat és bárányszelíd uhut, melyet a kezemen vittem a kunyhóhoz, mint a középkor solymászai fakó metszeteken.
Amikor hajnalban bezörgettek, a vadászat előrevetett izgalmai elsöpörték az álmosságot. Uhum még mindig ágyam vasán ült, de már nem fújt rám, amikor felkeltem és öltözködve tettem-vettem körülötte. Izgatott csak akkor lett, amikor elővettem kosarát, hogy betessékeljem. Nagyon rossz emlékek fűzhették ehhez a szűk ketrechez. Nem is erőltettem. Erős bőrkesztyűt húztam, és elhatároztam, hogy kézen viszem ki. Ha más megcsinálta ezt, megcsinálom én is. Holnapra elkészül az új szállítókosár, zsákvászonból, szakszerűen. Az új béklyó már készen volt, csak rá kellett a lábaira csatolni.
Nehéz művelet volt. A csőrétől már nem féltem. Puskát a nyakba, tölténytarisznyát keresztbe, uhut a hónom alá, és: gyerünk.
Egyik kezemmel lábait fogtam össze, másikkal szárnyait nyomtam hónom alá, lazán, hogy meg ne törjön, amúgy is kopott a tolla, és fel a dombtetőre.
Csupa verejték voltam, mire felértem. A nagy madár meleg volt, mint a kályha. Fent friss szél lengedezett. Hamarosan találtam egy alig méter magas iszalagbokrot. Nagyon kényelmetlen helyem volt. Félig ülve, félig fekve vártam a szerencsét. Baglyom nyugodtan ült T-fáján, hátat fordítva a kelő napnak. Álmosan hunyorgatott, és néha szárnyait suhogtatta.
Kellemes izgalom bizsergett bennem, és egyik lábam már úgy elzsibbadt, hogy bicskát lehetett volna bele szurkálni: azt sem éreztem volna.
Hátam mögött az öreg bükk meredezett élő és holt ágaival, és messziről varjúkárogás közeledett. Kár-kár…, kaár… Mint a trombita. Nem a fekete varjak gyászos, mély hangja, hanem a szürkék szemtelen károgása. Láthatatlan helyek lökték ki magukból ezeket a zsiványokat, és bár egész tölcsér volt már a bagoly felett, még mindig újak és újak érkeztek.
Én pedig vért izzadtam a bokorban, mert lőni – azt nem tudtam. Szűk helyemen még mozdulni sem lehetett. Baglyom forgatta a fejét – már attól féltem, lecsavarodik a „kvintről” –, de nem mutatott különösebb harciasságot.
Hátranézve látom ám, hogy a bükkfa egyik száraz ágán egy egész füzér szürke tanácskozik. No most! Óvatosan, de csak felsőtestemmel megfordultam, és bal kézzel fogva a puskát – majd a nyakcsigolyám ugrott ki a helyéből –, próbáltam a zajongók közé spriccelni. Egészen rá kellett a puskára feküdni, hogy lássam a cső végét, és… durr!
A nehéz puska úgy orron vágott, hogy tizenöt varjút is láttam potyogni. De hát ez csak káprázat volt. Utána mindössze hármat találtam. Orromból meg dűlt a vér. Ezt hát megcsináltam. Hiába volt minden, az orrvérzés nem állt el. Kimásztam a bokor alól, és szipogva szidtam magam ügyetlenségemért.
Vége az uhuzásnak!
Leültem egy fatönkre, és sóváran néztem egy messze köröző, nagy madarat, mely biztosan ide jött volna… De a madár mintha közeledne… Egyszer csak fordul, és mintha én a világon se lennék, neki a bagolynak. Hallom szárnyai suhogását, amint közeledik. Látom, baglyom is lelép a fáról, és hátát a fának támasztva, karmait tartja maga elé pajzsul, de annyira pillanatok alatt történik mindez, hogy lőni elfelejtek.
Madaram azonban nem zavartatja magát. Rekedt rikácsolással vág újra, és amikor ellendül a bagoly felett, lelövöm. Még estében is rikácsolt…, de mire odaérek, már nem él.
Boldog vagyok! Három varjú, egy hatalmas galambászhéja és olyan gazdag élmény a zsákmányom, amelyet soha nem felejtek el.
Meg téged sem, öreg madaram. Élsz-e még vajon? De sok szép emlékem fűződik hozzád! Gondolsz-e rám néha unalmas téli napjaidban? Emlékszel-e ragyogó tavaszi hajnalokra, ködös őszi reggelekre, amikor már összetanulva irtottuk a férgesét, és elismerően pislogtál be kunyhóm ablakán, ha puffant melletted egy zsákmány? Egyszer egy varjú a fejedre esett… No, akkor mérgelődtél egy kicsit… Emlékszel-e?
Nem tudom, látlak-e még, de mindig örömmel és szerető visszaemlékezéssel gondolok rád. Talán megérzed a társtalanság és rab magány örökös sivárságában ezt a pár sort, amely neked szól. Hát kérlek – fogadd szívesen.
TÁRSBÉRLŐK
A fiatal vércsepár már március első napjaiban megérkezett. Nászúton voltak, de ők ezt nem tudták, azért normálisan viselkedtek. Végigrepültek a folyóparton, kicsit sivalkodva a belső jó érzéstől – mert szívükben s az egész tájon szétömlött a tavaszi ragyogás –, de egy helyen megálltak a levegőben.
– Nini! – mondta a menyecske.
A fiatal férj nem szólt semmit, csak lekeringett a vén nyárfára, annak is egy csonka ágára, melyen két fészek volt. Egy nagy és egy kicsi. A nagy, majd kétméteres karimával a törzs mellett, a villában, a kicsi valamivel följebb az ágon.
Leült a két kis vércse a kisebbik fészek mellé, és jól megnézték a helyet, a környéket, a vizet, mindent. De valahányszor a nagy fészekre néztek, szemük aggodalmasan hideg lett. Azután felröppentek, vadásztak egy kicsit, és újra visszaszálltak. Ültek, néha egymásra néztek, s belül tanakodtak. Egy napon aztán a feleség vijjogott egy nagyot, mintha azt mondta volna:
– Egy életem, egy halálom, itt akarok fészkelni, ha az a másik fészek magáé a szakállas saskeselyűé, akkor is – s azzal hozzálátott a kisebbik fészek rendbehozásához, ami nem volt nagy munka. Éppen készen lett az egyszerű kárpitozással, amikor nagy árnyék úszott el felette, de abban a pillanatban megérkezett a férj is. Szinte úgy zuhant a fészek mellé.
– Itt vannak! Ezeké a nagyobbik fészek – mondta szeme aggódva, de harciasan villogva egyszerre, a magasból pedig nyugodtan lekeringett két gólyamadár.
A vércsék felrebbentek, izgatottan visítoztak a fa felett, a gólyák pedig hátrahajtották nyakukat, és kelepeltek két szép verset. A kelepelés száraz, nyári visszhangjára a vércsék elhallgattak. A kelepelésben nem volt semmi fenyegető, semmi rossz, azért a vércsék leszálltak a fa csúcsára, és nézték a gólyákat. A gólyák erről nem vettek tudomást. Ezek után a vércseasszony leszállt a fészek mellé.
– Az én fészkem! – visította, míg a férj harcias repülőmutatványokat végzett a levegőben.
A gólyák odanéztek, s az egyik megvakarta a csőre tövét, mintha azt mondta volna:
– Jó, jó, de minek ezért kiabálni? – Aztán elfordultak.
A vércseasszony ezek után betelepedett a fészekbe, ami – valljuk be – sürgős volt… A férj pedig odaült föléje, egy ággal feljebb, és szemét villogtatta.
– Itt vagyok, ne félj…
A gólyák oda se néztek, de amikor elrepültek, a férj utánuk loholt, s amikor visszajöttek, jött utánuk, mint a zsandár. De a fészekben ekkor már egy szeplős tojás lapult.
Másnap a gólyák is tatarozni kezdték fészküket, és pár nap múlva gólyáné is elhelyezkedett, de szemén látszott, hogy életbevágóan fontos ügyben ténykedik. Ugyanakkor a vércseasszony már a harmadik tojással vajúdott, és amikor férje nagy vijjogással megérkezett, úgy nézett rá, mintha azt mondta volna:
– Mit zajongsz itt, nem látod, miben vagyunk?
Aztán megszokták a közös lakást. Megszokták, és meg sem látták egymást. Csak amikor a tojások kikeltek, volt még egy kis izgalom, de mivel nem hívták meg egymást komának, ez is elmúlt minden baj nélkül. Egy darabig még őrizgették a fiatalokat, azután erre sem volt semmi szükség.
A kisvércsék kiültek a fészek peremére, a kisgólyák pedig csak arra fordították fejüket, és nézték egymást. Azután rám néztek, mert felmásztam hozzájuk; nagyon kíváncsi voltam rájuk és életükre. A vércsefiak ijedten kotródtak a fészek bölcsőjébe, a gólyácskák pedig meglapultak, és úgy pislogtak rám, mintha azt mondták volna:
– Huh, de csúnya nagy állat!
Megsimogattam őket, és éreztem, hogy lüktet ijedt kis szívük.
Egyébként nagy békesség volt a tájon.
Szénaillat, csend és béke.
ÁPRILIS
A tavasz eleje jól kezdődött. Sok esővel. Megmozdult a vetések és rétek világa, zsendültek a füvek és fák, sárgult a gólyahír, és a békanemzetség zenekara már összetanult muzsikával köszöntötte Szent György havát, mely tudvalevőleg egyúttal a Bika hónapja is.
Szomszédunkba megjöttek a gólyák. Hárman. A harmadik lehet idegen is, lehet, hogy a tavalyi fiakból való, de a fészek békéjét alaposan megzavarta. Csak azért is odaszállt a régi pár mellé, alig tudták kiebrudalni. Állandóan a kémény körül keringett, és látható irigységgel szemlélte a másik kettőt, akik hangos kelepeléssel és összebújással igyekeztek bizonyítani, hogy a házibarát intézményét nem hajlandók gólyailag tisztességes állapotnak minősíteni. Ez azonban nem zavarta a házibarátjelöltet. Leszállt a szomszéd kéményre, és várt. Rosszul tette. Mert a „tisztességes” pár erre olyan szerelmes jelenetet rögtönzött, hogy a harmadiknak a könnye csoroghatott belé. El is szállt undorral. Ezt már nem bírta ki. Azóta nem láttam.
A régi pár pedig – miután a kisgólyák alapját lerakta – tatarozni kezdte a fészkét. Ezt onnét tudom, hogy bátyám egyik reggel mély meggyőződéssel szidta a gólyák minden le- és felmenő nemzetségét, mert hogy: elviszik egy szálig a fészkünket…
Ebből látható, hogy nekünk is van fészkünk, nemcsak a gólyáknak. Ez – hogy úgy mondjam – privát fészek. Építése három éve kezdődött. Mindig szerettem volna udvarom táján gólyafészket, mert részint – szakértők szerint – ilyen házba nem üt a mennykő, részint pedig a gólyafészek a békesség és a konzervatív, csendes jólét jele… Mennykőmentesség és békés jólét – egy gólyafészekért – igazán megéri!
Három éve tehát feltettünk egy rossz kocsikereket istállónk ormára, mert a gólyaszakértők szerint nincs az a gólya, amely az ilyen kerék felett elrepüljön komoly fészeképítő szándék nélkül.
Nem mondom: meg is nézték a gólyák a kereket, de valami hiányossága lehetett, mert le sem szálltak rá, s így gólya nélkül maradtunk.
Alig múlt el a tél, már újabb tanácsaim voltak. A kerékre egy jókora használt kosarat helyeztünk. A kosár birtokáért – szakértők szerint – véres gólyacsatáknak lehetek szemtanúja, mert ilyen fészekért messze földről özönlenek piros lábú gólyavitézek és -asszonyságok…
Sajnálom, de semmiféle gólyaháborúról nem számolhatok be. A kereket még csak megnézték, de a kosár felett olyan semmibevevéssel szálltak el, mintha az a világon sem lett volna. Talán azt hitték, nem komoly dolog az egész, a kosarat csak ottfelejtette valaki…, de majd elviszi, ha a szegény gólya belerakta tojásait… De a szegény gólyának is van ám esze, és vigyáz a nemzedékére!…
Szerettem volna a kosarat földhöz vágni.
Újra eltelt a tél, és a békés, mennykő nélküli jólét kívánása újra felburjánzott bennem, mint az árnyékban a bürök.
Ne aprózzuk a dolgot – gondoltam –, és egy olyan gólyafészek került nádas tetejű istállónk ormára, hogy szinte kedvem lett volna beleülni. Alul a kerék, rajta a szétmállott, nagy kosár. Ezer ággal és boggal és mindennel, ami egy gólyaotthon kelléke lehet – a fészkek fészke…
Titkos gondolatom pedig az volt, hogy a szomszéd gólyái, ha ezt meglátják, egy pillanatig sem tanakodnak, hanem saját öreg tákolmányukat otthagyják, és beköltöznek ebbe a gyönyörűségbe.
Velük – természetesen – a jólét stb.
A gólyák megérkeztek, és „egyelőre” a régi fészekbe szálltak meg. Másnap messzelátóval figyeltem őket. Látszólag pihentek, de közben sűrűn átpislogtak az új fészekcsodára. Aha!…
Délelőtt már átszálltak, és innét nézték a régi fészküket, mely gyenge dolog volt a miénkéhez képest, ezt a vak is láthatta.
Délután arra mentem haza, hogy feleségem előadást tartott a a gyerekeknek a gólyákról, melyeket „édesapátok átparancsolt”. …Derék asszony! Növeli a tekintélyemet…
És ma reggel beütött a mennykő!
A gólyák elkezdték bontani a fészket. Nem ám a régit. Fenét! Az újat. A fészekremeket. Az enyémet… Szálanként húzogatják ki az alkalmas ágakat, és viszik a szomszédba, régi fészküket kijavítani. Mintha a hajam huzigálták volna. Néztem egy darabig ezt a barbárságot, aztán elkezdtem hessegetni őket. Mégiscsak aljasság! Ha nekik nem kell, hagyják békében. Van még becsületes gólya, aki szívesen eljönne hozzám házi gólyának.
A gólyák azonban nem zavartatták magukat. Elrebbentek, de visszajöttek, és az én csodálatosan szép fészkemből megrakták a magukét.
Feleségemnek pedig megmondtam, hogy a gyerekeknek azt kell mondani, hogy a gólyákat „visszaparancsoltam”, mert rosszak voltak.
Az asszony gúnyosan mosolygott… (Ezt a mosolyt majd a tavaszi kabátvételnél eszébe juttatom!)
És most itt állok gólya, fészek és tekintély nélkül.
De azért nem haragszom rájuk!
Esténként elnézem őket, amint száll a sötétség, és mély árnyékaival jön az éjszaka.
Az éjszakában felhők járnak. Túl rajtuk talán pislognak apró csillagok, de olyan sötét van, hogy ez nem is bizonyos. Hideg arcával ott ballag talán a hold is, de halott fénye elfullad a felhők dombján, melyek délről jönnek, és komolyak, mint akiknek küldetése van.
Alattuk csend. Csak a patak suttog sietős üzeneteket, de ez a csendhez tartozik.
Fekete mezőkön, fekete bokrok közt szalad a patak, és fodrai megcsillannak néha, mint a hajnal ígérete.
Mitől csillog a patak? Talán a beleolvadt hó fehérségét hordja? Vagy napsugaras emlékek vernek vissza benne? Mert a fényt ugyan honnét kapná?
Mindegy. Az éj fekete országában rohannak apró, csillogó vízfodrok, ide súgnak, oda súgnak, biztatnak, simogatnak, és lágy karjaikban a tavasz világosságának hitét hordják. Tudják, hogy a felhőkön túl csillagok vannak, hold van, nap van, ég van – hát mért ne csillogjanak?
A réten álmos feketeség sóhajtozik, alatta, mint játék kráterek, vakondtúrások süppedeznek, melyek alá befolyt a víz, és most összerogynak a kis várak, mert a víz még az ilyen kis dombokat sem szereti. Ne nőjön senki a másik fölé, irigykedik, mert belőle hegyek nem nőhetnek.
A szántáson két nyúl ballag. Baktatásukban gond van és elmélyedés. Majdnem összeütköznek, amikor észreveszik egymást. Az idősebb ijedten néz a kisebbre:
– Halálra rémítsz… Nem tudsz szólni?
A fiatalabb nem tud szólni, annyira megijedt ő is.
– Bocsáss meg – suttog végre. – Nagyon elgondolkoztam, de annyi a gond és veszedelem, hogy eszét veszti a szegény nyúl.
– Hát ez igaz – nyugszik meg az öreg nyúl –, hogy vagy a fiatalokkal?
– Nőnek. Szépek, de a fejem szeretném a fába verni, hogy olyan közel ágyaztam az úthoz… Emberek jönnek-mennek…, már egészen szívbajos vagyok a félelemtől.
Ekkor megsuhogott fölöttük a levegő. A két nyúl lelapult, és eggyé vált a földdel.
– Szamarak! – evezett fenn tovább egy bagoly. – Nem titeket kereslek, de ettől a sok piszok esőtől elpusztultak az egérkék – és elimbolygott a falu felé, hol a magtárak táján még gond nélkül éltek az egerek.
A nyulakba visszatért az élet, és ismét kinőttek a földből.
– Hát élet ez? – panaszkodott újra a fiatal. – Csupa rém az egész világ. Ez is csak olyan zsivány, mint a többi…
– Azt mondják, nem bánt – vélte az öregebb –, bár nem lehet hinni senkinek…
A szántás sarában cuppogva vágtatott feléjük egy nyúl.
– Vigyázzatok – szólt rohantában —, róka jár a határban.
– A két nyúl elrohant a fészek felé, és dobogó szívvel takarta be a fiatalokat, de ekkor már megeredt az eső.
A róka az erdő felől jött, és úgy suhant végig a barázdákon, mint a szél, mely alig érinti a földet. Bundája csapzott volt, orrát verte az eső, és barlangjában családi örömök voltak készülőben. Megrázta magát:
– Még csak ez az eső kellett! Se szimat, se nyom, se fene. Hát nem jobb az ilyen nyavalyás nyúlnak? Nyakig ül az élelemben, ide harap, oda harap, és megvan. Nem fut előle a lóhere. És még ő panaszkodik… Hopp! Itt nyulak jártak… – és híres orrát rátette a csapásra, melyen az előbb a nyulak elloholtak.
Az eső szakadt. A róka orra már a földet súrolta, de aztán elveszett a szimat, mert az eső szétverte az otthagyott párákat. Megállt. Leült, és belenézett a feketeségbe, melyből eső született.
Butaság itt keresgélni – gondolta, és elvágtatott a falu felé, hol tudott egy tyúkólat, melyen nyitva van az ajtó, bár az udvarban akkora komondor őrködik, mint egy borjú. Veszély, veszély, de a fiatalok maholnap megjönnek. Enni kell sokat addig. Tej kell, erő kell, hogy a nemzedék is erős legyen.
A szérűk alatt az esti füst kesernyés szaga lengett még, és csend volt a faluban, mert hajnal felé járt az idő, amikor a kutyák elmondták már egymásnak az összes kutyapletykákat.
A róka becsúszott a kerítésen, és orra remegve kapkodta össze a szimatot, melyek hidegek voltak, és hiányzott belőlük a komondor veszedelme. Ez nem rendes dolog! Hol a kutya? Ekkor vékony, sokhangú nyöszörgés ütötte meg a fülét, amitől egyszerre jókedve kerekedett.
– Szóval a kutyaasszonyságnak is kicsinyei vannak – mosolygott –, szép dolog, nagy dolog! – és vidáman indult a tyúkól felé, melynek ajtajában kidüllesztett mellel ült a kakas. Aranykarikás szemével vaksin nézett a sötétségbe, honnét a róka sompolygó nesze hallatszott.
– Kakatt…, kerrr…, jár itt valaki? – és kinyújtotta nyakát, hogy többet lásson.
– Szegény átutazó vándor vagyok — mondta a róka, és leemelte a szép kakast nyakánál fogva. A kakas nem kérdezett többet, úgy látszik, nem volt kíváncsi többé a földi dolgokra, a róka pedig kisurrant vele a rét felé, hol ekkor már nehéz ködök jártak, melyek a hajnal érkezését várták.
A róka belerohant a ködbe, a pára összefolyt utána, és gomolygott tovább, mintha mit sem látott volna.
Az erdő fái egyszerre csak felálltak előtte a ködben. A róka letette a kakast, és figyelt, mert az erdő titok még a rókának is, és veszedelmeket rejt néha magában. De csend volt. A fákról lekoppantak a tavalyi levelekre a nehéz esőcseppek, az utakon csak a hajnal sóhajtott. A róka újra elindult a kakassal. Amikor besurrant az erdőbe, valami madár rebbent fel előtte. A róka megtorpant:
– Ijesztgetsz, nyavalyás – szuszogta, mert a kakas tollai az orrát csiklandozták, és nehéz volt, mint a só.
A fák némán álltak az éjszakában, és ágas ujjakkal a levegőt tapogatták, hogy kiterjeszthetik-e már levélszárnyaikat, és virágjaikra nem hoz-e bajt a hajnali dér. Mert az idő itt van már. A föld küldi az élet nedveit, és erei duzzadásig tele vannak, de a levegő még hideg, s így gondjai vannak a szegény fának. Merjen-e virágozni? Merjen-e levelezni?
A róka nem érzi a fák aggódását. Halkan surran az ismerős csapáson. A nyiladékon megáll és körülnéz. Bár nem sokat látni, de nem lehet soha tudni…, baj is lehet…
Az erdő legsűrűbb részébe ért. Itt már nem siet. A szederindák szövevénye alatt átcsúszik, hogy a hasa a földet éri. Igen, nem sok idő van már a fiak megérkeztéig. Duzzadt csecsbimbói súrolják a hideg, nedves avart, és arra gondol, hogy nemsokára meleg szájacskák tapadnak rá, és ez nagy gond, nagy boldogság lesz.
Egy öreg bükk tövében ott ásított a rókavár szája. Sötéten, melegen. Leült a róka. Letette a kakast, és nézte a bejárást. Itthon van az ura? Körülszaglászta a bejárást. Igen. A levegőben ismerős, meleg szimat lebegett. Felkapta a kakast, és gond nélkül surrant be a várba.
A sötétségben ura szemei világítottak.
– Már féltettelek – mondta kedveskedve –, ilyen állapotban többet nem engedlek messze. Libák népéből hoztam egyet. Még hozzá sem nyúltam. De látom, te sem jöttél üresen…, ügyes és bátor asszonyka vagy. Szép fiaink lesznek…, de most együnk…, egyiket megesszük, a másik itt marad neked, hátha megérkeznek a fiatalok, s akkor élelemnek kell itthon lenni.
A barlangban ezután már csak a csontok ropogtak. Azután ez is elhallgatott, és összebújva elaludt a két róka.
…Künt a nedves szántáson pedig lapultak a nyulak. A portyázó róka réme még ott leselkedett a sötétségben, és nem akart világos lenni. Csak a patak csobogott vidáman, és üzeneteket hozott messze tájakról. Fodrai felcsillantak, és becsukták újra szemüket. Apró hullámai megrázták a téli nádszálakat, melyek búsan álldogáltak forgóikkal.
– Mi bajotok? – susogott a patak. – Ébredjetek! Túl a hegyen most születik a fény, és ti kishitűen gubbasztotok. Hát nem érzitek? Jön a fény, a meleg, a Tavasz!
Ekkor vált el a dombok éle az égtől. Az ég magas lett egyszerre, mert elszakadt a földtől, ahova az éjszaka feketesége ragasztotta. A dombok gömbölyűek és puhák lettek, mint nagy, lágy kenyerek, tetejükön pedig meleg kezével végigsepert az első napsugár.
És erre megmozdult a rét, a nád, az erdő.
Az erdőben csattogva szólt egy feketerigó, és fuvolázó, lágy muzsikája belehullt a rókavárba, hol békén aludt a két róka, és a nótára álmukban megnyalták szájukat. A szántások felett egy pacsirta dalolt.
A barázdákban gondtalan nyúlasszonyságok ballagtak, vagy vitorláztatták füleiket, csak úgy megszokásból, ám az is lehet, hogy morzejeleket válthattak egymással, és a tavalyi nádszálak is kihúzták magukat a patakban. Kopott zászlójukat odatartották a hajnali szélnek, ki a fodrász tisztét tölti be az erdő és mező világában – és kacéran néztek a patak tükrébe, amely csupa nevetés volt. Apró hullámgyűrűk is ott karikáztak az öreg nádszál körül, és felszóltak hozzá:
– No, öreg, kár volt ugye szomorkodni?
– Igaz, igaz – bólogatott a száraz nádszál –, de olyan végtelen volt az éjszaka. Én nem magamat féltem, hiszen tudjátok… – és szemérmesen nézett a hóna alá, hol ekkor született harmatos zölden az első nádlevél.
A NÁD
A tónak ebben az öblében nem volt nád. Valamikor talán lehetett, de most nem volt. Igaz, az utóbbi időben elkövesedett a fenék, mert a patak kevés iszapot hordott be; ami volt, azt elmosták a hullámok. Pár szál azért mégiscsak lehetett volna. De nem volt, s ezért rideg és üres volt ez az öböl. A hullámok nekinyargaltak a partnak, rombolták a köveket, összetörték a virágokat és kagylókat, mert hiányzott a szelíd nád, aki türelmesen eléjük állt volna, mérsékletre intve a rakoncátlan vizet.
Üres volt ez az öböl, és a víz értelmetlen locsogásán kívül nem hallatszott benne semmi, csak a sirályok vijjogása nyáron, és a jég ropogása télen, amikor a hideg szigorú következetességgel abroncsozta össze a partokat.
– Így – mondotta, amikor készen lett a mű –, ez csodálatos munka volt, s ez most már így tart örökké!
És nem mondott ellent senki, mert hiányzott a nád, aki szelíden ingatta volna bugáját, mellyel nem ütött meg soha senkit, éppen ezért gyávának tartották és élhetetlennek. Csak „igen”-t mondott vele és „nem”-et, de ez az igen és ez a nem megmaradt akkor is, amikor a jeget apróra törte a még szelídebb napsugár és a haragos köveket sima kavicsokká koptatta saját keménységükön a víz.
De ebből az öbölből hiányzott a nád.
Hiányzott a víznek, a partnak, a madaraknak, a halaknak, a kígyóknak és békáknak, még az öreg várromnak is hiányzott, aki mereven állott az öböl partján kiugró sziklákon, unatkozva nézegette magát a víz tükrében, és szerette volna, ha legalább a tükörben nád nőtt volna udvarán, és tavirózsa ablakai alatt. Az öreg vár tudta, hogy mindez nem lenne igaz, de azt is tudta, hogy nem mindig az a szép, ami igaz, és végeredményben ki tudja, hogy mi az igazság.
És hiányzott a nád az embereknek is, akik nem sokra becsülték, mert csak nád volt, de a házaikat vele fedtek, jószágaikat vele etették, békés kunyhókat csináltak belőle, és ha tüzet raktak a nádból, arra gondoltak, hogy hitvány náditűz csak, amit mindig etetni kell.
De azért nagyon hiányzott.
A víz mosta, egyre mosta a partot, és a part úgy érezte: nád kellene szélfogónak. A szél dühösen nyargalt a parton, mert unatkozott, és szeretett volna muzsikálni a nád hárfáján, mert alapjában véve muzikális természetű volt. A madarak szerettek volna leszállni, megpihenni és fészket rakni, és keresték a nádat, és vágytak utána. A halak hűsölni szerettek volna árnyékában, turkálni gyökerei mellett, és dörgölőzni lába szárán. A kis csigák derekára tapadtak volna, és a szitakötők leveléről lestek volna a szúnyoghegedűsöket, akik megszületnek és meghalnak, anélkül, hogy vért ízlelnének. A hullámok játszani szerettek volna vele, ingatni és rengetni, hogy megmutassák erejüket; megverni és megcsókolni karcsú derekát, kihajlítani és behajlítani az öreg vár tükrének ablakán, hol valamikor kényes és szomorú várkisasszonyok lengették kendőiket, de elmúltak már régen, és nem maradt meg más belőlük, mint az a szomorú pillantás, amit a távozók után küldtek. Az emberek pedig a fejüket vakarták, és áteveztek a túlsó partra nádért, folyton arra gondolva, hogy milyen jó lenne, ha a nád itt lenne az ő öblükben, melynek tükre csak akkor pattant meg, amikor az öreg Póka, a parti halász egyszerűen, tisztességgel, ámbár egy kicsit mérgelődve a hitvány fogás fölött, azt mondta:
– Hát, öreg Balaton, nem adhatnál ide egy kis nádast?
Igen csendesen mondta ezt az öreg Póka, mégis mindenüvé elhallatszott, de akkor még nem történt semmi. Az öböl továbbra is üres volt, hullámok tovább verték a partot, és a vár üres ablakszemén csak a felhők jártak ki-be, mint elhagyott csárdában szédelgő vándorlegények.
– Mit kellene tenni? – kérdezte az öreg rom álmában. – Mit kellene tenni? – kérdezte egy álomvitéztől, aki néha megjelent az éji órában, mert ez a vitéz is róla álmodott és arról a pillantásról, amelyet egy lánytól kapott itt valamikor.
– Zörgessetek!… – mondta a vitéz, és mosolygott, mert újra látta a lány szemében a szeretetet, ami belőle megmaradt.
– Zörgessetek! Tegyetek végre valamit.
Az öreg romnak csak este jutott eszébe az álom, amikor felkelt a hold, és meredt szemével újra végigbogarászta a mohos köveket.
– Nincs itt semmi, amit ne láttál volna ezerszer, de mit szólsz ehhez a tanácshoz?
A hold titokzatosan mosolygott, mint általában, akik nem tudnak semmit, és a rom feldühödött:
– Faljon fel a Hajnal, döglött Palacsinta, én már tudom. A Vitéz azt mondta, hogy zörgessünk, hát majd zörgetünk. Készülj, fiam – nézett az egyik kapuoszlopra, amely egyedül állt, s egyensúlyát már csak az emlékek tartották, ámbár az emberek azt mondták – egy művészettörténész cikket is írt róla –, hogy csodálatos kötőanyagot használtak a régiek. Az oszlopnak ez nem ártott, s a művészettörténésznek használt, bizonyítva: nemcsak az igazság lehet hasznos dolog.
– Készülj, fiam! Veled zörgetünk. Dicsőség ér, te leszel az áldozat.
– Áldozat?… Mért éppen én? – rendült meg az oszlop. – Én vagyok itt a legértékesebb.
– Éppen ezért. Értéktelen áldozattal nem lehet zörgetni.
– És rajtam mindenféle írások vannak, s ha legurulok a völgybe, nem jönnek fel többet megfejteni ezeket az írásokat az emberek…
– Jó, hogy mondod! Legalább békességben leszünk; nem veszekednek itt rajtad a tudósok, nem becsmérlik egymást, és nem a kisasszony szobájában végzik el a dolgukat. Éppen ott! Na, készülj szépen…
– Hát legyen – ingott meg az oszlop, aki engedelmes természetű volt, és alapjában véve unatkozott is egy kicsit –, de nézzetek le hozzám, mert én azért ide tartozom. – Roppant egyet az ötszáz éves habarcs, újra megingott a hatalmas oszlop, aztán nehézkesen dőlni kezdett. A zuhanástól megrendült a föld, és az oszlop maga alá gyűrve bokrokat és fákat, szörnyű dobbanásokkal forgott le a völgybe. A patakparton még egyszer felágaskodott, aztán szétvágta a vizet és iszapot, nagy csattanással elfeküdt az árokban.
Még a hold is megállt az égen, és tátott száját a csodálkozástól még nagyobbra nyitotta, mintha azt mondta volna, hogy végre történik valami az előírt keringésben. A holdat ugyanis csak félezer éves mozdulatok érdekelték.
Az öreg vár úgy érezte, mintha fél vállát veszítette volna el, de azért nem sajnálta.
– A vitéz azt mondta, hogy zörgessünk, hát most zörgettünk, ámbár nem tudom, hogy mi köze van ennek a nagy dörömbölésnek a szelíd és kedves nádhoz?
De ezt nem tudta senki sem. Nem tudta a szél se, a part se, a hold se, és a tanácstalan gyapjas felhők se, akik egyébként nem tudnak semmit.
– Megmozdultatok és zörgettetek – mondta másnap a vitéz –, most már csak higgyetek, és ne törődjetek a holnappal.
– Akkor jó! – mondta álmában a rom, de ezt az álmát teljesen elfeledte, és úgy gondolta, hogy az oszlop zuhanásának mély nyomain majd bokrok nőnek, és egyszer csak erdő lesz körülötte, ami szintén nagyon szép lesz. De hogy nád?…
Odalent pedig a patak megtorpant. A roppant kő eltorlaszolta az egész medret, és a kis hullámok egymást lökdösve tolongtak az oszlop mohás oldalán.
– Mi van ott elöl? – locsogott a patak. – Mért nem mentek?
– Valami nagy kő – futott vissza egy kis hullám –, zöld moha van az oldalán és mindenféle jelek. Szép kő – suttogta –, a többiek most mosdatják. – És a kis hullám visszaszaladt a kőhöz, mert nem akart kimaradni a játékból.
– Jó, jó – mondta a patak, aki nem volt elrontója semmi játéknak –, de mi lesz a többiekkel? Itt nem tartogathatlak benneteket. Menjetek át valahogy! – sustorgott, de a komolyabb hullámok is azzal jöttek vissza, hogy ez lehetetlen. Megpróbálnak ugyan mindent, de a kő nagyon magas, és az alja mélyen az iszapban van.
– Akkor kimentek a rétre!
És a kis hullámok eleinte félénk tapogatódzással, később pedig felszabadult viháncolással kiszaladtak a rétre.
– Tó leszünk! – kiáltották a tapasztaltabbak. – Valóságos tó. Ki hitte volna?…
Bizony, ezt nem hitte senki.
A réten éppen renden feküdt a széna, de reggel már nem feküdt, hanem úszott, és az emberek, akik a kő lezuhanásában amúgy is rossz jelet láttak – kétségbeesetten szaladtak a közbirtokosság elnökéhez, hogy azonnal menjen a városba segítségért.
Az elnök azonban meggondolt egyéniség volt. Gondolkodott – ez látszott rajta –, erősen gondolkodott.
– Majd magam nézem meg – nyilatkozott végül.
– Attúl nem lesz kisebb a víz – mondták a békétlenkedők –, menjünk neki ásóval, kapával.
– Gyüjjenek a tanácstagok – mondta az elnök, akinek a szénája a pajtában volt már –, aztán majd meglássuk…
A fél falu ott volt már a ledőlt kőnél, csendesen, ahogy illik, és helyet adott a hatóságnak.
– Éhen – bólintott az elnök –, szép nagy víz…
– …Nagy víz – visszhangzottak a tanácstagok, akik már nem merték azt mondani, hogy szép, mert a tömeg hangulata úgy függött felettük, mint egy másik nagy kő, de cérnaszálon.
– …Ámbár még nem elég nagy – mondta az elnök, aki bátor ember volt.
– Mi? – hördült fel valaki, és a cérnaszál szakadni készült.
– …Mert a szénát, ha jól látom, már úgyis megette a fene, aztán ha most eleresztjük a vizet, majd azt mondják, hogy csak eresszük máskor is.
– Ebben van valami…
– Na lássátok. Hát türelem, jajgatni meg én is tudok, de csak ha muszáj.
A víz pedig nőttön-nőtt. A hullámok már a petrencéket ringatták, amikor a bizottság kiszállt, benne a levéltárossal, aki egész úton a gyönyörű oszlopot sajnálta IV. Béla idejéből.
Béla? – gondolta a főmérnök, és hitelezőjére gondolt, akit szintén Bélának hívtak, ámbár nem lehet tudni, hogy hányadik.
– Béla! Hát majd adunk neki! – mondta dühösen és utálkozva. Aztán beleköpött a vízbe.
– Itt rendet kell teremteni, végleges rendet. Az oszlopot kiemeljük, hogy a tudomány is megkapja a magáét, és a patakot szabályozzuk. Végeztem! – mondta dühösen, mert a főmérnök katona volt valamikor, hiszen az adósság is abból az időből származott – végeztem! – és várta, hogy ki mond ellen, de nem szólt senki, mert mindenki helyeselte a munkát. Csak az elnök mondta később:
– Igenis. Hány napszámost állítsak, ámbár, ’iszen tetszik tudni, most nálunk drága a napszám, mert szőlőmunkában vagyunk, de azért – és mellére ütött – a kösség érdeke az első!
A víz azonban minderről nem tudott, csak növögetett szépen.
A patakparton nyüzsgött az ember, mélyült a meder, és még éjjel is tüzek virrasztottak a völgyben, mintha leszálltak volna a csillagok, ámbár nem lehetett észrevenni, hogy azért az égen kevesebb lett volna.
Az öreg vár nem szerette a nagy nyüzsgést, és amikor a vitéz megjelent álmában, meg is mondta, mégpedig morogva:
– Nem jó ez sehogy se. Rossz volt a tanácsod! A vitéz csak mosolygott.
– Ki tudja azt megmondani, mi a jó, és mi a rossz? A szándék a fontos, és hogy mi lesz belőle. Hiszen nem akartatok rosszat, s ami közben van, az csak út, s az út néha rossz.
– Az bizonyos, hogy szépen tudsz beszélni, de ebből aligha lesz nád – morgott a rom, és másnapra elfeledte álmát, ami ebben a korban nem csoda, de meg nem is ért rá álomfejteni, mert odalent: Trarará! Csim-bum! Bumbumbum! – zene harsant, és dobbant a dob, mert ünnep készült és áldomás az új zsilip tiszteletére.
– Bumbumbum! – kiáltott a rom visszhangja, és az öreg vár kövein a hideg futott keresztül a régmúlt idők hangjától, amikor még ágyúk dördülésével labdáztak így a völgy és a hegy.
– Láttok? – nézett fel a kapuoszlop. – Láttok?
A kapuoszlop tisztára mosva ott állt a zsilip mellett, új alapzaton, virággal volt körülfonva, és szinte elpirult, amikor a kelő nap vörös lángja megsimogatta.
– A múlt és a jelen találkozik itt – mondta a szónok a kőre és a zsilipre mutatva –, a múlt és a jelen… – Kicsit gondolkodott még, s mivel más nem jutott eszébe, azt mondta:
– Most pedig húzzátok fel a zsilipeket.
A patak már tegnap óta ott toporzékolt a cementbe ágyazott zsilip előtt, s amikor megnyílt a kapu, a felduzzadt víz szinte kiesett az ajtó elé.
– Gyerünk! – hangzott. – Hív a messzeség és a lejtő. Hív a tó, a nagy hívja a kicsit, ez az örök parancs.
És megreszketett minden kis hullám, távol csatangoló kis erecskék, és egyszerre a patak felé fordultak, s az új meder csatornájában fegyelmezetten, zökkenő nélkül úsztak valahová, valamit betölteni, valamit elvégezni, valami homályos akaratnak engedelmeskedni.
– Elég volt a játékból, most majd szigorú leszek – locsogott a patak –, új életet kezdünk! Majd én megmutatom!
A parton az ásók, lapátok, talicskák csak mosolyogtak. Nélkülünk ugyan mi lehetnél? – gondolták.
– A mi kezünk munkája – ragyogott a munkások arca.
– Az én tervem! – nézte a simán folyó vizet a mérnök, Ezt jól csináltam – gondolta az elnök.
– Milyen rövidlátók – hunyorgott az öreg rom, aki mellett elrepültek a gondolatok, és szárnyukkal megérintették —, ha én nem zörgetek, és le nem lököm a követ, eszükbe sem jutott volna. Ámbár hogy nád ebből hogy lesz?…
Másnapra pedig egy csepp víz nem volt a réten, csak a patakban úszott a megnövekedett, iszapos víz simán és hangtalanul, mint az olaj. Simán, hangtalanul és félelmetesen, szürkén, akárcsak a néma hétköznapok az idő mérhetetlen medrében.
Az öböl azonban ebben az időben megzavarodott. A patak vize visszanyomta a tó hullámait, és meglassúdva iszapot szitált a kövek közé. Az öböl tükre elsötétedett, mintha rejtegetett volna valamit, de melegebb lett, és a kövek beágyazták magukat az iszapba.
– Jobb is ez így – ásítottak a kövek.
A hullámok azért még kifutottak néha a partra, mert pusztító kedvük nem múlt el, de nem vették észre, hogy eddig csak vittek, most pedig hoztak, és lerakván a terhet, megkönnyebbültek.
– Építünk! – kiáltották, s úgy érezték, sohase tettek mást, csak építettek, és nem érezték, mintha adtak volna, mert elfeledték, hogy csak kapni teher.
A patak pedig jött, jött végtelenül, de az öbölbe érve elerőtlenedett, és amit hozott, elejtette. Ekkor már holt levelek úsztak a vízen, mert közelgett az ősz; kis csigák fúrták magukat az iszapba, lassabban vert a békák szíve, mert hidegedni kezdett a víz. Az őszi esők kitartó szemerkélése megduzzasztotta a patakot, mert a levezető csatornák ontották a völgyekbe rohanó vizet s benne kődarabokat, madártollat, békalencsét, sásgyökeret és nádtorzsát, élő és élettelen holmikat, ámbár ezek csak szavak, mert a kő nem tudta, hogy ő élettelen, s a nádtorzsa nem tudta, hogy ő él. Csak annyit éreztek, hogy vannak, és nem is kívántak mást.
Egy éjszaka azután szétszakadtak a felhők, s a holdban jéghegyek látszottak. A harmat megborzongott, és a rétet kiverte a didergés sója, a dér. A vizek feltisztultak, az iszap elpihent, és az öböl ismét tükröt tartott az öreg vár alá, melynek kőszemöldökén varjak tollászkodtak, és bástyaormán a ködben mintha régi zászló lobogott volna, ám lehetséges, hogy ez csak a köd játéka volt, mert a zászló csattogását hallani nem lehetett.
A hullámok most már szinte pihenni jártak az öbölbe, mert az öböl előtt vékony zátony keletkezett; a puha iszap ellenállt, és lágyan megsimogatta a hasukat.
– Nem is rossz – mondták, és lustán elfeküdtek, mert miért rohanjon az, aki fekhetik?
A tó vize még mozgott, azért a halak bejöttek a békés öbölbe téli álomra; és ott aludtak a mozdulatlan vízen a vándor vadlibák, a hajnal fényességében ki-be úszkálva az öreg vár tükrének ablakán.
– Nem is bánom – ásított a rom –, ámbár a leányasszonynak galambjai voltak. Galambjai és sólymai…, de azért csak úszkáljatok.
A libák nem szóltak semmit, mert ők azt hitték, hogy a vízen vannak, ami nyilván csalódás volt, de ezt se sokáig, mert egy reggelre alattomosan beablakozta az öblöt a Tél.
– És most csend legyen! – suttogta. – Csend! – sziszegte fenyegetőn, de érezni lehetett, hogy nem ez az utolsó szava.
Csizmája végigcsikorgott a patakon, dermedt kezével lesimította az utolsó leveleket a fákról, és dühösen fenyegette meg a fenyőket, akik nem átallottak nyári zöldben pompázni.
– Rátok is sor kerül! – hörögte, és orra szinte kék lett, hogy gutaütéstől kellett tartani.
– Tökéletlen az öreg – suttogták a fenyők –, rá kell hagyni. Mindig elfelejti, hogy mi a dolga. Ne féljetek, madárkák, csak ide a hónunk alá!
S a kis cinkék és királykák, ökörszemek és őszapók ott pislogtak a sűrű fenyvesben, sőt élelemért járva tornásztak is, hogy meg ne fázzanak.
De a tó még egyre szabadkozott.
– Nem – mondta hánykolódva –, azt ne kívánd.
– Parancs! – dühöngött a Tél.
– Nem, nem parancs. Voltak Telek, akik nem akarták…
– Hitványak voltak!
– Hát énrajtam ne nőjön a hiúságod. Nem engedem!
A Tél összehúzta szemét, és szokatlanul csendes lett, amitől a tó jobban megijedt, mintha őrjöngött volna.
– Mozogjatok, mozogjatok – kiáltott hullámainak, de nem volt szél, s a tó hányódása egyre gyengült. A Tél csak ült a parton, az eget nézte, és csak ült. Estefelé egy kis szél mozdult, de a Tél szigorúan felemelte a kezét, s a szél lábához feküdt, mint jól nevelt eb. A levegő megállt, az ég tiszta volt, mint az üveg, s a hold tetszelegve úszott távoli csillagfények holt ragyogásában.
– Ez azután Tél a talpán.
– Szívesen tisztítottam ki utad, mert tudom, hogy mi illik. Én vagyok a te igazi barátod…, nem ám a nyálkás ősz vagy a pelenka-szagú tavasz.
– Férfi a férfival – fuvalkodott fel a hold –, ilyen időben élvezet utazni.
– Gyönyörködöm ragyogásodban – villogtatta a Tél a szemét, s a holdról csak úgy csurgott a megfagyott fény a földre.
– Jaj! – nyögött a tó. – Még ez is…
A hold szemkápráztatóan villogtatta jéghegyeit, s a Tél csendesen végighúzta kezét a holt hullámokon. És másnap már hiába kereste barátját a hold, mert felhők takarták a földet, a tó jegén hópelyhek járták a menyasszonytáncot, és a tél megfiatalodva rakta a jégen a kopogóst. A szél pedig dúdolt hozzá.
Ettől kezdve úgy látszott, mintha a meglassúdott élet határai napról napra láthatatlanabbak lettek volna, és nem lehetett tudni, hol találkozik a halállal. Egyáltalán nem lehetett tudni, hol van az átmenet a mozgás és mozdulatlanság között, s hogy a mozgás-e az élet, vagy a mozdulatlanság a halál. Egyáltalán nem lehetett tudni, hogy az utakon rohanó katáng él-e, és a gyökértelen, merevre fagyott fűzvessző halott-e. Nem lehetett tudni, mi van bennük, álmodnak-e és mit. És nem lehetett tudni, mi a tükör és mi a valóság. A jég-e a tükör, vagy alatta a víz, vagy a kettő együtt, vagy egyik se, hanem az öreg vár álma csak mind a kettő, hiszen olyan furcsa volt, hogy az idő rágta párkányon tollászkodó varjak lent voltak a tükörben, míg a jégen tipegő vadlibák a kisasszony kertjében gágogtak északi nyelven, amit itt nem értett senki.
Egy bizonyos: megnőtt, csontosodott, de egyúttal szennyesedett is a tél. Patyolat mentéjéről a kökény pitykegombokat leették a rigók, és a jégpatkókat is elvesztette valahol az utakon, hol búbos pacsirták szaladgáltak dideregve, mint szürke kis cselédek az uraság téli kútjára. A pacsirták csak szaladtak, kerestek valamit, és siránkoztak halkan, füttyögtek valakinek; de hát ki törődött velük?
– Kár – mondták a varjak –, kár itt minden szóért, nem is tudjuk, honnét veszitek a bátorságot a Nagy Úrral kikezdeni.
– Mi? – ijedtek meg a pacsirták. – Mi csak sírdogálunk, mert fázunk.
– Kár – mondták a fekete madarak –, határozottan kár, mert ezt félre lehet magyarázni.
A kis pacsirták panaszát aztán elkobozta a szél – aki rendőr is volt a Tél országában –, és kajánul hurcolta át árkon-bokron, mint a foglyot, de ebből csak annyi lett, hogy most már mindenki meghallotta. – Nini, mért sírnak a pacsirták?
– Mért ne sírjanak – zúgott a tölgy, aki utálta a szelet –, mért ne sírjanak, hát sírni sem szabad már?
– Szabad, de nem illik – reszketett a nyárfa –, aki olyan kicsi, hallgasson.
– Sírnak? – fülelt az öreg akác, aki süket is volt már, azonkívül goromba. – Tényleg sírnak. Ejnye…, persze hogy sírnak, pedig nekem jó fülem van…
– Miért fütyülnek olyan keservesen a pacsirták – kérdezte egy kisgyerek a szánkóban, mert ő boldog volt új csizmáiban –, talán fázik a lábuk?
– A Tavaszért – mondta apja.
A szánkó hangtalanul csúszott tovább, de ez a szó ottmaradt a havon, mint a kimondott vágy, mint a pengetésből összeállott dal, mint a szellem a kőbe vájt arcon.
– Milyen szépet mondott az ember – siránkoztak a pacsirták –, milyen boldogság van benne! – És nem tudták, hogy nélkülük sose született volna meg a szó, és soha értelmesen ki nem nyitotta volna a szemét az alázatos kérés rettenetes ereje. Mit tudták ők, hogy tipegő kis lábuk milyen levelet írt a jégre, és a fájdalom és a szegénység apró kis füttyögetése mit indított el?
Mert egyszerre elindult valami a földben, a levegőben, a vízben, a csillagok között; világosodott valami, melegedett valahonnan, s a szívek és csírák legmélyén – amiről nem is lehet tudni, hol van – kis kalapácsok emelkedtek fel, és ütöttek le, újra fel és újra le, milliárd kis kalapács, százezer milliárdszor, minden órában láthatatlanul, hallhatatlanul, érezhetetlenül.
A Tél pedig köhögni kezdett.
– Megcsapott valami meleg – mondta –, nem te hoztad? – mordult a szélre, aki ott hevert lábai előtt.
– Uram – rettent meg a szél –, én csak azt hozhatom, ami van. A pacsirták panaszát szétszórtam, a mogyoró meggondolatlan barkáit letördeltem, egy sármányt nekisodortam a sziklának, megnézheted, most is ott fekszik cérna lábaival felfelé, de nem lehet tagadni: van valami a levegőben… Én nem jót érzek, uram.
A várrom havas szemöldökén egy vén varjú pislogott, majd nagyot ásított, és összecsattantotta csőrét, ami úgy hallatszott, mintha bicskát csuktak volna be.
– Na mi az? – szuszogott a rom, és a hó lecsúszott az ormáról, mint ahogy a zászló is leszakadt onnét, amikor elérkezett az ideje.
– Semmi, éppenséggel semmi – ásított újra a varjú –, csak eszembe jutott a fészek. A libák is elmentek már, a hó is megférgesedett, a szél is délire fordult, s én erre sokat adok, mert a szélnek jó szimatja van, s a bolond is látja, hogy az öreg Telet orránál fogva vezeti.
– Hitvány szolga! – morgott a rom.
– Nem tudom, mi az, hogy hitvány, de azt teszi, amit tennie kell. Taszít, ha taszítják, és húz, ha húzzák. A kicsordult hordóba nem folyik vissza a víz.
– Gyáva lakáj. Emberben is van ilyen…
– Nem tudom, mi az, hogy gyáva – csóválta fejét a varjú –, de ha van ilyen, úgy látszik, kell, hogy legyen. Ha kiesik egy kő a faladból: legurul a völgybe. Mit tehet a kő?
– Erről jut eszembe, hogy legszebb kövemet leküldtem a völgybe. Zörgettem, és nem lett belőle nád, és nem lett belőle tavirózsa se a kisasszony ablaka alatt.
– Félrebeszél – mondta magában a varjú –, most mit mondjak neki?
Megrázta magát, aprólékosan megvakarta csőrét, és azt mondta: – Kár…, pedig az szép lett volna… – aztán ráfeküdt a levegőre, és leszánkózott a völgybe.
Bolond – gondolta repülés közben –, bolond. Nád meg tavirózsa a hegytetőn?…
A völgyben azonban szokatlan csend volt, és a varjú nem is gondolt többet az öreg vár motyogására. Hallgatott és figyelt. Az öböl jege mozdulatlan volt, mint máskor, de hiányzott róla az a hetyke merevség, az a mindent visszaverő keménység. A messze túlsó part olyan közel jött, mintha kíváncsi lett volna: mi történik itt, és nem lehetett tudni, hogy ez a part nem indult-e el a túlsó felé. Ki lát a más szemével? A fák és a bokrok megereszkedtek, kicsit elhagyták magukat, és ettől ágaik hajlásából lecsúszott a hó. Az utak felett puha pára lengett, mintha a föld sóhajtott volna, de a varjú tudta, hogy a szél eszi a havat. A szél megfordult.
Az öböl partján a Tél nézte a jeget. A jég kopott volt, mint a molyrágta bőr.
– Te tetted? – nézett szigorúan a szélre, ámbár szigorúsága olyan volt, mint a kocsis hetykesége, akinek már csak ostora van.
– Én! – mondta a szél, mint a cseléd, aki azt akarja, hogy felmondjanak neki. – Én…, na és?
A Tél felemelte öklét, és megtántorodott, mert víz csordult a markából, és zúzmarás kucsmáját lecsapta fejéről a szél.
– Hihihiii…, huhuhu… – vigyorgott a szél –, hiszen ez kopasz…, látjátok? – suhogott. – Hova tetted szép fehér hajad?
– Nem illik az öreget bántani – morgott a rom.
– Miit? – sikoltott a szél. – Ezt a kegyetlen vénséget? Hogy öreg? Pusztuljon! – és meglökte a kopasz, tántorgó Telet, hogy az egyetlen zuhanással végigvágódott az öböl jegén, s ettől megmozdult egyszerre az egész tó. A Tél elmerült, de a repedés dörögve szaladt végig a messze, távoli partokig, hánykolódni kezdtek a hullámok, pozdorjává törték a jeget, felkavarták az iszapot, tolongtak és szétfutottak, verekedtek, és megölelték egymást; a szél őrjöngve korbácsolta a vizet és a földet, és a kis pacsirták most nem sípolgattak, hanem reszkettek, mert nem tudták, hogy ők erősebbek, mint a szél, mert ezt az egész földindulást a fájdalom, az éhség és szomorúság kis füttyögetése indította el.
De nem is volt szükség a nyomorúság kis énekeseire, mert a milliárd kalapácsok zengve verték már a láthatatlan üllőket, elállt a szél, kisütött a nap, és egy kis cinke felröppent a kapuoszlop peremére, azt kiáltotta, hogy:
– Kicsit-ér, kicsit-ér!
A kapuoszlop már megbarátkozott helyével a patakparton, és mivel önálló lett, mind többször mondott saját véleményt.
– Elment az eszed? – mordult a cinkére. – Ez neked kicsit ér, hiszen ez maga a Tavasz!!
Csend.
A világosságból fény lett, amiben már látni nem lehetett, és a melegből élet, amiről senki nem tudta, mikor érkezett, mikor ment el, és elment-e egyáltalán. De gondolt erre egyáltalán valaki? A kör végét keresni, jut valakinek eszébe?
A kő állt mereven, a kis cinke pedig zavartan pislogott.
– Tudniillik mink mást nem tudunk mondani, és ezt nem úgy kell érteni, öreg kő…, és ha lenne nálad hely, igazán fészket raknék rajtad…
– Eredj a romhoz, mondd meg, hogy én küldtelek. Ott van mindenféle lyuk, odú…, repedés, míg énrajtam nincs, alapzatom pedig, hiszen magad is láthatod, beton.
– Beton? – hunyorgott a napsütésben a vén rom, amikor a cinke átadta az üzenetet. – Szóval beton. Én itt állok ötszáz éve, nekem nem kellett beton. Legközelebb megkérdem a vitézt, hogy miképpen lesz a betonból lengő nádszál a kisasszony ablakában és tavirózsa az udvarán.
De a vitéz nem jött, igaz, a rom is álmatlanul aludt, mert a tavaszi sürgés estére kelve nagyon kifárasztotta. Elsősorban el kellett tüntetni a fagyrágta sebeket, amire a moha a legalkalmasabb, s a moha, akárki akármit mond – értelmes növény, mert egyenesen a megfelelő helyre kúszott. Azután meg kellett fogni a meglazult köveket, amire a repkény vállalkozott, és a munkát a tőle megszokott körültekintéssel el is végezte. Aztán beszélni kellett a széllel, hogy seperje ki az udvarokat, mert az emberek papírrongyai, újságfoszlányai még ott csúfoskodtak egymásra öltve nyelvüket az udvarokon, és most már érdemes ezzel is vesződni, mert nem jönnek többet újabb szemetekkel. Az írott kő lent van a völgyben, betonon áll, és önálló lett, ámbár dühös néha, mert hol a gyerekek, hol a felnőttek mindenféle jeleket rajzolnak rá, de amit a gyerekek rajzolnak, azt letörlik a felnőttek, a felnőttekét meg a gyerekek… – Vajon a szülőknek mindig más jeleik vannak, mint a gyermekeknek – tűnődik a rom –, és a szülőké mindig változik? Mert a gyerekeké meglehetősen állandó. No, mindegy. A szél körülnézett, hogy mi a munka, kimérte a távolságokat, s azt mondta:
– Egy kis forgószél, ha megengeded… – és forogni kezdett, és szívta szoknyája alá a szemetet, és az összes papír és falevél, madártoll forogni kezdett felfelé. Mikor már jól fent voltak, a szél egyetlen mozdulattal kilendült a tó fölé, és megállt. És egy másik mozdulattal már újra a rom fölött volt, üresen.
– Remek – mondta a vár –, igazán hasznos vagy néha.
– Csak amilyennek lenni kell. Ki tudná azt megmondani, hogy mi a haszon, és mi a kár? Nekem meg mindegy.
Azután szét kellett osztani a fészkelőhelyeket is, ami elég gondot okozott, mert a cinkék és a verebek azonnal összeverekedtek, miközben a kérdéses odút csendesen elfoglalta egy vörösbegypár. A torony ormán egypár sólyom fészkelt már évek óta, és a torony sötétségében egypár bagoly, de ezekről a helyekről szó se lehetett. Szétszóródtak tehát az apró madarak, és végül is mindenki megtalálta a maga helyét, és mindenik a legszebbnek látta, mint ahogy az is volt.
A nap döntötte a meleget, a várhegy kizöldült, a rügyek szinte lecseppenni készültek az ágakról, a bimbók fájdalmas boldogsággal hasadtak meg, és a méhek – tisztesség ne essék, szólván – részegek voltak már délelőtt, ami nem való. Sőt, az öreg vár is átmelegedett – kiengedvén kövei közül a téli fagyot, és ne szólj szám, nem fáj fejem –, olyan régi jelenetek jutottak eszébe, melyekért lelkesedni ugyan lehet, de nem illik.
Ilyenkor a vén rom kihúzta magát, és ragyogott, és egyáltalán nem csoda, hogy el volt telve önmagával. Az öböl tükre, közben, eszébe se jutott, ami határozottan mulasztás volt, mert odalent jelentékeny események történtek.
Az iszap megpezsdült a víz alatt, mint a méhkas, amikor csepegni kezdenek az ereszek, és a harkály ünnepi ébresztőt dobol az odvak oldalán. Hogy mitől pezsdült meg, azt nem lehet pontosan tudni. Talán a fény szellemétől vagy a meleg jóságától? Vagy mást is hoztak ismeretlen sugarak ismeretlen világokból? Mit hoztak, ami nem égett el a csillagok kohójában, és nem fagyott meg a névtelen űr méretlen hidegében? Csak a szívek dobbanását hozták vagy kész sorsokat? Csók volt ez az érintés vagy ostor?
Az iszap mindenesetre megmozdult. Kis rákok nyüzsögtek barna szőnyegén, és a vízen korcsolyázni kezdtek a pókok. A halak koporsója megnyílt, és kiderült, hogy bölcső volt tulajdonképpen, amit látni is lehetett éledező mozdulataikon. A békák kimásztak a partra, mint a lábadozó beteg, és átsüttették a nappal dermedt bőrüket, és a folyó által hozott gyökerek és torzsák éppen addig engedték sodorni magukat, ameddig kellett. Ott leültek és vártak. A lenge sásgyökeret kivitte a víz éppen a partra, míg a nádtorzsát már előbb elejtette. A szél egész hosszában elterülve aludt a domboldalon, így nem mozdultak a hullámok, s amikor mozogni kezdtek, a gyökerek már megkapaszkodtak az iszapban. Valami húzta őket le, és valami húzta őket fel, de a gyökerek nem mozdultak, mert lassú lüktetés indult el bennük, csörgedezése a nedveknek, szívása a vágynak, áramlása a kielégíthetetlenségnek. A haj szálgyökerek élelmet küldtek valami zsarnoknak, aki még nem is volt, de vajúdott már, mert vastagodott a gyökér, szenvedett és meghasadt. Az új hajtások fúrták magukat felfelé, valami meleg ragyogás felé, ami fent volt, de amit iszap és rothadás, szenvedés és sóvárgás nélkül el nem érhettek, és nem is kívántak volna soha.
A tavirózsa indájának már könnyebb dolga volt: csak hentergett a víz színén, és úgy pattogtak ki rügyei, mint a bolhacsípések a kutyán, őt nem érdekelte az iszap, a föld, nem volt állandó természetű, úszott erre, arra, és vidáman szült, mint amilyen vidáman elmúlni is tudott. A nap pedig szitálta, egyre szitálta meleg aranyát a vízre, amiről most már egyáltalán nem lehetett tudni, hogy kék-e tulajdonképpen vagy zöld, van-e neve ennek a színnek, ami nem is szín, hanem fény, amit a tó elnyel és visszaad, összetör és összerak, minden pillanatban más, és minden pillanatban ugyanaz.
A tó élt!
A hold nőni kezdett ebben az időben, és a vadkacsák hallgatták már, hogy kopogtatnak-e a kicsinyek a tojásokban, és elteltek megelégedéssel, mert tudták, hogy a fiókáknak a telihold a megerősítőjük, mert a fogytára kelt tojásból nem lesz semmi.
De tudta ezt a hold is, és – bár nem tehetett mást – el volt telve saját jóságával, és úgy járt az éjszakában, mint egy kedélyes nyári vendéglős, akinek hatósági engedélye van szerelemtanyát tartani.
S az öreg rom, aki már nappal is aludt néha egy keveset, egy este arra ébredt fel, hogy:
– Ung…, ung…, kvekvekve! – megzendült a békaszerenád, jelezve, hogy a békaszívek tele vannak dallal és szerelemmel.
Csodálatos éjszaka jött akkor, és nem is aludt senki egy szemhunyást sem. Meleg volt az ég, meleg volt a föld, s a rom párkányán leselkedő bagoly szemében benne volt az ég és a föld s a tó mélyén rengő csillagok. Sötét volt minden, mégis látni lehetett, mert a sötétség bársonyában ébren volt minden szín és minden fény. Nem mozdult semmi, nem zörrent semmi, mégis mintha nevetés lett volna a levegőben és sírás a mélyben. Testtelen álmok álmodtak önmagukról, minden kő érezte önmagát és önmagában minden mozgást és minden mozdulatlanságot.
Telt, telt az éjszaka, aztán egyszer csak fogyni kezdett, és szétfolyni a völgyekben. De nem állt meg semmi, és nem indult el semmi. Minden önmagában volt. A vár a hegyfokon s a bagoly a rom párkányán.
És hajnal volt.
Mióta?
Mindig!
A keleti égen ott volt már a nap, a nyugati égen ott volt még a hold, mert látni akarták a láthatatlant, hallani a hallhatatlant, és érezni a végtelenséget.
Az öreg vár ekkor lenézett az öböl tükrébe, és megreszketett, üreges, vén szemét lehunyta a Láthatatlan előtt, mert a tükörben egy lány és egy fiú árnya találkozott, három szál nád hajlongott a kisasszony ablakában, és tavirózsa nyílt az udvarán.
HÁROM CSÓKA
A fészek nem volt jó helyen, ezt a vak is látta. Egyáltalán mért kellett a fészek, amikor a csóka odúban lakik, ami biztonságosabb? Ennek – mint annyi sok bajnak – kizárólag a szerelem volt az oka s az asszonyi önfejűség. Hiszen volt odú elég, de az egyik kicsi volt, a másik nagy, a javát már elfoglalták, és csókáné különféle jelekkel, sőt dallamos, de erélyes rikkantásokkal tudtára adta a férjnek, hogy ha már nem lehet kőodú, amelyben ő született és nevelkedett, akkor legyen fészek, ami nyaralónak számít.
Csókáné városi illetőségű volt. Egy magas kőfal odvában született, ami felett egy papféle ember keresztet tartott a magasba, előtte nagy folyó szaladt végtelenül, s alattuk sárga villamosok hordták az embereket, nem tudni, miért, és nem tudni, hová. Csókáné úgy gondolkodott, ha már vidéki partit csinált, hát legyen fészek, azaz nyaraló.
– Jó, jó – borzolta fel tollát buksi fején a fiatal férj –, hát legyen fészek, ámbár ez a fészek a vércséké volt tavaly, s ha visszajönnek, abból verekedés lesz.
– Jó is lesz, legalább mozogsz egy kicsit. Kezdjünk hozzá. Nem lehet szerelemből megélni – azzal rárepült az elhagyott fészekre, s egy-két korhadt ágacskát lerúgott a fészek pereméről.
– Jó magasra rakjuk – fészkelődött csókáné, a férj pedig elrepült anyagért, és mire kibomlott a tavasz, a fészek puha bölcsőjében toll-, lószőr- és fűpárnán négy szeplős tojás hallgatózott.
Ekkor még jó helyen volt a fészek. Föléje ernyőt tartott a szomszéd hársfa, alatta vastag ág és a földön járatlan, nádas bozót. Nyugodt hely volt ez nagyon, a folyó könyökében, susogó nyárfaerdőben, ahol varjak, csókák, vércsék laktak al-, fő- és társbérletben. Az erdő büszkesége egy óriási nyárfa volt még tavaly, de a nyár derekán az öreg nyárfát féloldali guta érte, s az idén már csak fele zöldellt ki.
– Kár – mondták a varjak –, határozottan kár. Még élhetett volna; a száraz ágak idecsalnak majd pihenőre mindenféle csavargót.
És a varjaknak igazuk volt, mint mindig, mert időjóslással is foglalkoztak. A fészekkolónia összes lakói már tojáson ültek, komoly hallgatásba merülve, amikor nagy árnyék úszott el az erdő felett, s a vén nyár száraz ágára suhogva szállt le egy rétisas. Még a tücskök is elhallgattak, amint a félelmes vendég összecsukta óriás szárnyát. De azután nem történt semmi, mert a vén sas csak pihent, mozdulatlanul, és nem törődött környezetével. Szeme rebbenés nélkül nézett a nap lángoló tányérjába, de mintha még azon is túllátott volna. Talán az időt nézte, de ezt ki tudná megmondani? Talán látta a fészkeket, és arra gondolt, ami volt? Ezt se lehet tudni. Az bizonyos, hogy párjavesztett madár volt, aki nem keresett új párt magának, ámbár nem volt ez írott törvény, de a legtöbb sas belül viselte és betartotta.
Ült a nagy madár, és a környék lassan megszokta. Délután szokott megjönni pontosan, és néha halat vacsorázott. Ilyenkor szürke varjak szemtelenkedtek körülötte meg egy-két szarka, amíg meg nem unta a zenebonát, s oda nem dobta nekik a halat.
– Nem szeretem, hogy itt van – pislogott csókáné férjére –, szólhatnál neki.
A kis csóka szaporán pislogott, ami sok mindent jelenhetett, talán azt is, hogy nem vagyok bolond…, de inkább hallgatott, mert az asszony lázasan kotlott, s ilyenkor el kell nézni a lehetetlen kívánságokat.
És alig múlt pár nap, csókáné már visszakívánta a sast, de az öreg fát is, amely egy éjszakán feljajdult, és hörögve, törve, zúzva végigvágódott a kis erdőn, leseperve egy csomó fészket, és leborotválva az útba eső ágakat.
A reggel szomorúan világos volt. A csókafészek felett nem volt már védő ernyő, és a járatlan bozótban most emberek jöttek-mentek, ijesztően hangosan és mindennél félelmetesebben. Pedig éppen most lett volna szükség árnyékra és csendre, mert a fiak kikeltek, a nap szúrt, mint a tüzes nyíl, és csókáné egész nap a fészek felett tartotta szétbontott szárnyait, hogy fiai el ne pusztuljanak. A férj pedig bujkálva hozta az élelmet, nehogy meglássák, hova viszi, mert alulról a fészket még mindig nem lehetett látni. De a sok otthontalan madár ott kerengett az erdő felett, siránkozva és jajgatva, ámbár az emberek ezt nem értették meg.
– Mennyi sok ronda madár – mondta az egyik, pedig a gyászoló varjak és vércsék egy szóval se mondták, hogy:
– Mennyi sok ronda ember.
– Aszongyák, a fiatalok húsa jó levesbe – szólt egy másik –, de ez a fa már nem sokat ér – és ráütött a fára, mint a kupec a tehén farára. – Ráérünk a télen is elhordani. Addig utat vágunk ide, aztán szánon egy-kettő hazarántjuk.
– Az utat meg a gyerekek is kibaltázzák, igaz-e?
A kis erdőben várakozó csend maradt utánuk. Lent a bozótban hangyák és dögbogarak temettek, éjjel pedig besurrant egy róka, és összeszedte a halottakat és sebesülteket.
A rókának is fiai voltak, és a hangyák reggel már csak tört tojáshéjakról vakargatták a rászáradt maradékot.
Ekkor már a csókafiak felszáradtak, néha pislogtak, többnyire aludtak, s ha élelem érkezett, kitátották szájukat. Egyelőre csak voltak, és igyekeztek csókáknak lenni. Ha a nap erősen tűzött, valamelyik szülő árnyékot tartott felettük, tátott szájjal lihegve a bódult forróságban, és ha esett az eső, a napernyőből esernyő lett, melyet pattogva vert a zápor, s a fiak felfrissülve aludtak alatta.
Hát növekedtek is szépen, ami nem lett volna baj, de megjött a hangjuk is. Ha valamelyik szülő megérkezett, egyszerre sóvárgott mind a négy, hangosan és idétlenül:
– Nekem! Nekeeem…
Arról persze szó sem volt, hogy igazságtalanság történt volna, hiszen sorjában kaptak, de a mérges sivalkodás végül is odacsalt egy embert, aki ugyan kicsi volt, olyan süldő emberféle, és Korpás Jancsi névre hallgatott, de ahhoz elég nagy, hogy meglegyen a baj.
Jancsi kileste a fészket, fel is ment a ledőlt nyárfa ferde derekán, és miután átnézett a csókafészekbe, megpiszkálta orrát, mint mindig, ha komoly elhatározások előtt volt.
Két hét múlva ki lehet őket szedni – gondolta, és míg óvatosan csúszott vissza a földre, már kitűzte a napot is, amelyiken a kiscsókákat megszerzi. Addig összeüt valami kalickát, és a piacon eladja őket. Ez már biztos pénz…
A csókák Jancsi szándékáról nem tudtak semmit, mert minek szomorkodtak volna előre. A három fiú kihűlt helye úgyis ottmaradt a fészekben, míg a negyedik csak ült a két öreg között, most már csendesen, mert a hiány névtelenül is fájdalmas volt.
Jancsi hajnalban jött, és csak azért nem tudta elvinni mind a négyet, mert amelyik legtávolabb volt, kicsúszott a kezéből, és a kis-csóka idegenkedve az érintéstől, kiimbolygott az ág végére.
– Egyen meg a fene! – acsarkodott utána Jancsi, és még a földön is hosszan gondolkodott a negyedik megkerítésén. Végül is kosárba téve a megszeppent hármat, köpött egyet megvetése jeléül, és hazaballagott a kosárral, melyben ijedten tántorogtak a kiscsókák.
Az anya azután visszaterelte megmaradt fiát a fészekbe, és jajgatva kereste a többit a fán, a földön, mindenütt. És kereste az apa is, hangos szóval és újra és újra visszaröpülve a fészekre, megnézve az egyet, ami nem volt négy, bár nem tudta, hogy a négyből, ha hármat elvesznek – fájdalom –, csak egy marad.
Jancsi pedig vidáman vitte a kosarat, s amikor a három rab siránkozott, hogy ők éhesek, a fiú leintette őket.
– Ne nyavalyogjatok, otthon szedret kaptok meg mindent. Olyan dolgotok lesz, mint egy hajóskapitánynak. – Ebből látszik, hogy Jancsi a hajóskapitányokat általában megelégedett egyéneknek tartotta.
A kiscsókák a kalickában már jobban érezték magukat, pláne amikor Jancsi – betartva szavát – megetette őket.
És másnap, amikor a hetivásár zsibongása hontalanná tette egy időre a piaci verebeket, a gyerek szépen odaállt a baromfiárusok végére, a kiscsókák pedig összebújva pislogtak a jövő-menő lábakra, mert egyebet nem láttak.
– Mit árulsz, Jancsi? – kérdezte egy gyomorbajosforma ember.
– Csókákat – mosolygott szerényen Jancsi, majdnem alázatosan, mintha valami kegyszert rejtegetett volna a kalickában. – Szép csókák, már majdnem beszélnek.
Az ember, aki megállt egy pillanatra, erre elindult.
– Beszélnek nekem otthun eleget, süsd meg a csókáidat.
– A szél hordja el a hajad – suttogta el Jancsi az ősi átkot, változatlanul tovább mosolyogva, mint ahogy az egy üzletemberhez illik, ám ez a mosoly a következő pillanatban kegyes, majdnem bűnbánó árnyalattal bővült.
– Dicsértessék a Jézus Krisztus – aztán biztonság okáért hozzátette: – Kezit csókolom.
A kicsi, öreg pap megállt, mintha égi szózatot hallott volna. Reggeli miséről ment hazafelé, derűs emelkedettségben, mintha sem piac, sem robogó kocsik nem is lennének a világon. Vizes szeme megállt Jancsin, és tekintete felébredt.
– Mit árulsz, Jancsikám?
– Csókákat, tisztelendő úr, már majdnem beszélnek.
– Ne mondd! Mit beszélnek?
– Amire megtanítják üket.
– Ne mondd, aztán hogy adod?
– Ingyen – és Jancsi kivette az egyik kiscsókát –, majdnem ingyen – tartotta a pap elé a buksi madarat –, tisztelendő úrnak tíz forint.
A kis öreg pap zavartan köhécselt, és megkapaszkodott zöldre foszlott cingulusában.
– Ne mondd…, de hát éppen most nincsen nálam.
– Nem baj az, majd elmegyek érte. Vigyáz ez még a házra is, olyat is hallottam, hogy ugatott, mint a kutya…
– Nahát, de nem csíp? – kérdezte a pap magához ölelve a kiscsókát.
– Mint a bárány; aztán tetszik tudni, papi házhoz ilyen madár illik, nem ám sárgarigó vagy valami csiricsári stiglic…, ez nem karattyol egész nap, csak ha szólnak hozzá…
A kiscsóka lapult, és szíve ijedten verte a pap fehér tenyerét.
– Ne félj, no, ne félj madárka – ballagott az öreg pap –, majd csak megleszünk mi barátságban.
Erre a kismadár elhelyezkedett, és lehunyta a szemét.
A piac pedig zsibongott tovább, sőt a kocsma felől bizonyos dallamok is érkeztek a gyanútlan libák és gyanús túrók fölé.
Rizike bácsi bevette a féldecit – gondolta Jancsi, és komoly lett, kihúzta magát katonásan, mert az öreg csizmadia a csizmákon kívül katonaemlékei között élt.
– Szerbusz, Jancsi, hát te mit csinálsz itt?
Jancsi összevágta a bokáját, és kezeit feszesen a nadrágszárra szorította.
– Ambrus bácsi, jelentem, csókákat árulok. Már majdnem beszélnek.
– A fenét – kerekedett el Rizike véreres szeme –, csuda ez, hallod-e.
– Olyan is van, hogy kiszól a műhelyből, hogy: tessék besétálni… Csak jól kell velük bánni. Ambrus bácsinál meg tudom, milyen helye lenne… – mondta Jancsi, és már ki is húzta a következő madarat.
– Aztán jó légy – intette még a kiscsókát, és elhelyezte Rizike csirizszagú nagy kezében.
– Ambrus bácsinak tizenöt forint.
Rizike végeredményben csak otthon ocsúdott fel, hogy csókatulajdonos lett. Letette a kiscsókát az asztalra, leült teknős suszterszékére, és úgy nézett a madárra, mintha azt kérdezte volna:
– Hát ez meg hogy került ide?…
Ezután Jancsi üzletmenetében – ahogy mondani szokás – bizonyos pangás állott be, de ez a pangás érintette a piac egész balszárnyát. Az ok Borzas bácsi rettentő konok szamara volt, ámbár a konokságot szamári állapotban csökönyösségnek nevezik. Ez a Lajos nevezetű szamár pedig duplán volt csökönyös, azaz ha megállt, nem akart elindulni, és ha elindult, nem akart megállni. Borzas bácsi belépett egy kis gyomorerősítőre a sarki kocsmába, kint hagyván Lajost az égő napon s a legyek martalékának. Lajos tűrt is egy darabig, de azután elhatározta, hogy árnyékba vonul. Megcélzott tehát egy nagy fát a piac túlsó oldalán, és nem nézve sem jobbra, sem balra, az irányt meg is tartotta, amíg csak a fa alá nem ért. Ezenközben „érintette” a piac balszárnyát, miközben útját – néhány feldőlt tejesköcsög, almáskosáron kívül – a felháborodott kofák erőteljes tájszólásai kísérték.
Jancsit a szamár ténykedése gyönyörűséggel töltötte el, és nem is vette észre, hogy egy idős hölgy ujját dugdossa be a kalickába, miközben napernyőjét hóna alá szorította, mint a cigány a hegedűt.
– Holló, ugye, holló, fiacskám?
– Az. Már majdnem beszél. A többit eladtam, igazán olcsón keltek el. Kisasszonynak biztosan van kalickája, de ha nincs, ezt odaadom ráadásnak. Van neki füle is… – és Jancsi az utolsó csókát kalickástul a megszeppent öreglány kezébe nyomta.
– Tetszik tudni – Jancsi suttogóra fogta hangját –, tavaly is eladtam ilyen madarakat, persze szelídek lettek, nappal a kertben bogarásztak, aztán az egyik csak berepül ám egy csudagyűrűvel. Házat vettek rajta, de erről ne tessék beszélni…
– Dehogy!
– …Ez meg csak húsz forint.
– Kalickám van.
– Akkor tizenöt. A kalickát meg tessék visszaküldeni.
A kiscsóka egyedül lapult a sarokban, amíg a vénkisasszony sietve végigment az árnyékos oldalon, és benyitott egy düledező, öreg házba.
– Mama, mamácska, találd ki, mit hoztam!?…
És később ülnek hárman a konyhában. A két öreg nő nézi a kiscsókát, a kiscsóka nézi az egész furcsa világot. Különösen a rézüst tetszik neki.
– És azt mondja a fiú, kérlek, azt mondja a fiú, hogy a kertben kapirgált a holló, és este csak berepült egy csodálatos gyűrűvel. Képzeld: házat vettek rajta…
Csókáék még napokig keresték az eltűnt három fiókát, s a maradék egyet agyonetették. S a kis erdő lassan megnyugodott, mert szárnyra kaptak már mind a kicsinyek, s a gyerekek, akik utat vágtak az öreg fához, hiába kutattak fészek után, amelyből ki lehetett volna szedni a madarakat. Jancsi ugyan felfedezett egy vércsefészket, amiben még voltak apróságok, azonban a fészek veszedelmes helyen volt, s a szülők vijjogva csapkodtak a fiú fejéhez, úgyhogy Jancsi sürgősen iparkodott lefelé a szellős magasságból. Közben nadrágja elszakadt, s ráadásul lent az erdős várta.
– Mért vagy te itt, fiam, bozótot irtani vagy madarászni? Jancsi vállat vont.
– Mindenki úgy fog madarat, ahogy tud.
– Piacra hordja üket – mondta egy kislány.
– Akkor, fiam, eredj a piacra, mert itt dolgozni kell.
Jancsi elvörösödött, és mivel zsebében ott volt még a csókák ára, hóna alá csapta a kisbaltát, és otthagyta az erdőst szó nélkül. Parancsolgasson, akinek akar.
Fütyörészve ment hazafelé, közben azonban meglátogatta az öreg csizmadiát, akinek orrán pápaszem volt, és éppen oktatta a kis-csókát, aki a szék karfáján ült, jóllakva és megbarátkozva a helyzettel.
– Mondd, hogy őrmester…, őr-mes-terr! A kiscsóka ásított.
– Ne ásíts, az apád irgalmát!
Jancsi csendesen megállt az ajtóban, jelezve, hogy nem akarja zavarni a tanítást.
– Talán arra kellene megtanítani, hogy „káplár”, az rövidebb – tanácsolta.
– Nem – rázta fejét a csizmadia –, őrmester voltam. Huszár őrmester.
– Az igaz – mondta Jancsi, aki tudta, hogy Ambrus csak káplár volt, és az is csak trén, aki szekéren ül és nem lovon. – Az igaz – bólintott komolyan –, majd megtanulja. Ez ne tanulná meg? Ez volt a három között a legokosabb.
Ezek után Jancsi elköszönt, mert arra gondolt jövet, hogy a csizmadiát talán reggelizés közben találja, és Jancsi szerette a szalonnát, de a tejet nem szerette.
Ám az öreg pap tejet reggelizett, közben a kiscsóka az ölében ült és szundikált.
– Jó, hogy jössz, Jancsikám. Na, ülj le. Nem iszol egy kis tejet?
– Szalonnát szoktam – mondja Jancsi kimérten.
– Péntek van, kisfiam, péntek. Hanem látod, hogy megbarátkoztunk?
– Ez volt a legokosabb a három közül. Azért adtam a tisztelendő úrnak…
– Jó gyerek vagy, Jancsikám. Tudod, először arra akartam megtanítani, hogy: ámen. Egy ilyen kis oktalan madárkától az elég. Ugye, imádkozol te is mindennap, Jancsikám?
– Persze – mondta Jancsi kissé kényelmetlenül –, persze – és arra gondolt, hogy hátha az öreg kisasszonyoknál szalonnát reggeliznek…
– Mama! Mamácska! – kiáltott a vénlány. – Ez az a kedves fiúcska, akitől Oszkárt vettük. Tudod-e, hogy megbarátkozott Pagáttal? Együtt alusznak…
– Mi? – nézett Jancsi bambán.
– Na, gyere csak!
Jancsi elhatározta, hogy hallgatni fog, amíg ki nem derül, ki a fene az a Pagát.
– Hát oda nézz!!
– Csoda – ámult Jancsi –, csoda ez, kezit csókolom – és Jancsi letette a székre a baltát, mert a sarokban ott feküdt egy sárga vizsla, s a kutyán ott trónolt a kiscsóka.
– Mond már valamit?
– Még nem, de…
– Nem kell soká várni – legyintett Jancsi –, ez volt a legokosabb…, de én megyek, kezüket csókolom, mert otthon felejtettem a kenyeret meg a szalonnát. Tetszik tudni, az erdőre megyek fát vágni.
– Péntek van, kisfiam – mondta az öreg néni –, hát te nem tartod a böjtöt?
– Dehogynem! Csak tetszik tudni, mikor nehéz munkába megyek, anyám nem engedi.
– Elvirácska, csomagolj a fiúnak. Nehéz testi munkába megy, neki szabad.
A kiscsóka észrevett egy bolhát Pagát szőre alatt, hát ügyesen kifogta, mire a kutya elnyújtózkodott, Jancsi pedig elhatározta, hogy a csókák nevelését irányítani fogja. Nem lehet az ilyesmit tudni, hátha tényleg beszélnek.
S amint vénült a nyár, úgy okosodtak a kiscsókák. Jancsi megjelent hetenként egyszer-kétszer a tanítványok házánál, a pénteki napot okosan mellőzve; ám akármilyen hideg, üzleti szív dobogott ifjú kebelében, torkán akadt a szalonna, amikor – egyedül volt a konyhában éppen – egy idegen hang megszólalt a sarokban:
– Pagát! Pagát! – mire a vizsla kopogtatni kezdett suta farkával a szőnyegen, mintha azt mondta volna:
– Jelen!
Ezek után már csak legyintett, amikor a csizmadia csókája kissé selypítve ugyan, de elég érthetően kimondta:
– Őrr-mesz-terr.
– A kiejtése még nem jó. A papé már a Miatyánkot mondja. Hát ez nem volt igaz, de Ambrus szeme már az őrmestertől is könnybe lábadt. Akárcsak az öreg papé, aki elmondatta Jancsival az Úrangyalát, és utána egy kis fejtörés után a kiscsóka azt mondta, énekelve, ahogy hallotta:
– Ámen.
Így jött el az ősz, amikor a szabad csókák már csapatokban kóborolnak, és hangos kiáltásokkal hívják gyülekezőre a szétszóródott rokonságot, ám az is lehet, hogy csak az őszi mezőket üdvözlik, hol megérett már a kukorica, édességtől pattan meg a szőlő, s a hulló dió úgy gurul a száraz leveleken, mintha egér szaladna egérlakodalomba.
A három kiscsóka felemelte a fejét, s a távoli hangok megmozdítottak valamit a szívükben, valamit a buksi fejükben, és valamit a szárnyukban. Az ablakra néztek, és vártak.
És megszökött a három kiscsóka. Hiába sírt az öreg kisasszonyka, mosolygott bánatosan a papocska, és ivott háromszor feledést Ambrus mester – mondván, hogy le kellett volna a szárnyukat vágni; megszöktek a kiscsókák, és felkerengtek a csapathoz. Alattuk füstölögtek a kémények, de előttük kitárult a messzeség, a folyók ónszínű pántlikája, az erdők százszínű ragyogása s a vetések hívogató zöldje.
Odaszálltak az erdő mellé, ahol nagy fák várják a sereget éjszakára, s ahol az erdős leselkedett rókára ugyan, de már leemelte puskáját, hogy mérgesen közibe durrant a csapatnak, amikor megállt kezében a puska:
– Pagát – kiáltott valaki, s a hang a csókák felől jött.
– Hát ez meg mi? – suttogta a jáger.
– Őr-mes-t e rr – recsegett egy másik hang.
A táj üres. A többi csókák is dermedten álltak, és a jáger hátán mintha hangyák mászkáltak volna.
– Á-men – szállt most valami éneklő, öreg hang, mire az erdős keresztet vetett, és nagy zörgéssel kibújt a bokorból.
A csapat felrebbent, s a három kiscsókával együtt nekirepültek a ragyogó térnek, a télnek és tavasznak, az időnek, amiről senki sem tudja, hogy tulajdonképpen micsoda.
MÁJUS
Túlnőtte a nád a vizeket, és zöld náderdő borult a tavakra, melyek egyszerre titokzatosak lettek, mint a mesék, melyeket útra készülő öregemberek mondanak vajúdó tavaszi estéken.
Suhogott a szél messziről. Hozta az esőt. Először csak egy cseppet, aztán kettőt, aztán megszorította a nagy égi spongyákat, és azok elengedték a messziről hozott párákat.
Az eső végigzáporozott mindenen. Megmosta a zsindelytetőket, a templomtornyot és az utakat, melyek andalogva kanyarognak ilyenkor a vetések zöldezüstben hajladozó országában.
A rozs már kihányta fejét, kinyújtotta hosszú lábát. Ha szél mozdul, hajladozva hullámzik, és hangtalanul törik meg a mezsgye gátján, melyet ekével vont oda két szelíd ökör valamelyik márciusi délután.
Azóta nagyot fordult a világ sora, a kopasz mezőket benőtték a vetések, és a vad eltűnt, hiszen búvóhely lett az egész határ. Hajnalban és estefelé látunk ugyan gondterhes fogolypárokat átszaladni a dűlőutakon, és a lóheréből is kiáll egy-egy nyúl billegő füle, de az csak egy pillanat. Amikor ismét odanézünk, eltűntek már a foglyok. A nyúl is lehúzódott, és nem láthatja meg őket, csak aki „felülről érdeklődik”.
Ilyen érdeklődő pedig mindig akad. Most is. Állok a rozstábla szélén, amely majdnem eltakar, és régen figyelem már, hogy a völgyben, az egyik nyárfán madár-e az, amit én annak nézek, vagy valami tavalyi levélcsomó. Ha madár – jó lenne „szóba állni” vele, mert vércsének nagy, ölyvnek meg kicsi, és olyan meredeken ül, ahogy tisztességes madár nem szokott.
A levélcsomó egyszer csak elereszti magát, és héja lesz belőle, amint szokásos lassú imbolygásával elindul a rozstábla szélén. Izgalmas öröm fog el. Ha ebben az irányban marad, itt kell előttem elrepülnie tizenöt lépésre. Akkor pedig…
Számolom a másodperceket, mert a fejem kidugni nem merem. Most lehet a tábla közepén…, most kétharmadán…, most…, na, mi az? Nagyon óvatosan felegyenesedem, eltűnt a madaram. Kiszaladok a sarokig. Sehol semmi! Lehetetlen! Hacsak… a rozs mellett ritka lóher. A lóher egy helyen mozog. Tőlem talán hetven lépésre…, ott kell a gyilkosnak lenni. Talán éppen öl valamit… Gyerünk!
Meghajolva rohanok a mozgás irányába. Amikor jó lőtávolba érek, lassítok. A lóher hol hevesebben, hol pedig lassabban mozog. Már csak húsz lépés. Tizenöt… Felemelem a puskám, de nem merem még hinni, hogy a héja van előttem. Pedig az volt. Tépte a foglyot, s amikor meglátott, látszólag azon gondolkodott, hogy otthagyja-e a zsákmányt. Kegyetlen szemeiben semmi félelem, inkább valami kemény düh, valami elszánt harag.
– Mit akarsz? – nézett rám. – Ez a falat az enyém. Megszereztem ősi jogon. Élni akarok, és fiaim lesznek. Nem félek tőled. Nem! Ölj meg, ha erősebb vagy, de a zsákmányt nem adom. Két napja éhezem, mert elbújt az élelem, és most, és most enni akarok. Érted? Enni!
Néztük egymást. Engem megbűvölt és szinte meghatott ez az elszánt vadság, halálos konokság és a harc csúfos egyenlőtlensége.
– Na, repülj, madár! – mondtam, de isten látja lelkem, semmi harag, semmi bosszúvágy nem volt már bennem, amikor öreg puskám eltörte a levegőben.
Persze, a foglyon már segíteni nem lehetett.
Hazavittem a két madarat baglyomnak, melyet most tanítgatok. Először a foglyot adtam neki, melyet azonnal „munkába vett”. Délutánra már nem volt belőle semmi.
Elővettem hát madaram T-fáját, és a kunyhója előtt egy kis mozgásgyakorlatot végeztünk, a baromfitelep nem kis riadalmára. A bagoly már elég intelligensen mozog, repdes le-föl, így elhatároztam másnapra a végleges „hivatalba iktatást”.
Új bagoly szerencsét hoz – gondoltam, és talán megtörik a hároméves jég, mely egypár vörös kányával üldöz, melyek szinte babonás szerencsével kerülték el eddig a sörétet.
Hosszú lenne azt a balszerencse-sorozatot leírni. Az igazság mindenesetre az, hogy az egyiket, melyet a jobb szárnyából hiányzó két evezőtolláról jól ismerek, háromszor hibáztam el, olyan könnyű helyzetben, amikor úgy keringett a bagoly fölött, mint egy tehén… (Én ugyan repülő tehenet még nem láttam, de ha lenne, az biztosan úgy repülne, mint ez a kánya.)
– Most gyertek hát – legénykedtem a kunyhóban, és összekacsintottam baglyommal (ki olyan szépen viselkedett, hogy kedvem lett volna megölelni). Látszólag örült a kurta szabadságnak. Megsuhogtatta szárnyait, megrázta buksi fejét, és nagyokat pattintott csőrével, valami láthatatlan ellenség felé.
No persze. Az ölyvek nem tagadják meg magukat. Most is elsőnek támadtak. Mint a gránát, suhog el egyik a kunyhó felett, és szinte súrolja a baglyot, melyet először ér életében ilyen támadás. De azért jól állja a sarat.
Lelapul fáján, szárnyait széttárja, és fúj az ölyvre, mint egy macska. Valahogy azért nem veszi komolyan a dolgot, és nem tart az ölyvtől, mert akkor leugrana a földre. Sőt! A második rohamnál már felágaskodik, és szárnyával csap feléje. Erre már a másik ölyv is odasuhog, és vijjogva támadják baglyomat. De a kolléga nem ideges. Le-lekapja fejét, de nem fél. Hagyom az ölyveket, hiszen őket úgyse bánthatom, hadd csináljanak egy kis reklámot. Hangos vijjogásuk, keringésük majd csak hoz valamit.
– Kár…, káár… – trombitált egy szürkevarjú. Nekihuzakodom a lövésnek; de hol a varjú? Pedig egészen közel szólt. Végre meglátom, de nem lövök, mert a szürkevarjú egészen szokatlanul leszállt a bagoly előtt a földre, háttal felém, és úgy károg a bagolyra. Kedves kép. A bagoly kerek, nagy szeme mintha azt kérdezte volna:
– Ki vagy te, és miért kiabálsz?…
Az ölyvek leszálltak egy kis fára, s most ők is csendesen nézik a jelenetet. A varjú károgás közben bókol, és mivel látja a bagoly csodálkozását, közelebb megy hozzá, hogy jobban megnézze az idegent. A bagoly ezt félreérti, mert felborzolja magát, és fúj. Erre a varjú is dühbe jön, és felrepülve csúnyán szidja a baglyot. Ennyi zenebona egyelőre elég. Még csak puskám tett pontot erre a felvonásra, a varjú pedig azt mondta: totty.
A nagy durranásra az uhu majd leesett a fájáról, az ölyvek pedig elszárnyaltak. Rágyújtok. Csend van. A cigaretta füstje lágy foszlányokban suhan ki a nyíláson, és a kunyhó szalmaoldalából előbújik egy kis egér. Bátor kis fickó. Fel s alá sétál az egyik tartódorongon, s apró fekete szemei csak úgy ragyognak. Vagy vadász az ember, vagy nem vadász. Meg akarom fogni az egeret. Puskám lassan letámasztom, és kezem csúsztatom a „vad” felé. Hopp!
A kis egér még talán ma is jókedvű… Belemarkoltam egy szögbe.
Közben az ölyvek visszajöttek, én meg mérgesen szopogatom a tenyerem. (Vén szamár! Kell neked egeret fogni?…)
Szidom az ölyveket is. Menjenek a fenébe. Tisztességes ölyv ilyenkor vagy a fészkét tatarozza, vagy egerészik…
Unottan nézek ki a nyíláson, hogy nem unják-e még az ostromot, amikor kezem reflexszerűen kap a puska után. Az ölyvek között ott imbolyog a vörös kánya. Egész közel. Szép madár. Erősen horgas csőrét tisztán látom. Még valami gondolattöredék is megindul bennem, hogy: a bagoly… szerencsét hoz – aztán meghúztam a ravaszt…
Húztam, húztam, húzogattam – közben a kánya majd rászállt a bagolyra, de a závárzat meg sem moccant. Lebukom a nyílás előtt, és görcsösen ismétlek. Zörög ez az átkozott puska, mint egy traktor… No, most! A kánya már észrevett valamit, mert felfelé vitorlázik, de még mindig jó lőtávolban van. Egészen kihajolok, most már, ha észrevesz, sem baj…
Hát ez igaz! A vágyak madarára még csak rá sem lőttem, mert puskám teljesen elakadt. Hiába! Ezt a madarat nem nekem szánta a sors. Valahonnét, talán még a körvadászatok alatt egy 16-os patron került az én 12-eseim közé. Ez jutott valahogy a tárba. Az adogató ugyan feladta, de a töltény teljesen becsúszott a csőbe, sőt az ismétlésnél még egy másik is rászaladt.
Néztem a madár után, és morogtam öreg átkokat, mert tudom, hogy attól még egészségesebb lesz. Aztán kirúgtam a kunyhó ajtaját. Gyerünk haza. De azért nem mondtam le teljesen a kányáról. Meglepetés mindig érheti az embert, és én már mindenre el vagyok készülve, még arra is, hogy – meglövöm.
Délfelé jár az idő. Erdőn visz át utam. Nem zizeg már a lában alatt a tavalyi avar, mert húsos fűszálak nőttek rá, és én csak lépegetek csendesen a Május allelujás országában. Süt a nap, vidám üzeneteket kiáltanak egymásnak örökké legény kakukkok, és szólnak a búbos bankák is valahol a legelő szélén, hol új pásztorok és új nyájak ballagnak az öregek nyomán be a májusba és ki a májusból.
Csupa békés zsongás az erdő.
Jó lenne itt maradni. Lefeküdni a galagonya virágos sátra alá, megmarkolni az időt, megállítani a felhőket, álmokat és éveket.
Megvárni még az estét, amikor gyermekszavú kis harangok csilingelnek a bokrok alján, hol pettyes hátú katicabogarak a toronyőrök. Amikor az alkony selymes árnyai magukhoz ölelik az erdőt, megrántják a kis bogarak a pókháló kötelet, és kling-klang, megszólal a májusi erdők harangja, a gyöngyvirág.
Aztán megvárni még a holdat, mely nem hideg ilyenkor, és meglesni öreg titkokat, melyeket idehoz, de el is visz magával az öreg menyasszony, a hűtlenül is hűséges, magát csak mátkacsókra kínáló, gerleszavú – Május.
ÁDÁM
Nehéz álmom volt. Érettségiztem. A kihúzott tételt gombóccá gyűrtem markomban. Valami lázas meleg ömlött be az ablakon, künn szomorúan flótázott a sárgarigó, és az elnöklő tanár túlvilági hidegséggel nézett rám. Talán azt akarta mondani: – Köszönöm, elég… – amikor megzörgették az ablakom.
– Hajnal van!
Fáradtan, összetörten, de boldogan ébredtem. Akadozó emlékezetem előhozta a tegnapi napot, a terveket, és lassan kiderült, hogy az érettségi rémével immár kilenc esztendeje megbirkóztam. Nem mondom, hogy egy kis gáncs nem volt a dologban – bizonyos puskák révén –, de tény, hogy nyolcesztendős kínzóm fekve maradt a porondon. Erről a puskáról eszembe jutott a másik, mellyel ma uhuzni akarok, és gondolataim mindjárt egyenesbe jutottak.
– Tessék beengedni – zörgött az előbbi hang. Eltámolyogtam az ajtóig, és beeresztettem uhuzásaimban hűséges kísérőmet: Ádámot. Ádám tulajdonképpen bognár volt, de nála jobban nem ismerte és nem szerette az erdőt senki. Nem volt valamirevaló fészek, odú, kotorék az erdőn, melyről ne tudott volna, és órákig elnézte a játszó kölyökrókákat vagy a fiaihoz ki-be szálló csókákat, anélkül, hogy megzavarta volna őket. A vad nem kellett neki, csak – nézni. Később, amikor bizalmas lett, mindig így kezdte:
– Elmondanék valamit, ha senkinek nem szól… Vasárnapjait mind az erdőn töltötte, és ilyenkor este bezörgött hozzám:
– Megtaláltam a hollófészket! De ne tessék ám rájuk lőni… Akkor is boldogan szedte össze a cókmókot. Szidta öreg baglyomat, mert nem akart lemozdulni a szekrény tetejéről, bár nagy érdeklődéssel nézte a készülődést.
– Igazán lejöhetnél, öreg boszorkány – korholta. – Éppen neked való idő van odakint. Sötét, mint a szurok.
Tanti aztán fújva és méltatlankodva beugrott a vászonkosárba. Indulhattunk. Keleten mintha halványabbak lettek volna a csillagok, de egyébként vak éjszaka volt. Csendes, langyos nyári éjjel. A pusztán néha éretlen kakasok idétlenkedtek vékony kukorékolással, néha álmosan vakkantak a kutyák, de hangjukban benne volt, hogy inkább formaság az egész…
Mi meg fel, a dombtetőre.
Az alig világító gyalogút fürgén szaladt el alattunk. Lassan bokrok és fák nőttek a derengésből, és a sötétség lefolyt a völgyekbe. Virradt.
Hamar helyünkön voltunk.
Ádám már tegnap megcsinálta a kunyhót egy nagy galagonyabokorban.
Kieresztette Tantit, és eltűntünk a bokor alatt. Vadászszékem arasznyira süppedt a puha humuszba, melyet aligha zavart valaki, mióta ez a szép nagy bokor szinte fává erősödött.
Haladt az idő. Az árnyékokból színek lettek. Világosodott.
Tanti megsuhogtatta szárnyait, megrázta buksi fejét.
Kár…, káárr…
Összenéztünk Ádámmal, ki megdörzsölte markát, mint a gazda jó aratás előtt… Ma jó napunk lesz.
Tanti már felfelé nézett, és fejét forgatva kísérte az első szürkevarjút. A varjú nagy patáliát csapott. Azután jött még egy hozzá. Meg még egy. El-elsuhogtak a nyílás előtt, aztán leszálltak az öreg körtefára, és onnét szidták a baglyot. Voltak már heten.
Szegény baglyom azt sem tudta, melyikre figyeljen, mert a fán ülők közül egy-kettő mindig fölibe lendült, és úgy csaptak rá, mint az ölyv. De akkorra már zengett az egész domboldal a méltatlankodó károgástól. Ki vékonyan, ki vastagon szidta az uhut, és a vadkörtefa egyik száraz ágán már alig fértek el.
Ádám csendesen oldalba nyomott, én meg felemeltem a puskám. A párás reggelben zúgva döngött a lövés, és Ádám csendesen súgta:
– Hat.
Lövésemre őrült zenebona. Tanti leugrott fájáról, és a földről nézte, szétterjesztett szárnnyal, nagy mérgesen a visszatérőket. Mert jöttek a varjak, mintha eszüket vesztették volna. A domboldalon volt a fészkelőhelyük, és most röpítették kis fiaikat. A tapasztalatlan idei szürkék egészen megvadultak, és már újra ott örvénylettek a bagoly felett.
Kissé kihajoltam, és ismét leszólítottam kettőt, melyek hangos puffanással értek földet. Erre csend lett. Fél percig.
Kaar…, kvaarr…, szólt megint a riadó. Ez valami sokat próbált előharcos lehetett, amint mély hangjáról megállapítom… Jó magasan van.
Durr…, totty…
Ádámnak csillog a szeme és szája, nevetősen elhúzva a megelégedéstől.
A károgás nem ült el, de most már messzebbről szidták a baglyot. A nap felért már a dombok tetejére, és sugarai a fák koronáját súrolják. A szomszéd faluban most hajt ki a kanász. Halkan ér ide a kürt bugása. Szépen cifrázza…
Ádám megint meglök. Egy karvaly ül a fán. Tanti behúzott nyakkal nézi. A karvaly is megkapja a maga porcióját, és odahull a varjak közé.
Lövésemre újra fellángol a varjak harci kedve. Egy már megint a fán ül. Nem bántom. Hadd lássák a komák, hogy nincs itt semmi baj…, és hadd jöjjenek. Tanti felfelé néz. Csókák forgolódnak felette, kíváncsian kiáltoznak, beszélgetnek:
– Ki ez a furcsa idegen? – kérdik. – Jaj, de csúnya! – és odábbállnak. Varjam is elhallgatott a fán, és csendben nézegeti a baglyot.
Csert…, esett…, csettcsett…, egy őrgébics billeg a bokron, és odavan a csodálkozástól. Majd egy másik csatlakozik hozzá.
– Csett…, esett…, hallott már ilyet, komámasszony? Majd a hideg lelt ki, mikor kibújtam, és megláttam ezt a zsiványforma csavargót. Jó lesz a fejére koppintani.
Nem is hagyják nyugton szegény baglyomat. Megéri, hogy kapkodnia kell a fejét, hol az egyik, hol a másik csap hozzá. Tanti fúj, és nagyokat pattint csőrével. A gébicsek rá sem hederítenek. Varjam a fáról nagy érdeklődéssel nézi a gébicsek munkáját. De én már meguntam. S szegény varjú issza meg a levét. Lelövöm, hogy ez a két komisz gébics odábbálljon, s ne kínozza az uhut.
Most aztán csend van.
Ádám kint motoszkál, és összeszedi a lehullottakat. Nyolc szürkevarjú, egy karvaly. Úgy látszik, bokorba is esett, mert tíznek kellene lenni.
Tanti bóbiskol, én meg előveszem a tarisznyát. Reggelizünk. Szalonna, kenyér. Ádám üvegben tejet húz elő, én meg egy kis szilvóriumot.
– Megkínálnám, Ádám, de tudom, nem szereti. – Legyint a kezével.
– Nem szabad.
Ádám tüdőbajos. Vértelen arcába csak akkor csap fel az élet, ha valami szépet lát az erdőn.
Másfelé nézek. Nagyon sajnálom. Vajh ki tudja, hátha ezek a lelkes szemek nemsokára szomorúan csukódnak le a föld fénytelen éjszakájába.
Hamar végzünk a reggelivel. Egy cigaretta, és maradéktalanul boldog vagyok.
Kétszeresen ragyogó vasárnap van. Egyszer a kalendáriumban és egyszer a szívemben. Méhek döngnek az apró virágokon, és olyan vidámakat rikkant a mátyás valahol a vágásban, hogy abból is érezni: ma ünnep van.
Ha a baglyok horkolni tudnának, Tanti most horkolna. Összehúzta magát karcsúra, és szunyókál. Megrázom kicsit a bokrot, erre felnyitja a szemét, de még jobban begombolkozik.
De mindjárt ki is húzza magát. Valami jön. Készen várok.
Egy szalakóta. Odacsapott a bagolyra, és most felült a vadkörtefára. Ragyogó szép madár. Opáloszöld tollai csillognak a napon, s amikor kiterjeszti szárnyait, olyan, mint egy ékszer. Szinte trópusi.
Baglyom most felfújja magát. Szárnysuhogás. Nagy árnyék húz el felettünk. Mire újra a fára nézek, már egy ölyv ül a „zöldkánya” helyén. Testes madár, úgy látszik, nem tudja, mi a teendő, mert tanácstalanul nézi baglyomat. Bezzeg a párja…
…Kiüü…, kiüüü…, sss…, puff!
Tanti odacsap a szárnyával, és majd leesett a fájáról, amikor az ölyv rávágott. Most már ketten suhognak a bagoly felett. Baglyom háromszorosára nőtt, úgy felfújta magát. Pattogtat a csőrével, szárnyaival egyensúlyoz, de az ölyveket ez egyáltalán nem zavarja.
Félek, hogy még összeakaszkodnak, hát megrázom kicsit a bokrot. Az ölyvek erre kicsit feljebb repülnek, aztán leszállnak a körtefára. Gyanakodva nézik a bokrot.
Tanti szeme rajtuk. A nagyobbik, valószínűleg a tojó, múzeumi példány. De sok egeret elpusztíthatott ez, hogy ily nagyra nőtt. Szeretném megsimogatni…
Tanti más véleményen van; még mindig fúj feléjük. De az ölyvek nem reagálnak. Nem bíznak bokromban, s amikor azt újra megrázom: ijedten elrebbennek.
Varjúkárogás közeledik.
Ez úgy látszik, nem volt itt a reggeli nagy riadalomnál, mert szépen köröz a bagoly felett. Szépen el is hibázom. Duplára!
Varjam ijedten vitorlázik el.
Visszanézek Ádámra. Legyint a kezével, mintha mondaná:
– Nem lehet mindent meglőni.
Megint csendes a tájék.
Túl a réten néha kolomp kondul. Az ölyvek magasan körözhetnek, mert vijjogásuk alig ér le ide.
Ádám fűzérbe köti az áldozatokat. A varjak legnagyobb része idei. A karvalyt nem köti hozzájuk. Az már nemesebb madár. Igaz, csak akkora, mint egy mátyás, de mégis…
Alig figyeltünk az uhura. Amikor kinézek, látom, hogy valamit, ami még messze van, nagyon figyel. De nem látok semmit. Ádám hol itt, hol ott nyitja szét óvatosan a lombsátort, s egyszer csak megmarkolja a kezem, hogy majd felkiáltok. Egy óriási madár jön felénk, mozdulatlan szárnyakkal. Mi lehet…, mi lehet: kalimpál a szívem. Ádám keze, mint a vaskapocs, szorítja a karom, s a madár veszedelmesen közeledik. Hófehérnek látszik alulról, s akkora az árnyéka, hogy szinte ijesztő. Amikor megfordulok, Tanti hanyatt fekszik a füvön, csak hatalmas karmai éktelenkednek fölfelé. Most ért fölém a sas – mert annak gondoltam –, most vág a bagolyra, de már nem ért el odáig. Öreg tizenkettesem levágta, hogy összecsuklott a levegőben, és nagy zuhanással ért a földre. Aztán kirohantunk.
Ádám felemelte a hatalmas madarat magasra, de szárnyai még úgy is földet értek. Nem értette meg, miért nem örülök jobban neki. Hát sasnak sas volt, de azoknak a legártatlanabbika. Kígyászsas.
Igyekeztem magam megróni, hogy hasznos madarat lőttem, de ez teljes mértékben nem sikerült. Mégiscsak sas…
Ádám odavolt a boldogságtól. Sast lőttünk!
Hosszú póznára akasztotta összekötött lábainál fogva, és hazafelé százszor is elmondogatta:
– Kitömetjük…, ki bizony, így vonultunk be a pusztára.
Elöl Ádám az uhuval, egy füzér szürkével és a póznán himbálózó sassal. Egyesek ugyan a sokkal szürkébb kígyászölyv névvel illetik madarunkat, de ezt Ádámnak meg sem merem mondani.
– Ami sas, az sas!
A puszta legszélső házában lakott Ádám. Felesége az ajtóban állt, amikor Ádámmal nagy büszkén elléptettünk a ház előtt.
– Ugye, gyönyörű madár? – lelkendezett Ádám megállva. Az asszony duzzogva nézett az urára.
– Mindig az erdőt bújja – dohogta –, jobb volna, ha már megcsinálná azt a bölcsőt… Két hete ígéri…
Ádám fakó arcára valami szégyenlős pirosság futott…, összenéztünk, ballagtunk tovább.
Pár lépés után Ádám elmosolyodott:
– Az asszony nyilván nem ért hozzá, mert ami sas, az sas!
MÁJUSI ŐZBAKOK
Elmúlt már a hejehuja az erdőn. A csapongó nászrepülések vidámsága elszakadt, mint a hegedűhúr hajnaltájon. A madárszívek ablakán hűvös józansággal bepillantott a fészkek gondja, az anyaság aggódása, és ha szól is a madárdal reggel vagy alkonyattal, az már nem a régi felelőtlen ujjongás, hanem vagy a hála, vagy a kérés, vagy a panasz nótája.
Hiszen nem mondom, a hímje még most is felrikkant, hogy így meg úgy, vagyunk mi még olyan legények…, de ha meglátják a fészken ülő asszonykák aggodalmas, lázas szemét, egyszerre elhallgatnak, vagy csippannak bocsánatkérőleg, hogy ők azt nem „úgy” gondolták, és nagyon csodálkoznak, hogy a feleség egy pillanatig is kételkedett az ő komoly férji mivoltukban. Ez igazán nem szép!… Egyébként pedig: tessék, itt van ez a felséges kukac…
És árnyékos, titkos lett az erdő. A szél csak a tetején borzong végig, és ha szét is nyitja a fák boglyas fejét, összecsukja megint, mert nem illik beleskelni más mindennapi életébe.
Ilyenkor hamvasabbak a felhők, éberebbek az éjszakák. A békamuzsika zsongása harmonikázva verődik házunk falának, és lehull a földre. Elgondolom, hogyha ez a sok hang mind hangjeggyé válna, reggelre kocsival kellene elhordanunk a házunk mellől…
Hát ilyen bolondokat gondol néha az ember, és hallgatja az éjszakát, amikor egyszer csak a szomszéd kéményen elkezd kelepelni a gólya.
Lehet, hogy ez a békáknak szól, de lehet valami éjszakai ájtatosság is, melyre felébred az asszony.
És megszólal:
– Hallja, hogy kelepel a gólya?
– Nem, nem hallom!… Egyébként is alszom…
– Jó, jó! Egész nap nincs itthon, és még ilyenkor sem akar beszélgetni…, erről jut eszembe, hogy Zoltán bácsinak kellene egy őzgerincet küldeni.
– A gólyakelepelésről az őzgerinc? Nagyon logikus…
– Mindegy. Most megbeszélhetjük...
Sóhajtottam Legyünk túl rajta.
– Az nem megy olyan könnyen. Tudja, hogy válogatok. Nekem nem a hús a fontos…
– Márpedig Zoltán bácsinak csak valami fiatal „dolgot” lehet küldeni.
– Küldjön neki friss tojást…, ez még egészen embrionális…
– Nagyon szellemes, de én már megbeszéltem Gyurival. Van egy tavalyi bak. Sánta. Olyan nagyokat lép… sajtárba…, vagy hogy is mondják?… A ló szokott úgy…
– Csöbörbe…
– Igen, igen!
– Jó, majd meglátom… – és szuszogni kezdtem, mint akire azt mondják, hogy „egészségesen alszik”. Feleségem azonban nem hagyta magát.
– Holnap kimehetünk. Vasárnap van. Kocsival becserkésszük…
– Jó! – ásítottam és bevackoltam, jelezve, hogy a továbbiakban egyedül akarok maradni az éjszakával, a békamuzsikával és gondolataimmal, melyek visszanéztek rám az ablakból, és elszaladtak a patakpartra, hol békák és felhők úszkáltak a víz csillogásában. Elszálltak a gólyafészkek peremére, hol fél lábon álmodozott az öreg gólya, és csak puska kellett volna a vállára, hogy úgy nézzen ki, mint egy gránátos, ki lőportornyot őriz; aztán visszaszaladtak hozzám, hogy elmondják, mit láttak, de már csak álmaim közé értek, mert ekkor én már mélyen aludtam.
Másnap kedvetlenül húztam ki puskám. Mondom – nem szeretem az ilyen gerincvadászatot, pláne, ha megrendelik. De a feleség nem nyughatott. Csak menjünk! Holnap feladja a gerincet, holnapután ott van.
Mentünk. A nap már alkonyra hajlott, és aranyos küllői felértek az ég tetejéig. Az úton porfelhő úszott, a mélyedésekben még csillogott az áprilisi rengeteg eső, de másutt már lázasra cserepesedett a föld a májusi szárazságtól.
Az erdőben pedig szúnyogfelhők. Ennyi szúnyog talán sose volt erre. A tocsogókban megállt a víz, és szépen szaporodtak szúnyogék. A lovak nyaka feketedett tőlük. Csípős megjegyzéseiket azonban tőlünk sem sajnálták…
Az egyik vízállásról vadkacsák rebbentek fel. Csupa gácsér. Itt kaszinózhattak a betyárok, amíg a szegény asszony feje fő a fészek gondjaiban.
Az erdőben lassan árnyék nőtt a földből, csak a fatetőkön járt még világosság. Szúnyogék pedig belénk szerettek. El nem maradtak volna világért sem. Vidáman döngicséltek felettünk, és lakodalmat csaptak a fülünk hegyén.
– Ne hadonásszon – szóltam feleségemre –, mert minden vad elriad…
– De akkor megesznek a szúnyogok… – méltatlankodott.
– Mi, illetve Zoltán bácsi megesszük az őzet, minket a szúnyogok, a szúnyogot a fecske, a fecskét a sólyom és így tovább. Ez a természet örök körforgása, melybe nem szabad beleavatkozni…
– Hát én nem bánom – veszekedett. – Én nem körforgok, és nem engedem magam kiszipolyozni… Máskor nem volt itt ennyi szúnyog…
– Ezek még kis fia szúnyogok – vigasztaltam –, egy hét alatt megnőnek. Mi lesz itt akkor! Hajaj!
– No, nem is jövök ide se többet! – mérgelődött.
(Hála isten! Most már tudom, mire jó a szúnyog. Eddig hiába törtem a fejem.)
Az erdő csendesedett. Egy-egy legelésző sutát láttunk, de a kis sánta bak nem mutatkozott. Egyszer aztán… Az egyik tisztás szélén ott csipeget a kis sánta, és emelgeti hátsó lábát, mintha dróton rángatnák.
A kocsi megáll, s én szinte sajnálkozva emelem fel a puskát. Egy öreg bakot szépen belopni – igen! De egy ilyen tacskót kocsiról lelőni, amikor olyan bizalmasan néz két fényes szemével…
Már majdnem meggörbítem az ujjam, amikor megszólal a kocsis:
– Tessék hamar leszállni…
Megőrült ez?
– Gyorsan, kérem, mert elsüllyedünk…
Ekkor már magam is láttam, hogy hiba van. A rudas szó nélkül lefeküdt, a nyerges pedig készült elmerülni. A kocsit pedig a feneke fogta meg… Persze ugráltunk le ész nélkül, feledve bakot és szúnyogot.
Mindez az erdőnek egy teljesen száraz helyén, hol évekig jártunk, és most sem látszott egy csepp sár sem. A sok eső azonban alámosta, s az araszos száraz réteg alatt feneketlen lekvár. Az ember vidáman járhatott rajta, de lovat, kocsit már nem bírt el.
A lovak kapálóztak, az istrángot megfeszítették, levenni nem lehetett, tehát neki a bicskát, mielőtt még valamelyik eltöri a lábát.
Mit részletezzem? A lovakat egy óra alatt kihalásztuk, további egy óra alatt a kocsit. Közben a rúd eltörött, a szúnyogok pedig dagadtra szórakoztak magukat.
A kis bak vidáman kapkodja a lábát ma is, Zoltán bácsi édes reménységgel gondol a gerincre, amit eddig már el is felejtett volna. Feleségemnek van egy rémes témája, melyet majd téli estéken, hangulatlámpa alatt, „Halálveszély az ingoványban” címmel fog barátnőinek előadni, én pedig örülök, hogy a lovaknak nem lett semmi baja.
Szóval mindenki megelégedett.
Hát nem csodálatosak a sors útjai?
Volt azonban egy szép bak ebben a májusban, mely elindult felém. Közben…, de hát ez nem itt kezdődik. A bak reggel hétkor indult el, mi pedig háromkor.
Akkor kezdett hamvasodni az ég és színe lenni a falevélnek. A patakban szóltak a békák, az erdőben a fülemülék. Egyébként vendégségben voltam, és egy órakor feküdtünk le. Ehhez mért bambasággal pislogtam, és csontjaim szinte csikorogtak az álmosságtól.
Ballagtunk fel a hegyre csendesen.
– Könnyű magának – mondtam később az erdésznek –, kialudta magát…
– Vendégség volt nálam – szuszogott –, kettőkor feküdtem le…
Erre megnyugodtam. Nekem kell erősebbnek lennem… egy órával…
Amikor felértünk az élre, megálltunk. A völgyben álmos párák úszkáltak. Körülöttünk bokros sarjerdő. Millió zöld bokor. Vajon melyik mögött hallgatózik az az öreg bak, melynél szebbet a „legöregebb emberek” sem láttak?…
Itt cserkészetről szó sem lehet. Meredek, kavicsos oldal, zörgő avar. Várni kell.
Leültünk. Márpedig katonaviselt embernek illik tudni, hogy amíg áll az ember, nehezen alszik el, de ha leül…
Közben feljött a nap, ragyogott a harmat, és kinyitotta szemét az erdő. Így kellett lennie, mert így volt, amikor – felébredtünk.
A zöld tengerben azonban nem változott semmi. Sehol egy megnyugtató vörös folt, és így a messzelátóra sem volt szükség, hogy bak-e az illető.
Békés, nagy csend volt. Ekkor a túlsó oldalban megmozdult valami. Errefelé, úgy látszik, még nem vedlettek meg az őzek, mert barna volt a csuhája. Messze volt még, de csak őz lehetett. Az is volt. Nagy testű bak. Az agancsát nem lehetett jól látni, mert mindig takarta valami.
És jött felénk. Jött, jött! Már kétszáz lépés…, már százötven…, már csak százharminc…
De miért siessek a lövéssel? Ez a bak az enyém! Szép, sőt kapitális, agancsát főhelyre teszem a többiek között. Uram, bocsáss!… Talán még a kiállításra is elküldöm. Miért ne küldenem el? Elküldöm! Megnézheti akárki! Meg is nézik. A vadásztestvéreknek felcsillan a szemük. – Látod, ez az ember nemcsak firkál, de vadászni is szokott…
A bak pedig jött, jött…
…A gerincét pedig – üsse a kő! – elküldöm Zoltán bácsinak. Hujj!!! Azt a keserves mindenségét!!!
Rohan a bakom. Viszi a trófeát. Viszi a gerincet! Kapkodok. Hol itt bukkan fel egy tized pillanatra, hol ott. Aztán csak ott…, aztán sehol…
A vadőr a fejét vakarja. Én pedig megjöttem a kiállításról.
Később pedig vállvetve szidjuk a nyulak terjedelmes atyafiságát, mert egy nyúl volt az oka mindennek. Amikor már emeltem a puskám, a bak lába előtt kiugrott egy mennykő nagy nyúl, és úgy megijedtek egymástól, hogy még talán ma is futnak.
Egy darabig mérgelődtem még, de aztán megbékített az erdő.
A gyalogút puha, zöld tenyerét tartotta elém, hogy lassan járjak, mert a fészkekben megijednének a kicsinyek, a visszacsapódó zöld gallyak simogatva utánam sóhajtottak, hogy nem olyan nagy baj ez, mert itt lesz ez a bak máskor is.
A patak sietve bukdácsolt mellettem, és megkérdezte, nem küldök-e a júniusnak valami üzenetet, mert ő elibe siet, és ha valami hírt kellene vinni, csak szóljak.
Szívesen elviszi!
JÚNIUS
Hosszú, hűvös, esős tavasz után úr lett végre a nyár.
A széljárás útjain vetéstengerek zizegnek, hajladoznak, és árnyékot borítanak a fészkekre, melyekben most már kopogtat az élet, vagy már ki is röppent ismeretlen útjaira.
A sok eső nyomán dúsan bokrosodtak a füvek, későn virágoztak, és későn borulnak a suhintó kaszára, melynek nyomán esténként párás illatok sóhajtanak halódásukban. Az emberek ilyenkor azt mondják, hogy felséges illat…, pedig ez az enyészet illata.
A késői kaszálás sok apró élet megmentője. Alig látni még valahol renden a szénát, és fészkevesztett foglyok sem futkosnak hajnalonként. Az utak porában azonban annál több kisebb és még kisebb nyúlnyomokat találunk, melyek szép köröket ígérnek akkorra, amikor a szikrázó nyár szinte elérhetetlenül messze lesz tőlünk.
Az esők utáni hirtelen meleg gombát terem, a gomba pedig gombászt, minden vadásznak nagy lelki gyönyörűségére… A gombás néni korábban kel mindenkinél, és ismertetőjele, hogy a gomba alatt a kosárban fácántojást hord, melyet „otthagyott az anyjuk, és már egész hidegek voltak szegények”. Kellemetlen tulajdonsága még, hogy bekiált a kapun: – Szép, finom vargányát vegyenek! – amiből a vadász felesége is megtudja, hogy a gombászás ideje immár visszavonhatatlanul megérkezett. Ilyenkor a háziasszonyt titkos ösztönök olcsó gombászásra ösztökélik, családi kirándulásokkal és kullancsokkal egybekötve. A kullancsok nagy számban helyezkednek el a gyerekeken, s azokat este a vadász férj óvatosan kiszedegeti. De csak ami hátul van, mert az elöl levőkkel hadd szórakozzanak a gyerekek…
Az idén nehezen vedlettek meg a bakok, és csak egy hete még, hogy rókavörös csuhájukban pompáznak. A gyengébbje most is nyugodtan mutogatja magát, de az erőse, a halhatatlanja csak sötétségben mozdul, és a hajnal már ismét megközelíthetetlen rejtekén találja. Nincs az ilyen kívánatos öreg jószágnak megszokott járása, hogy ott kivárná az ember; és belopni…, ebben a szárazságban? Cserkészutak nélkül?… Hahahaha!
Egyik vasárnap estefelé mégis megpróbáltam a lehetetlent. Az erdő mellett zsenge bükköny. Hátha kint van rajta az a bak, mely már három éve gyártja a legrosszabb vicceket a rovásomra, és a kibabrálás széles skáláját hárfázta végig vadászönérzetemen.
A bak kint volt!!
Köztünk ritka rozs, mellettünk az erdő, mely sűrű, mint a kender, abban megközelíteni nem lehet. Távolság háromszáz méter. Nagyon fárasztó csúszással ezt a távolságot felére csökkentettem. Közben veszedelmesen sötétedett. Felemelve fejem, látom, hogy a bak is figyel. Megmerevedek, de lábaim citerálási állapotra helyezkednek. A bak tovább legel. Nagy, de csendes sóhajtással továbbcsúszom. Még húsz lépés…, még tíz…, csak egy bokor lenne közben – gondolom. – De nincs. Megint felemelem a fejem. A bak közelebb húzódott a rozshoz, s csak a fejét látom. Célozni próbálok.
Elkéstem!
Nem látom már a célgombot. A bak pedig elindul egyenletes, gyors lépésekkel a mezők felé… Hej, az a fegyvertávcső! Három éve álmodozom róla…, hiába.
Csendesen visszavonultam, de még kinéztem egy alkalmas fát, melyre legközelebb, ha ráérek, felülök. Ekkor már este volt. Valahol messze riasztott egy bak. Lehet, hogy nekem kívánt további szép álmokat.
Ez a bak aztán egy hétig ismét láthatatlanná vált. A vadőr is csak egyszer látta, egészen sötéttel. De az is lehet, hogy a másik bak volt. A hosszú erdőszélen több apró bükköny- és heretábla van, rozsokkal tarkítva, és sohase tudja az ember, hogy melyiken jött ki a keresett.
Egyik ünnep délután azután mégiscsak felültem a kiszemelt vadkörtefára. Nem is annyira ültem, mint inkább álltam. Túlzás lenne hát azt állítani, hogy nagyon kényelmes helyem volt. Hátam egy vastag ágnak támasztottam, és bevezetőül lecsipkedtem a kilátást akadályozó kisebb gallyakat.
Aztán csend lett. Az erdő egyik fája elnyelt engem is, más meg nem járt arrafelé. Hat óra volt.
Nemsokára egy feketerigó ült fám sudarára, és furulyázott egy-egy sort. Le is pislogott néha hozzám, de mivel nem mozdultam, tovább fütyörészett. Lehet, hogy azt gondolta: mi, feketék, összetartunk…, így aztán megvoltunk békességben.
Később egy lódarázs zúdult a domb közé mérges zúgással, és én leemeltem a kalapomat, részint respektusom látható bizonyítására, részint pedig, hogy kellő pillanatban nyaka közé vágjak a feketesárga legénynek. Szerencsére nem került rá sor. Ahogy jött, mérges zümmögéssel odábbállt. Közben rigóm is elröppent fámról, és egyedül maradtam.
Múlt az idő, és nőtt az árnyék. Az araszos bükkönyben nyulak nőttek. Csak a fejük s billegő kanálfülük látszik ki. Eszegetnek.
Megint bezúg a darázs, mint egy kisebbfajta gránát.
– Kalap le! – vezénylem magamnak. Darazsam a körtefa egy kopasz ágára telepszik, melyen egy szarvasbogár harcol egy csomó léggyel. Már előbb észrevettem a szarvasbogarat a légydöngés nyomán. A legyek közt van kicsi, nagy, színes és egyszínű. Az agancsos bogár hátán, nyakán ülnek, szívójukkal tapogatják, körülötte zümzögnek. Mit akarnak vele? Hiába erőltetem homályos természetrajzi ismereteimet, nem találok magyarázatot. A nagy bogár néha szarvaival tiltakozik, lábával hadonászik, de ezzel csak egy pillanatnyi nyugtot nyer. A legyek tovább piszkálják.
Amikor a darázs is odatelepszik melléjük, azt kell hinnem, hogy a szarvasbogár valami édes nedvet választ ki, s arra gyűl a bogárhad. A darázs is szájával tapogatja a sima ágat, de az ágon nem látok semmit. Félelmetes nagy darab ez a darázs. Olyan kisujjnyi nagyságú. Erre való tekintettel tartom kezemben kalapom.
Zuuuuu…, a darázs ismét kilódult a lombok közül. Nem tudom, miért szeretik ezek a bestiák a vadkörtefákat.
A bükkönyben most már három nyúl mozog, és az alkonyatot is bejelentette egy lappantyú, mely elvitorlázott a fejem felett.
A lappantyúról eszembe jut, hogy kifelé jövet egy karvaly keresztezte utamat, és karmai közt egy rigó nagyságú madár vergődött. Mérgemben kispuskámból egy golyót küldtem utána. Persze hiába. De azt gondoltam, hátha megmentem szegény áldozatot, melyet a karvaly alig bírt el, és szinte súrolta vele a búzakalászokat, amelyek felett elrepült.
Valami mozdult most a rozsban. Vagy csak a szél mozgatja? Hajladoznak a rozsszálak, és egy kis hantmadár is odafigyel. Eddig a földön ugrándozott, de most csillogó kis szemei a rozson vannak. Talán látok is valami árnyékot lapulni, de hát a megfigyelésben könnyen téved az ember. A kis madár biztosan nem téved. Közelebb van a rozshoz, meg a szeme is jobb…
Huss…, rebbent el a madár, és én is puskámhoz kapok a fán, mert a madár helyén most már egy kopott róka áll, és sunyin néz a kis csemege után, mely érthetetlenül nyolc-tíz lépésnél nem repült messzebb a támadás után, és egy jókora göröngyön billeg. Szinte ingerkedik a rókával. Kínozza.
Kedvem volna a ravaszt oldalba támasztani, de olyan kopott, ütődött, vedlett, leszoptatott öreg szuka, hogy nem bántom. Apró vadat úgysem lehet itt nevelni, és a téli hajtásokban majd sorra kerül.
Szinte fitymáló közöny van az orrára írva. Szaglászik a földön, oldalt nézeget, de közeledik a kis madárhoz. Az meg csak billeg nyugodtan, de szemeit – azt a két kis fekete gyöngyszemet – le nem veszi a komáról egy pillanatra sem.
Puff! A róka két első lába pontosan a göröngyön van, melyről a hantmadár fellibbent, és megint csak pár lépésre szállt le, de most már felém. Talán itt van valahol a fészke, és azért játszik a rókával, hogy arról elterelje a vészt? Nem tudom.
Annyira lekötött a kis madár veszélyes játéka, hogy szinte megdöbbenek, amikor a rozson túlra nézek, hol ott áll száz lépésre a bak. Sajnos, nagyon közel a rozshoz, hogy a fejéből is csak alig látok valamit.
Nem baj, vigasztalom magam. A rozs úgysem kell neki, s ha beljebb megy a bükkönybe: az enyém.
A róka most hibázta el harmadszor a madarat, de már nem érdekel, inkább, idegesít. Mit szamárkodik itt alattam, hiszen nyilvánvaló, hogy a madár bolonddá teszi. Még ha valami kölyök lenne…, de egy ilyen kiérdemesült családanya…
A bak nem mozdul el a rozstól. Néha eszik egy keveset, de inkább figyel. Valószínű, hallja a róka mozgolódását. Néha látom agancsát, mely nem hosszú, de szép vastag, gyöngyös. Haj, de szép gyöngyös! Próbálom megcélozni, de testéből nem látok semmit. Vaktában meg csak nem lőhetek…
Megint mozog a rozs, s erre a mozgásra most már hárman figyelünk. A madár, a róka és én a vadkörtefán. Szétnyílnak a szálak, és kibaktat egy nyúl. Leül, körülnéz, billegeti füleit, de olyan bután, olyan vaksi közönnyel, mintha az ő bőrét semmi, de semmi veszély nem érhetné. Talán elnevetném máskor magam, de most a bak megszerzése remeg bennem, a sok kudarc, a szép gyöngyös trófea, hát nem vagyok fogékony a humor iránt.
A bak megint figyel, a róka lehasal, és csak úgy szikráznak szemei. A kis madár halkan csettent néha, talán ezt a bamba kanálfülűt figyelmezteti a veszedelemre, én meg azt sem tudom, hová nézzek, mert féltem a bakot is, hogy kilép a takarásból, és elkések a lövéssel, de meg a nyúl sorsa is érdekel. A bak még mindig takarva áll, így hát a nyulat nézem, mely végre megértette a hantmadár figyelmeztetését, és felül két lábra. A róka még jobban lelapul, de úgy látszik, megmozdulhatott valamelyest, mert a nyúl észrevette, és ész nélkül vágtat vissza a rozsba. A rozs túlsó oldalán bakom felveti fejét, és megrémülve a feléje törtető zizegéstől, elugrik, de olyan szerencsétlenül, hogy nem látok belőle semmit.
Hangos csörtetése ide hallatszik még egy darabig, aztán csend.
Most érzem csak, hogy mennyire nyom az ág, a kényelmetlen üléstől mily fáradt vagyok. Bosszút lihegve nyitom ki a zárócsapot puskámon:
– Megállj, róka!
De aztán mégiscsak meggondolom a dolgot. Nem szabad igazságtalannak lenni. Nem a róka a hibás, hanem a nyúl. Felverném az egész környéket lövésemmel, és még el is hibázhatnám az anyót, ki már a tábla vége felé ballag, és biztosan szidja magát, hogy elpocsékolta idejét ezzel a piszlicsár madárral. Mit is akart tulajdonképpen vele? Hazavinni? Nem, erre gondolni sem lehet. Hat éhes száj várja otthon a falatot… Bizonyára éhes az öreg szuka, hiszen hat helyett dolgozik, és neki csak a maradék jut… Gond, gond! Ösztövér teste már alig látszik ide, amint lépésről lépésre beballag a sötétedő homályba.
Mérgesen mászom le a fáról, ide se jövök egyhamar! Csendesen mozgom azért, mert mégis…, ha vasárnap mégis eljönnék…
Hűvös szellő jön kelet felől, és a zizegő kalászerdők meghajolnak nyugat felé, mintha az estét köszöntenek lágy bókolással, melynek hangtalan, fekete hullámai telefolyták már a völgyeket.
A HAVASON
Előttem a Bisztra patak, hátam mögött az „Isten széke”, s a patak csattogó zúgását mormolva nyeli el körös-körül az erdő. A patak vágtatva jön le a havasból, zöld-fehér tajtékot vet a sziklákon, és pisztrángokat rejteget hideg ágyában. Az erdő pedig végtelen. Alja bükk, a teteje fenyő, s a kopasz bércek az eget tartják télmarta vállukon. Tiszta időben ide látszanak a távoli havasok, az égig borongó ködben fáradtan tétovázik a szem, és csak a gondolatok vájkálnak a tejfehér gomolygásban, amelyben nincs semmi, de mégis minden lehet benne.
Barlangok lehetnek és törpék, szakadékok és óriások, sárkányok és kincsek – szóval minden, hiszen olyan messze vannak, olyan elérhetetlenek, olyan tiszták és igazak, mint a gyermekkori álom, amelyben évmilliók álma reszket.
Kis házban lakom egy ledőlni készülő sziklatömb alatt, és ez a nagy darab szikla ötször akkora, mint Kovács néni háza, akinél lakom.
– Nem esik ránk ez a ménkű nagy kő, Kovács néni?
– Tán csak nem…
– Jó, jó, de ha mégis meggondolja magát?
– Ne tessék attól félni, ha eddig kibírta… – legyint olyan mellékes mozdulattal, mintha azt mondaná: – Ha meg ledől, úgyis kár minden szóért.
Ez igaz. Ha ez a szikla megindulna… – nem, ne fessük az ördögöt a falra! –, a jaj szócskának még a j betűjét sem tudnánk sóhajtani, és az utolsóítéleti trombitásnak külön mentőexpedíciót kellene szervezni csontjaink kihalászására.
Reggelenként tisztelettel nézem a sziklát, iszom a bivalytejből készült kávét s azt a csodálatos, nehéz levegőt, ami idefolyik a havasról.
Kovács néni háza a legszélső a Bisztra völgyében, utána már csak a rengeteg erdő van, és csak azért jött ide lakni, mert ezt a kis házat megörökölte.
– Valakinek kell benne lakni – mondja, s ebben igaza is van. Kovács néninek szabályos – mondhatnám, törvényes – neve Szabó Jánosné, de mivel első urát Kovácsnak hívták, ahhoz ragaszkodik.
– Úgy megszoktam már – mondja –, minek váltogassam a nevemet? Nem igaz? Jánosnak meg mindegy.
– Persze – mondja János, Kovács néni második ura, akit egyáltalán nem zavar az előd, aki itt fekszik békén a nagy szikla mögött, a bükkfák alatt, és nyilván meg van elégedve János bácsival, aki a testhalmot szép kerítéssel szegte körül, mint ahogy azt egy utódtól el is várja az ember.
Most ismerkedem a környékkel, és János bácsi hűségesen kísér, mint akinek ez a dolga. A nagy szikla mögött ott az erdő, egy kis tisztáson ott a kert s a kert mellett a temető. Kéznél van minden.
Elgondolkodom ezeknek a szerintünk „egyszerű” embereknek az életén, és elképzelem, milyen mélységesen igaz és szép élet lehet együtt élni azokkal, akikből lettünk, s akik leszünk! A házban az élők, a kertben a holtak, és ha a rossz útra kanyarodott utód kiáll a faragott pitvarba, a régi fák az elmentek szavát suttogják, hogy: – Tedd ezt, vagy ne tedd ezt – és: – Fiam, térj észhez, mert nem vezethet jóra, amit most cselekszel…
Elgondolkozom erdőszagú, ősi szép életünkön, és irigylem őket. Szerintünk nehéz ez az élet és szegény – a szó számtani értelmében –, de az élet nem számtan, az élet köd és mese, tragédia vagy öröm, amelyből azonban cirkusz sohasem lesz itt a fák közt, a havas alatt, ahol a Bisztra csattog, és a szennyet is lemossák a viharok.
A ház körül néhány tyúk kapirgál egy kakas vezénylete alatt, de olyan óvatosan, a vadmadár rebbenő ösztönével, mint akik tudják, hogy itt nem tréfa az élet. Egy suhanó árnyék, s a levegőből sziszegő szárnnyal jön a halál. Hogy aztán a királyi sas-e a tettes vagy az útonálló héja, az már a tyúknak mindegy. Ő vigyáz magára, ahogy tud, és menti a bőrét Kovács néni számára, ahogy csak lehet. Éppen ezért nem megy messze a bokroktól, s amint felhangzik a kakas kerregő riadója, rohan az ágak alá – a halál pedig felcsap a levegőbe, és másutt keres ennivalót, mert – végeredményben – a halálnak is enni kell. A halálnak is fiai vannak, akiket szeret és táplál az élet nevében…
Kovács néninek azonban nincs kutyája. Már első éjjel feltűnt, hogy nem hallok kutyaugatást, csak a Bisztra zúg az ablak alatt, mintha a fenyők susogása szaladt volna le a hegyekből.
– Kutya? Tartanék én, lelkem, volt már talán tíz is, de minek tartsak. Megszereti őket az ember, aztán sajnálja, ha elviszik a farkasok.
– Meg kell kötni, hogy ne mászkáljon az erdőben.
– Erdőben? Mer is az a szegény kutya az erdőbe menni! Innét viszik el az udvarból…
– Innen?!
– Innen hát! Az ablakból néztem, ott szorították meg szegényt a kerítés mellett… Szép, holdvilágos éjszaka volt. A tornácig ért a hó…
Odanéztem a kerítés mellé, ahol mérgesen zöldellt a csalán, és bab futott a karók ösztövér derekán, és nehéz volt elképzelni, hogy itt derékig ér a hó, tél van és éjszaka, és a jóravaló Bodrit ott hóhérolják a farkasok.
Így aztán nincs kutyaugatás, csak a patak zúg és a szél, a gerendák pattognak néha, mintha sóhajtanának a tető terhe alatt, és Kovács néni kurjant – ha ragadozó madár kering a levegőben –, elhessegetve a vészt a baromfiak együgyű feje felől.
– Ne kiabáljon, Kovács néni. Hadd jöjjön közelebb az a héja. Meglövöm, és nincs rá gond.
Kovács néni megörült, én pedig ültem a faragott tornácon, és lestem a héját, amely nem is váratott magára. Jött, levágott, felemelte a szép, rántani való csirkét – hogy sírt szegény –, s én úgy elhibáztam, hogy jobban sem kellett.
– Ammondó vagyok, jobb, ha kurjongatok – vélte Kovács néni, és én erősen szégyenkeztem, dühösen néztem puskámra, mely nem volt oka semminek. Elhibáztam, és kész! Igaz, hogy olvastam éppen, igaz, hogy nem volt megtöltve a puska, de ez nem mentség.
Ha valaki héját les, ne olvasson, és töltse meg a puskáját. Ez az igazság! Különben is, nem olvasni jöttem ide, hanem vadászni, és nem merek Kovács néni szemébe nézni, amíg vadászbecsületemben megrendült hitét helyre nem állítottam. Becsuktam a könyvet.
– Itt fészkel valahol ez a héja?
– Itt valahol a környéken, mert néha ide hallatszik, amikor hívja fiait. Röpülősök lehetnek már azok is.
– Hát majd én!… – nem mertem nagyobb ígéretet tenni, de vállra dobtam a puskát, és ebben benne volt, hogy: jaj a héják környékbeli minden nemzetségének. Zsebre vágtam az őzhívót, ami majdnem úgy szól, mint a szüleit szólingató héjafiók, és a nagy szikla mellett nekivágtam az erdőnek.
Itt nincs gyalogút, itt nincs cserkészút, itt nincs csapás, itt igazán erdő az erdő, s árnyékom olyan helyen jár, ahol évmilliók óta ketten-hárman keresztezték talán magányos utamat.
Szél nincs, mégis beszél az erdő. Régi avar törik lábam alatt, száraz mohán csúszik bakancsom, s a bükkök zöldezüst oszlopai mintha magát a ragyogó nyári eget tartanák. Majdnem elfeledkeztem a héjákról. Amikor már jó magasan jártam, elővettem a sípot, és megszólaltattam a bajba jutott őzgida panaszos hangját. A siránkozás elmúlt az erdő zsongásában, csak a fák álltak várakozóan, és én lapultam egy öreg bükkhöz, hogy hátha jön valami. Erre a hangra jöhet őz is, aki a fiát félti, jöhet róka is, farkas is, akik enni akarnak, és jöhet a héja is, akinek fiai így hívják anyjukat, ha éhesek.
Csend.
Zsong az erdő, mint a tenger, amelynek hullámai a végtelenségből érkeznek, harkály kopog valahol a beteg fák szikkadt mellkasán, hangyák mászkálnak az öreg bükk törzsén, valami titokzatos küldetésben, amit csak ők tudnak, de más nem történik semmi. Szemem minden moccanást felszív, és már majdnem indulni akarok, amikor hangtalan suhanással a vén bükk kiálló ágára érkezik a héjamadár. Előrenéz – túlrepült rajtam – és csodálkozik.
– Hívott valaki?
Lassan felemelem a puskám, és a dörrenés szétvágja a csendet, és lesepri az ágról a nagy madarat.
A hegyoldalak labdáznak még a puska csattanásával, de a madár lehullott, s az öröm mögött a puska szava volt már a pont.
Ő is csirkét akart, én is, s hogy melyikünknek van több joga hozzá, azt csak az a jó Isten tudná megmondani. Felemelem szárnyaló, puha testét, megfogom élelemszerző éles karmait, és viszem őt lefelé, Kovács néninek, a völgybe, akinek kutyáit télen a farkasok viszik el az udvarból, akinek a féreg az féreg, és el kell pusztítani, s akinek nincsenek ilyen tétova gondjai.
– Tessék, Kovács néni, itt van!
Az öregasszony szemében elismerés villan fel a városi ember puskája iránt, megmarkolássza a héja húsos combját, mint a csirkéét.
– Milyen kövér a büdös – mondja –, hát ez ette a jószágaimat…
Nézem a szép, ragadozó vadmadarat, de bennem sem öröm, sem büszkeség, semmi, de semmi nincs. Ami van, arról hallgatok, Kovács néni úgysem értené meg.
Sajnálom a héjamadarat.
A napok aztán egymás után szaladtak le a völgyön, nyomukban szürkület kúszott, és esték jöttek. A táj ismerős lett, a hegyek tudomásul vették, hogy ott mászkálok alattuk, a patakparton saját lábnyomommal találkoztam, és a pisztrángok kihívóan fickándoztak a zúgó ragyogó vizében, mert kevés kárt tettem bennük.
Fiam meg is jegyezte, hogy ez nem Balaton, és ő inkább fürdik és napoz, mert a nénje azt írta Hévízről, hogy olyanok már, mint a négerek.
– Mi meg fehérek vagyunk, mint a betegek – dohogta, és nekilátott a strandcsinálásnak a patak kis öblében.
Eddig nem szóltam róla, de most már megemlítem, hogy eddigi magányos nyári bolyongásaimnak új szereplője is van: a fiam. Most tizenkét éves, második gimnazista. Tom Mix barátja, az összes európai rekordok és futballisták számontartója és a számtan született ellensége. Mit lehet még egy tizenkét éves gyerekről mondani. Egyszer verset írt – pocsék rosszat –, és most strandot csinál.
– Kihordom ezt a kis követ – mondja.
– Jó, csak hordd! – és olvasok tovább a patakparton, hol árnyék van, és a víz selymes suhogása tisztogatja a gondolataimat.
Hordja a gyerek a követ, de a Bisztrából a követ kihordani annyi, mintha valaki a Szaharát akarná zsebben elvinni. A tavaszi hóolvadás, a nyári viharok tombolása millió kavicsot görget le a patak medrében, s ezek a kavicsok a gyűszűnagyság és a káposztáskő között váltakoznak.
Hordja a gyerek a követ, szuszog, izzad, kapkodja a lábát, ha éles kőre lép, és látom az arcán, hogy unja a dolgot, de nem ismeri be, ha leszakad az ég, akkor sem.
Szépen gyűlik a kő az égerbokrok alatt, de a Bisztrában – ha lehet – még több van, mint annak előtte.
– Édesapám, nem akar fürdeni?
– Nem.
– Délben, ha ide süt a nap, nagyon szép felvételeket lehetne csinálni. Elküldenénk haza, hogy lássák…
– Ők sem küldtek fényképet, azt meg is írhatjuk, hogy olyanok vagyunk, mint a négerek…
Nem szól semmit. El van keseredve, és hordja a követ. Most már alig érdekel, amit olvasok. Van itt jobb téma is, ez a gyerek, hogy meddig bírja, és a konokság meddig lesz úr rajta. Szeme lassan elsötétül, a kihordott követ nem úgy teszi már le, hanem odavágja, és a végén leül a kőrakásra komoran.
– Sok itt a kő – mondja.
– Sok.
– Édesapám nem segítene?
– Nem szóltál, fiam, eddig, mért ne segítenék?
Most – akárki gyereke lenne is – szeretném. Most egyszerre kisütött a nap. Most úgy érezzük mind a ketten, hogy a havasokat is elhordanánk jókedvünkben, és nagyon lehetséges, hogy a kőtermő patak feneke pár perc alatt puha lesz, mint a bársony.
Lett a fenét.
Bementem a dermesztő vízbe a gyerek kedvéért, de a strandból nem lett semmi. Lefényképeztük magunkat különböző pózokban, és dideregtünk a tűző napon, mert úgy éreztük, mintha térdig állandóan jégben állnánk.
Kovács néni vízért jött – tiszta forrásvíz a patak vize –, és meghökkenve nézett bennünket.
– Tessék rám hallgatni, nem fürdeni való víz ez!
– Bízza csak ránk, Kovács néni! Edzettek vagyunk mi!
Hát a gyerek valószínű edzett volt, én azonban… Én azonban másnap egyszerűen nem tudtam felkelni. A derekam! Eddig azt sem tudtam, hogy derekam van, de most elviselhetetlen fájdalom szorongatott minden mozdulatra, és a gyerek úgy tipegett körülöttem tehetetlen szeretetével, mint a kotlós vízbe hullott kis csibéi mellett.
– Fáj?
– Hát – sziszegtem –, ahogy vesszük. Szólhatsz Kovács néninek…
– Nem megmondtam?! – állított be Kovács néni egy sósborszeszes üveggel. – Nem megmondtam?! Hát most csak tessék hasra fordulni.
– Eredj ki, öcsi!
A gyerek engedelmesen kiment, én pedig átadtam magam Kovács néninek, akinek keze kegyetlen jósággal dögönyözte a betegséget, ami bennem volt.
Hallottam már emberekről, akik szivaroztak, miközben a lábukat fűrészelték, és minden tiszteletem ezeké az embereké, akik valószínűleg belehaltak ebbe a szivarozásba… (A doktorok megmaradtak, akik elmesélték.)
Nekem nem vágták le a lábam, csak „felhűltem”, mint a hajadon, aki „már” áprilisban a pázsitra ül, és olyan embertelen fájdalmak dúltak derekamban, hogy szívesen üvöltöttem volna, ha nem hallgatózik kinn a fiam, és nem gyúr bent Kovács néni, akit tegnap ámítottam edzettségemmel.
Sajnos, nem üvöltöttem, mert még az is fájt volna, és már a köhögést is beszüntettem reggel.
De a legnagyobb baj nem ez volt.
A legnagyobb baj az volt, hogy barátom és vadásztársam, ennek az egész nyárnak a szervezője, ma vár lent a völgykapunál autóval, hogy tovább vigyen a Maros völgyében, ahonnét felmegyünk a havasra, és elkezdünk végre vadászni, a szó havasi értelmében.
Szerencsére ez a barátom doktor, azaz orvos, és megizentem neki, hogy nem mehetek, mert halálos beteg vagyok.
Déltájban végre megérkezett. Azt hittem, áhítattal lép be a „haldokló szobájába”, és már előzőleg kiábrándultam, amikor hallottam fiammal a diskurzust a tornácon, hogy a völgyön felfelé „pisztrán-gozva” jött, és nyolc darabot fogott.
Megtört tekintetem ellenségessé változott, különösen amikor bejött. Semmi „szervusz”, semmi „jó napot”.
– Van lázad?
– Lázam nincs, de érzem, hogy „vesemedence-gyulladásom” van.
– Marhaság! – mondta közvetlenül. – Egy kis hexensussz. Mire felérünk a havasra, elmúlik.
– Vállalod a felelősséget? Gyermekeim vannak…
Azt hittem, erre megrendül. Azt hittem, erre azt mondja:
– Hát kérlek szépen, én tulajdonképpen…, nézd, férfiak vagyunk, meg kell mondanom, azért hazaszállítunk…
Erre a doktor – ma is jó barátom – körülnézett:
– Van még abból a konyakból? Tudod, amit a múltkor ittunk?
Mit tehettem, felkeltem. Megmutattam, hol a konyak, és – szavamra! – majdnem sírva öltöztem fel, és majdnem négykézláb mentem ki a tornácra.
– Én vagyok az oka – mondta fiam párásodó szemmel, mire a doktor megjegyezte, hogy eddigi praxisa szerint az apák szoktak a fiaikra vigyázni, és nem fordítva.
– Egyébként pedig: mehetünk!
Csodálatos láz a vadászláz! Amint ott ültem a tornác kopott fapadján, s ahogy a doktor egészséges egoizmusa átfésülte az egész világot, úgy éreztem: nem lehet baj. Biztatott az erdő, a távoli út, a havasok kalandos messzesége, a megálmodott magasságok nyári ősze, és ha eszembe jutott volna valami vad, régi dal, talán daloltam volna, pedig – Isten látta a lelkem – legszívesebben barlangba vonultam volna, mint a mormota, hogy elfeledve mindent, új tavaszra ébredjek.
A ház előtt – Kovács néni háza előtt – régi erdei vasút igyekezik arra, amerre mi. A fát elhordták már rajta, de felszedni nem volt érdemes, hát meghagyták, hogy menjen rajta, aki tud.
– Öregem – mondta a doktor –, leereszkedünk ezen a pompás pályán, beülünk az autómba, és kész!
– Jó! – mondtam bágyadtan, és ültem a verandán, meggondolva, hogy merjek-e köhögni, vagy ne merjek. Az, hogy én erre a vasútra ráülök, olyan távoli és olyan kalandos volt, mint egy gyermekkori expedíció terve, amelyből úgysem lesz semmi.
– A kocsi előállt! – mondta a könyörtelen doktor. A kocsi: négy kerék, rajta egy gyúródeszka, valóban előállt.
– Gyula! – könyörögtem. – Ezen?…
– Ne félj semmit – nyugtatott a doktor –, úgy leeresztelek, hogy meg sem érzed.
Aggályos volt a dolog, de a fiamnak nagyon tetszett.
– Gyula bácsi kormányoz?
– Én csak fékezek, fiam, te meg vigyázol apádra.
A doktor egy karót vett kezébe — amellyel, ha rákerül a sor, a kerekek közé dugva fékez –, és kivonultunk a vaspályára, amely egyetlen, állandó eséssel ment egészen a doktor várakozó autójáig.
A gyúródeszka színültig megtelt. Egy hétre való élelem, három ember, hátizsákok, takarók és edények.
– Üljetek fel – vezényelt a doktor.
Odatámolyogtam ehhez a mozgó vesztőhelyhez, és felkuporogtam, mint a macska a köszörűkőre.
– Csak lassan – sóhajtottam.
– Lökje meg, János bácsi!
Elindultunk. Simán, mint az álom, mégis a zökkenők mintha kalapáccsal ütöttek volna gerincemre.
– Lassabban, Gyula. A derekam…
Kezemben tartottam drága puskám, mint a zászlót, és arra gondoltam, hogy más embernek mit kellene fizetni, hogy ezt az őrültséget végigcsinálja.
– Lassabban, Gyula!
Vonatunk ugyanis gátlás nélkül kezdett rohanni lefelé, és a zökkenők, amelyek elinte azt mondták, hogy:
– Ta-ta-ta…
Mire én azt mondtam keserves derekammal, hogy:
– Jaj-jaj-jaj…
…most már szabadon csattogott, hogy tatatata-tatatatatatatata…, és én már jajgatni is elfelejtettem, mert szélvészként rohantunk lefelé, és fölényes barátom hiába dugdosta a rudat a vonat lába közé…
– Te, Gyula, nem megyünk túl gyorsan?
– Dehogynem, a rosseb egye meg, de nem fog ez a büdös fék.
– Hát dugd valami jó helyre.
A doktor kanalaz a csóraggal, de érzem, hogy már nem ura a helyzetnek. Most már csak azon imádkozom, hogy ne olyan helyen történjék hiba, ahol valami átereszen vágtatunk keresztül – három-öt méter mély sziklás, víztelen patakmedrek ezek –, ahol simán kitörjük a nyakunkat – ami szomorú eset ugyan –, de sokkal nagyobb baj az, hogy drága, szép puskám is tönkremegy.
A gyerek láthatólag élvezi az esetet. Valami vadnyugati romantika van ebben a vad rohanásban, és szeretném – fájdalmaim közepette – nyakon vágni.
– Mit röhögsz?
– Hogy édesapám hogy fog kiugrani…
– Megőrültél?
– Gyula, az istenért, fékezz már!
A doktor eszeveszetten próbál fékezni, de most már látom, hogy nem megy ez sehogy se, és egyetlen vágyam olyan helyen kisiklani, ahol a havasi rét nyújtogatja puha karjait.
Azt sem tudtam mondani, hogy: jaj! – és már meg is történt. Éles kanyar egy réten, és a kocsi úgy kivágott bennünket, mint a hulló csillagokat.
Én már akkor nem voltam sem holt, sem eleven, nem is érintett különösebben a dolog, összerántottam magam, repülés közben fordultam vagy kettőt a levegőben, aztán szép csendesen elnyúltam a réten.
– Megütötted magad? – aggódott később a doktor. A gyerek is mellém állt.
A doktor térde vérzett, fiam fehér vászonkabátja egyik oldalán zöld volt, amint végigszánkózott az üde gyepen.
– Nem nagyon.
– Akkor mehetünk tovább.
– Nem megyek! Öcsi, veled mi van?
– Finom volt! Akár a hullámvasút…
Az égre néztem, hogy két ilyen kergével vert meg a sors, de az ég vidám volt és távoli… A derekamról meg is feledkeztem, de mikor fel akartam ülni, mintha kést vágtak volna belém.
– Nem megyek!
– Ne bolondozz, nem vagyunk már messze. Szép út ez azért…, megírhatod…
– Írja a ménkű! Segítsetek fel.
A kocsit visszatettük a sínekre, és újra felpakoltunk. Én csak néztem a pakolást. A hátizsákomban gyanús zörgés. Persze. A termosz millió darabban. A termoszban feketekávé volt…
De azért a végén csak leértünk az autóhoz.
– Fáj a derekad? – kérdezte csak úgy mellesleg a doktor. – Mire felérünk a havasra, meglátod, elmúlik. Csak a kezdet nehéz. Nem veszedelmes betegség ez, csak nagyon fájdalmas.
– Mennyi idő alatt érünk fel?
– Hát az autóutat leszámítva, úgy hat-hét óra.
Erre már nem is sóhajtottam. Mindegy – gyerünk. Az autó puhán ringatott vagy fél órát, aztán kiszálltunk. Ott vártak már a teherhordók. Egy fiatalember és egy fiatal menyecske. A menyecske az öccse helyett jött, aki valami elbitangolt marhát keresett az erdőben.
– Asszony nem kell! – tiltakozott barátom, aki nyilván azt érezte, amit én, hogy asszonnyal nem cipeltetjük csomagjainkat. De a menyecske nem tágított. Először megsértődött, aztán meg majd elsírta magát.
Még csak ez hiányzott. Az idő rövid, nem tétovázhattunk.
– Jöjjön hát! – mérgelődött barátom, és nem bántuk meg. Mert a menyecske, a hegyilakók asszonyainak örök teherhordó készségével, úgy ment azon a pokoli úton mindvégig, mint a zerge; a férfiak nyögtek és szuszogtak, én pedig – bár csak a puskámat vittem – úgy másztam utánuk, mint a kocsiútra tévedt varangy.
A születés és a halál között – valószínűleg és remélhetőleg – életem legnehezebb útja volt. Amikor elindultunk, nem is volt olyan messze a csúcs.
– Ijesztget az a bolond doktor, hat-hét óra? Fél óra alatt fent vagyunk. De az is sok…,
Kemény gyalogút a falu felett, s a szikkadt legelőkön tétova bivalyok. Itt még nincs erdő. Fává nőtt galagonyák, kusza kökény s alattunk a Maros. Szép kép. A kis házak, mint a fecskefészek szerteszórva, s a levegőben száradó szénaillat.
– Jaj, a derekam!
A nő ment elöl – már említettem –, mint a zerge, én pedig szépen lemaradtam, hogy legalább ne lássák gyászos vánszorgásom.
– Csak menjetek, majd utólérlek benneteket!
Mentek is!
A doktor már vidáman diskurált (nőorvos lehet csak ilyen tapintatlan), fiam meg szamócázni is ráért, a környék pedig – mint felfelé menő táj – lassan megváltozott.
Jött a vegyeserdő, vegyes illatával, jött a cser, kesernyés vörösborszagával, jött a bükkös oszlopos csendje, és jött a fenyők imádságos zsongása, amiben benne van minden mindenszentek könnye és minden karácsony kisgyertyás öröme.
Csak a csúcs nem jött.
Csak a kunyhó nem jött, amelyet itt kalibának tisztelnek. Alulról láttam a csúcsot, azóta egyszer sem, amíg csak fel nem értünk rá, akkor meg nem volt csúcs, mert egészen lapos volt.
De hol volt még a csúcs?
Most – dorongúton járunk! Régen építették, amikor valakinek nagyon kellett a fa, és valakinek még jobban a pénz. Mindenféle zegzugos völgyeket – amerre csak a patak jár – beparkettáztak dorongfával, egy hónap alatt lecsúsztatták a havas százéves termését, aztán itt hagyták az egészet magunkfajta kósza lelkeknek, hogy járjunk rajta; ahogy akarunk. Ez a dorongút azonban nem örökös. Nem. Ha olyan helyre lép az ember, ahol az „enyészet vasfoga” a fát kikezdte, nyakig szakad be az ember, de térdig mindenesetre. Attól függ, mekkora üresség van alatta.
Nehéz út volt! S ezzel a legkevesebbet mondom, amit lehet. A fájdalmas, sziszegő, káromkodó verejték félóránként öntött el, és mentem, mert menni kellett, mentem, mert mind hosszabb lett az út visszafelé, mint előre. Mentem, mentem. Társaim szamócáztak, de én úgy néztem az illatos gyümölcsre, mint Ádámnak kellett volna néznie az almára.
– Lehajolni?
– Jaj, a derekam!
Fiam hozott egy kis csokrot, de elutasítottam kevélyen.
– Csak edd meg, sok benne a vitamin.
Kevélységem később alábbhagyott, óvatosan leguggoltam egy-egy kivételes szép szem mellett, és mártírként lelegeltem. Nem is fájt. Sóhajtottam, izzadtam, tüdőm kitágult, izmaim észhez tértek, szívem szorgalmasan dolgozott, fejem pedig azt mondta a derekamnak – az ember azt sem tudja, hol kezdődik és hol végződik –, hogy most már elég legyen a nyavalygásból.
Ekkor már az út felén túljártunk, és a délutáni nap bágyadt seprűje úgy járt az erdőben, mint a költő, aki tévedésből utcaseprő lett. Mind nagyobbak és nagyobbak lettek a fák, és mind közelebb az ég. És a levegő! Innét folyt le az a szívtápláló eledel a tüdőnkbe, amíg a Bisztra völgyében és Kovács néni óvatos szárnyai alatt éltünk, fürödtünk és vonatoztunk. Innét, de Kovács néni messze van, s a jó emberekről vagy rosszat, vagy semmit.
Kopog már a bakancsom a kövön, megigazítom a vállamon a puskát, lehajolok egy-egy szamócáért, és megakad a kezem, mielőtt a szájamba tenném.
– Hát igaza lehet ennek a nyavalyás doktornak?
– „…Mire felérünk a havasra, meglátod, elmúlik…”
– Legszívesebben kurjantanék, hogy „jaj, de beteg vagyok!”, hadd ijedjen meg a barátom, de nem tehettem, mert nem tudok hazudni. Tudom, hogy ez „erkölcsi hiányosság”, de már a gyermekeim is észrevették rajtam, alig hogy kinyílott a szemük, ha – mondjuk, és saját érdekükben – nem mondtam igazat.
– Ugyan, édesapám!
És most hazudjak egy nőorvosnak?…
El sem kezdtem!
De nem is fontos. Fontos az, hogy sokkal jobban érzem magam. Fáradt és könnyű vagyok, mint egy nászutas lepke, a derekam megszűnt külön élő, fájdalmas állat lenni, és megyek a fellegek felé, amelyek ebben a pillanatban kínosan hiányoznak az égről.
Az erdő azonban él körülöttem, a fák a sziklákat markolják, a patak csattogva ugrál, mintha a forrásnál kastanyettát kapott volna, s a vadvirágok délutáni álmosodó édes illata úgy úszik körülöttem, mintha az est keresztelőjére készülne.
Vadul és szépül a táj.
Elfogyott már régen a suttogó lomb, itt már a tűlevél az úr, amelyek a szelek kabátját varrják, és egy-egy fenyőre úgy nézek fel, mint a templomtoronyra. Ámulattal. S a csend felér a fenyők csúcsáig.
– Hogy érzed magad? – érdeklődött a doktor.
– Jobban…
– Ugye, mondtam.
Arra gondolok, hogy az asszonypácienseinek is ezt szokta mondani, és – megnyugszom. Milyen jó azoknak, akik a szívükkel gondolkoznak! Az asszonyoknak…
Ezt már nem mondtam meg a doktornak.
De ekkor már elhűvösödött a csend, hideg lett a patakvízben mosott kő szaga, és lábunk magától ment, mert túl voltunk már minden fáradtságon.
A nagy fák között árnyékot rakott az est, távoli lett minden a világon, de leereszkedett az ég, s a csend örökké élő zsolozsmája simogatta a szívemet.
– Na, ott a kaliba.
Így a sötétben háznak látszott.
Az is volt. Takaros, szép kis ház. Szoba, konyha, minden.
– Olyan vacsorát penderítünk!…
Lerogytam a kis padra, és vártam, hogy a doktor penderítsen, amit akar, de nem penderített. Káromkodott. Csúnyán káromkodott, mert a kalibából – magán a kalibán kívül – elloptak mindent. Még a fogaspótló szögeket is.
Végül azonban a doktor is elszégyellte magát – túl nagy volt a csend –, lenyelte a hangos mondanivalót, kibontotta a konzerveket, és nagyon jól megvacsoráztunk.
Égett a kis lámpánk, de odakint égig érő sátrát megépítette már az éjszaka. Nyár volt, mégis tüzelni kellett, mert körülöttünk a havasok télről álmodtak.
A legényke fenyőgallyat vágott alánk a fal mellett körbefutó padkára. Ők pedig lefeküdtek a szénára, amelyet a pásztorok hagytak a kunyhó földjén.
– Az ajtó nyitva marad?
– Persze – ásított a doktor, és falnak fordult, jelezve, hogy a nap és a rendelés véget ért…
Nagyon fáradt és elviselt voltam, mégsem esett rám hirtelen az álom, mert úgy éreztem: körülöttem millió élet figyel, leskelődik, és számot kell vetni magammal, ellenség-e vagy baráti életek-e ezek.
A nyitott ajtó előtt hűs, fekete selymét gombolyította az éjszaka.
A nagy fenyők békésen fésülték a némaságot, szememre lágyan ereszkedett az álom, és fejpárnám fenyőgallyából régi karácsonyok illata gomolygott, mint az elmúlt kezek simogatása. A kályhában csendesen hamuba hullott a parázs.
Valami szívnehéz, kétségbeesett nyögésre ébredek, aztán felordít a legényke:
– Ursu! Domnu, ursu…
Hirtelen felülök, a doktor leveri a vekkert az asztalról, fiam bújik hozzám, mint a kotlós alá a csibe, a legény meg csak nyög… – Ursu…, ursu!
A doktor még egy poharat is levert, amíg megtalálta villanylámpáját.
Medve persze sehol. De a világosság mégis megnyugtató volt. A legény még mindig nem ébredt fel nehéz álmából, csak amikor belemarkoltam izzadó üstökébe.
– Hej! Ébredj fel, mert oldalba rúglak.
Sápadtan és véreres szemmel nézett körül, s akkorát sóhajtott, mint a halálból szabadult ember. – Jaj, Domnu…
Akkor láttam csak, hogy a menyecske meg Gyula lábánál kuporog.
Nehezen összeszedtük álomba zilált gondolatainkat, a legényke elmondta rémes álmát, fiam visszabújt helyére, s az asztal alól előkotortuk a vekkert, amely még ott is kitartóan ketyegett, és három órát mutatott.
– Éppen jókor – tápászkodott fel barátom –, nem érdemes már visszafeküdni. Hogy vagy?
Hirtelen nem is értettem a kérdést. Az idegen világ, az összekuszált események, a jövés-menés zűrzavara olyan messze rúgták a tegnapot, mintha egy éve lett volna. De azért ne bízza el magát ez a doktor.
– Valamivel jobban… – pedig derekam már visszasüllyedt a tisztességes testrészek érdektelenségébe, de ha azt mondom, hogy jól vagyok, vízért küldött volna, vagy rám sóz valami munkát. Így ő kapta föl a vödröt, s én kajánul néztem utána, amint eltűnt a sötétségben.
A legényke fát hozott, tüzet rakott, a menyecske pedig „kitakarított”.
Aztán megreggeliztünk.
A doktor valami megmagyarázhatatlan nagylelkűségi rohamában narancsot adott a menyecskének. Talán valami régi bűnét akarta az „ismeretlen nő” előtt leróni? Nem tudom. Az asszony forgatta egy darabig a narancsot, aztán megette héjastul. Ez volt az első narancs, amit életében látott…
Az ajtó keretében szürkülni kezdett a külső világ. Hajnali hideg kúszott be a küszöb fölött, és valahol lágyan megszólalt egy ébredő madár.
– Téged elkísér majd ez a gyerek, mert eltévednél, én ellenkező irányba megyek – rendelkezett barátom –, s maradj, ameddig jólesik. Messze ne menjetek.
Amint ballagtunk a havasi réten, eszembe jutott a hazai levél: „Olyan meleg van, hogy beleragadunk az aszfaltba” – írta valaki. No, itt nem puhulna meg az aszfalt. Hideg pára úszik a tisztáson, és lábunk alatt, mint a porcukor, serceg a dér.
Keletnek megyünk. A fenyők hegye már elvált az égtől, de alattunk még sötét a csend. Amint kiérünk a vágás szélére, a legény megérinti a vállam.
Kikeresek egy jó helyet, leülök egy nagy kőre, kísérőm pedig lefekszik mögöttem, és nagyot ásít.
– Te, ha megint medvével álmodsz ne ordíts, mert fejbe verlek…
Nevet.
– Nem, Domnu, most már világos van.
Hát éppen világos nincs, de a szürkület rálehelt már az éjszakára. A némaság megrezdül, a fenyők tornyában suttogva ébred a hajnal, a távoli csúcsokra derengő világosság ereszkedik.
A legényke szuszogva alszik mögöttem.
Hogy tud aludni – irigykedtem, és nem is veszem észre, hogy szinte abban a pillanatban elnyom az álom. Arra ébredek, hogy fázom, és arra ébredek, hogy a köd lehentergett a völgybe, idefenn pedig kápráztató tündöklésben úszik az erdő. Leírni ezeket a színeket? Miért? Azaz legyünk őszinték: hogyan?
Egy kis cinke sürög-forog előttem az ágon, de olyan bizalmas-szelíden, olyan kedves bátorsággal, hogy szeretném megsimogatni! Érzem, hogy ez a cinke még nem látott embert, vagy a cinke-újság nem ért még ide az ember viselt dolgairól.
Olvad már a dér. A kelő nap bíboraranya ott szikrázik a bokrokon, mint a napisten nászajándéka az örökszűz reggelnek.
Mögöttem szuszog a legény. Most jól alszik, látom. Nyugodtan. Talán az anyjával álmodik?
A vágás előttem szinte végtelen. Messzelátómmal végigbarangolok rajta, élvezem a közel jött messzeséget, de nem találok benne semmit. Most aztán – mint a kártyás – elkezdek guberálni. Bokorról bokorra. Lassan, minden vörös foltot kibogarászva. Semmi.
Hollók járnak a levegőben, szólongató kiáltásuk úgy szól, mint egy kétszáz éves levél, a havas idegen világa átölel, és a fény s az illatok, a messzeség és az idő, az időtlen valóság révületébe ejtenek.
Ölembe ejtem a messzelátót, s úgy érzem, ezért a félóráért érdemes volt élni. Ez a gyönyörű világ nem kívül van már, hanem belül bennem, és ha a lélek isteni orgonáján megszólalhatna az, amit érzek, olyan Te Deum zendülne most fel az égig érő fényben, amitől megrendülnének és leborulnának ezek a hegyek.
Mögöttem szuszog a legény.
A vágásban olyan gyalogútféle kanyarog, s amint szemem végigtapogat rajta: meglátom a bakot. Jön egyenest felém. Messze van még, de máris lehúzom a fejem.
Kísérőm szeme éberen nyílik, amint megérintem a vállát.
– Maradj itt, egy bak van a vágásban.
Most elsüllyedt bennem minden. A szemlélődés mélysége, a színek végtelensége, a tátongó gondolatok határtalansága, a havas ölelése, a tegnap és a holnap – minden.
Most csak a perc van s a ragadozó ősember.
Csúszom a bak felé.
Erre jön. Addig a borókáig elmegyek, s onnét már lőhetek, mert ott kell elmennie előttem, talán nyolcvan lépésre.
Oda is érek és várok, őzbakot lőttem én már ötvenet is, de ez más. Ez nem szelíd dunántúli bakocska, ez nem „őzike”, ez kemény zsarnok a maga portáján, aki – ha kell – megöli a vetélytársat; asszonyt, gyereket maga körül nem tűr, és a tél havas, dermesztő világában megőrizte magát medvétől, farkastól, hiúztól.
Mindjárt itt van.
Nem reszket a puska, de minden idegem mintha a levegőben feszülne.
A bak nem jön.
Emelkedem fel, mint a csiga.
Hol van?
A bak eltért az úttól, és messze megy már tőlem, talán kétszáz lépésre. Szelet nem kaphatott, meg nem láthatott, és mégis…
Sóhajtok, kifújom a várakozás levegőjét, megkeményedik a távolság, és felemelem a puskám.
A lövésre ugrik a bak, és eltűnik.
Nézem a helyet, ahova lőttem, a bokrot, ahol még mozognak a levelek, aztán megkérdem magamtól, miért siettem olyan nagyon?
Nem tudom.
Elhibáztam, vagy megvan a bak?
Nem tudom.
Leülök egy tuskóra, és fáradtan cigarettázom. Sok volt ez a két nap egymás után. A héja, a fürdés, a betegség, az „utazás”, a havas és most ez a kényszerű lövés. Ki parancsolta?
– Megvan, Domnu?
– Ülj le. Rágyújtasz?
– Persze – mondja a legény, mintha azt mondaná: „Kell ezt kérdezni?”
És ülünk.
Most már nappal van. A puska durranása tette-e, a haladó idő, de kitárult a havas erdő világa, felhők jártak az égen, cipőnkön felszáradt a harmat, szívemen az első reggel párája, és – nappal lett.
– Na, menjünk!
Odaértünk, ahol eltűnt a bak. Semmi.
– Erre mozgott… – mondom. Állunk és nézünk, merre mozgott.
A legény szeme megvillan, rámutat egy ágra, melynek véresek a levelei, elindul, mint a vizsla, lassan, lépésről lépésre, aztán lehajol.
– Binye, Domnu!
És húzza felém a szép, öreg bakot. Agancsa nem különleges, de ez a nap, ez a hajnal, ez a reggel…, mintha tüzes tűvel karcolták volna belém.
– Na, vedd fel!
Ég a tűz a ház előtt, aminek ezen a tájon kaliba a neve. Ülünk a tűz mellett, és jókedvünk van. Fiam rakja a tüzet, s a menyecske cigarettázik.
„Szemfájás ellen jó!” – azt mondták neki.
Kecsesen tartja kezében a cigarettát, ámbár a narancsot nem ismerte.
Később megérkezik a doktor. Meglátja a bakot, és elmosolyodik. Aztán nevet.
– És még te nem akartál feljönni, te nyavalyás…
De nem rám nevet, hanem a menyecskére.
JÚLIUS
Felült egy róka a búzában, melynek sárga kalászai mind keletre néztek, hol most bukkant fel a nap aranyküllős szekere.
A róka hunyorgott a világosságtól, a kalászok megzendültek a hajnali széltől, és meglóbálták magukat, hogy a napsugarak aranyfésűi megsimogassák kemény bajuszukat.
A róka fülei hegyesen álltak, és válogatták a hajnal rezdüléseit. A kalászok zsongó suttogását elengedték, és a közeli erdőben csattogó rigók hajnalos furulyázását is unottan tették a használhatatlanok közé. Mit zajong ilyen korán az a buta rigó? Megfogni nem lehet: megenni sem lehet, hát ne idegesítse a szegény rókát. Van annak elég gondja.
Ma hajnalban is akkora kakast kellett a majorból elhozni, hogy az egész família jóllakott vele. Alusznak is békén a csemeték. Könnyű nekik! Még nem ismerik a veszedelmet, mely hol mint ember, hol mint kutya rémíti a szegény rókaanyát, aki minden férfitámasz nélkül nevelte fel a fiatalokat. Özvegyen! Ó, erre nem is jó gondolni!… Kedves jó urát, a feledhetetlent, legjobb férjet, testvért, rokont, apát… egy harmatos hajnalon szeme láttára durrantotta le az erdész. Az az átkozott!
Akkor is valami tyúkügyben jártak, és már hazafelé tartottak, amikor az egyik bokor mögött cincogni kezdett egy egér. Egy kedves hangú, lágy húsú egérke. És a „feledhetetlen” nem tudott ellenállni. Gyengéje volt a kedvesnek az egér…, és ebből támadt a baj. A bokor mögött villant valami, aztán csattant rémeset, és a szegény rókaférjnek csak annyi ideje volt, hogy szép, zászlós farkával búcsút inthessen megrémült hitvesének.
Még csak annyit látott, hogy a vadőr belerúg az ő drága urába (az Ő urába!), aztán elrohant, mert a szíve úgyis majd megszakadt a bánattól. És azóta egyedül, özvegyen nevelgeti a fiatalokat. De van is gondja két rókára való. Se éjjele, se nappala. Nemrégen ért haza a majorgazda kakasával, szundított egy keveset, most már ismét őrködni kell, fülelni, mert valami van a levegőben…, valami nincs rendjén.
Tegnap is nagy sürgés-forgás volt a majorban, amikor egy kis tyúkocskára portyázott. Idegen emberek jöttek-mentek, és vadul ordítottak utána, amikor a kis kendermagost az istálló mellett elkapta.
És most fülel. A majorban kezdődik a lárma. Előbb még csak két kis fecske diskurált egy száraz ágon. – Mennyit tud fecsegni egy ilyen fecske – de most már ismét az a szokatlan lárma száll feléje, mint tegnap. Sok ember beszél, több, mint eddig, sokkal több, és ez nem jelenthet semmi jót.
És azokat a buta fecskéket az a nagy zaj nem zavarja. Könnyű nekik! Legfeljebb a kabasólyom táncoltatja meg néha őket, de még az sem mindig boldogul velük… Hiszen ha neki szárnya lenne!
Nől a fény, gyengül a hajnali szél, és most a kalászok is hallgatóznak, mert csúnya, idegen hangok vágnak közéjük. Éles, kemény hangok cikáznak az ő hajladozó, suttogó lágy országukban. A major fehér falai labdáznak a csattogással, tövükben pedig hajlott hátú emberek verik a kaszát…
Erre már a kisrókák is felneszelnek. Anyjuk feszített mozdulatlanságában valami rém leselkedik. Felülnek ők is mind az öten. Úgy, mint az anyjuktól látják. Apró füleik a major felé fordítva, hol csattog a vas, és sokhangú emberi beszéd mormol.
Az anyaróka most lelapul, mert nem messze megszólal valaki:
– Én ide állok, maga meg a sarokra. Az erdő felől jönnek a kaszák. Megszorítjuk őket. A major felé nem kell senki. Arra nem mernek szökni.
– Igenis – szólt most egy másik hang –, de azért jó lenne oda is valaki. Ha más nem, egy gyerek, aki fel és alá sétálna…
– Nem kell oda senki. Ne tanítson…, csak menjen a helyére…
– Igenis.
Lapult az öreg róka. Jobbról veszedelem, balról veszedelem, de sebaj. Hátra, az erdő felé szabad még az út. Végignézett fiain, az egyiket jól megrázta, mert nem figyelt eléggé, aztán elindultak az erdő felé, halkan, mint az árnyék, és a kalászfejek meg sem rezdültek utánuk.
Amikor az anyaróka megállt, megtorpantak a fiatalok is. És nedves orrukat meghúzták a levegőben, mely piszkos, emberi szimattal volt tele. De azért mentek vakon az anyjuk után. Már nem volt messze az erdő, amikor megszólalt valaki:
– Na, emberek, fogjunk hozzá!
És a kaszák suhogva világosságot vágtak a kalászerdőbe, mely megborzongott, és kétségbeesetten markolta meg a földet. Az anyaróka megperdült, és most már gyorsan nyilallt a régi tanyahelyre. Elzárva a harmadik út is. Lehasalt és várt. Körülötte a fiatalok. Nincs már más út, csak a major; sok kedves emlék, igaz, de azért ilyenkor… nem szívesen ment arra. Sok ember, sok kutya…, de hát nincs más út. Elindultak a major felé. Óvatosan, minden lépést megfontolva. A majorban nagyokat kiáltott egy megmaradt kakas, és egy könnyelmű kotlós is a búza mellett parádézott csibéivel. A kotlós három hétig nem hallott semmi újságot, és így nem tudhatta, hogy a rókacsalád mily szörnyű pusztítást vitt végbe a rokonságban.
Gyönyörködve vezette a vékony hangú kis pihecsomókat. Tele volt a szíve az anyaság drága gondjaival…, kotty…, kotty… És nem gondolt semmi másra a világon.
Az öreg róka kilesett a búzából, és szigorúan visszanézett fiaira, akiknek szeme ragyogott a csirkék láttán, és hűvös orrukat kéjjel tartották felfelé, feledve minden veszedelmet. A fiak lelapultak, mert anyjuk szemében csak úgy szikrázott a parancs: – Most nem eszünk!!! Most menekülünk…
És kiugrott a széles útra.
A fiak csak ímmel-ámmal követték. A legutolsó felkapott egy csibét, és úgy indult volna anyja után, ki már túl volt az út nehezén. Igen ám, de a kotlós – egy életem, egy halálom – vészes kiáltással úgy orron vágta a kis rókát, hogy az egészen megzavarodott.
Miféle gyalázatos madár ez? Amit eddig hozott az anyja, milyen csendesek voltak. Nem csípett az egy sem! És most ez a bolond tyúk…, hozzá sem nyúlt, és mégis…
Nagy zenebona támadt. Előrohantak a kutyák, bot is suhogott a levegőben, és két kisrókát visszaszorítottak a búzába. Az anyaróka és a három kölyök már messze jártak a másik táblában. Elmúlt a veszély, de azért füleltek, szimatoltak. Hiába. Az öreg róka aggodalmasan figyelt, aztán lehasalt, és várták, mikor érkeznek az elmaradtak.
Csend volt körülöttük.
A másik két kisróka ijedt tanácstalanságban loholt ide-oda a régi fészek körül. A búzatábla fogytán fogyott, mert a sziszegő kaszák nyomán ijedt kiáltással dőltek rendre a kalászok, és gyökér-ujjaik céltalanul zsibbadtak el a lágy földben.
Mögöttük zsibongott még a major, előttük félkörben meg-meg-roppanva jöttek a kaszák, a szabad, csendes oldalról pedig friss emberszimatot hozott a szellő. Hol van az anyjuk? Mért nem jön most segíteni? Mit tegyen a szegény kisróka ilyenkor?
A kaszák kíméletlenül rágták magukat előre, és a két kisróka mégis elindult a csendes oldal felé. Óvatosan, mint az árnyék, mintha anyjuk után mennének. A búzatábla szélén lehasaltak. Csend. Megfordult a szél, elveszett a szimat is. Milyen jó, hogy erre jöttek. Nincs itt semmi baj, alig egy kis futamodás ide az erdő.
Igaz, az egyik bokorból valami különös, fekete bot áll ki, de az olyan messze van…, nem árthat nekik.
Egymásra néztek, és kisurrantak a búzából.
A fekete bot, mintha most mozdult volna, aztán akkorát ordított, hogy az egyik kisróka csak összerogyott, a másik pedig rémülten rohant vissza a búzába. Már majdnem elérte, amikor ismét nagyot kiáltott a furcsa szerszám, de ezt a kisróka már nem hallotta. Bukfencet vetett, és lassan kinyújtotta apró lábait…
Aztán szétvált a bokor, és egy ember lépegetett feléjük.
– Ennyivel is kevesebben vagytok – mondta vidáman. Nemsokára odaért a vadőr is.
– No lám! Kettőt tetszett?
– Érzék kell ehhez, Mihály! Érzék…, csak úgy idenéztem, és azt mondtam magamban: ide állsz. És ide álltam…, ez hiányzik magának. Mindig mondom… Maga oda állított volna a majori oldalra. Képtelenség! Szerencsére olyan emberrel van dolga, akinek érzéke van az ilyesmihez.
A vadőr csendesen kötözte össze a két kisróka lábát. Tehet ő arról, ha neki nincs „érzéke” vagy mi a fenéje… Ekkor ért hozzájuk a majorgazda.
– Kettő? Hála isten! Kettő. Mennyi volt itt a róka! A majorban a lábamnál szaladt el valami négy. A kotlóst abajgatták. Még a botom is közibük vágtam. Ha puskám van, mind lelűdözhettem volna. De hiába kérek puskát…
Az erdész nagyon mérges lett.
– A nyaka közé! Érti? Mi a maga dolga? Rókák után szaladgálni vagy a majort rendben tartani? – és puskáját a vállára dobva, otthagyta a hápogó gazdát.
Amikor már messze járt, a gazda odafordult a vadőrhöz:
– Hát „ennek” meg mi a baja?
A vadőr rántott egyet a vállán, melyen ott himbálódzott már a két kisróka:
– Rosseb se tudja. Nekem azt mondta, hogy „érzéke” van…
Amikor a két lövés durranása végigtáncolt a rengő levegőn, az öreg róka felkapta a fejét, a fiatalok felugrottak, és belenéztek a zizegő kalászok titkos erdejébe, melyben most halk, hűvös árnyak jártak, és a búzafejeket megsimogatta zizegő, sárga kezével az enyészet.
Az akácfákon már gerlék kurrogtak, a kakukk csak ritkán kiáltott az erdők tikkadt mélyén, a lágy búzatáblák helyén kemény keresztek nőttek, és a tarlók felett a nyár delére harangozott egy álmos kolomp.
Ekkor felállt az öreg róka, és elindult fiaival az augusztus elé.
KÁCSALJA
Ma már csak szó, annak is csak emlék, valamikor azonban ez a szó jelentette a fűzfaszagú tavaszt, a kenderáztató nyarat, a kolomp-szavú, csillagos őszt és a szánkósuhanó, sültkrumpli-szagú, gémberedett telet. Ez a szó volt az első sóska, első mezítlábas léptünk a langyosra száradt gyalogúton, az első pipa, az első rosszullét, de mindig a korlátlanság, a végtelenség; a szabadság.
Határai talán nem is voltak – nem, nem voltak határai! –, mégis, ha most felnőtt módon is feleslegesen bogarászni kezdem a dolgot, meg kell mondanom, hogy Kácsalját északon a Sánta molnár malma, délen a Potyondi-malom, keleten a Cönde, nyugaton pedig a falusi kertek határolták, és területét négyzetkilométerekben nem is lehet kifejezni…, mint ahogy a szeretetet és a szabadságot nem lehet kilométerekkel mérni. Mindenesetre volt vagy harminc hold…
És azt sem tudom, miért hívták Kácsaljának, mert nem volt ott semmiféle Kacs, aminek alja lett volna, mégis, ha valami nagyon rossz, békarokkás szénát láttunk, mindjárt tudtuk, hogy az a Kacs alatt termett, és ha otthon megkérdezték, hogy honnét a pokolból hoztam ezt a büdös füstszagot, be kellett vallanom, hogy a cigányok lovait legeltettük a Kacs alatt, s közben szalonnát pirítottunk.
De ekkor még kinek jutott volna eszébe boncolgatni, hogy miért Kácsalja a Kacs alja, és hogy lehet valaminek alja, ami nincs? Ki törte volna fejét azon, hogy miért Cönde a Cönde, mért nevezik a falu határának egy bizonyos helyét Palánkosnak, a másikat pedig Pusztatemplomnak, ámbár Futó Kati néni szerint török templom volt az valamikor, sőt kislánykorában hallotta, hogy ott sokáig, még azután is márványkecske állt, mindaddig, amíg két török nem érkezett a faluba, hogy másnapra hűlt helyük legyen a kecskével együtt, amely belül üres volt és természetesen arannyal tele… Erre tehát mérget lehet venni, mert Kati néni csak megtörtént dolgokat mesélt, élő emberekről, királyokról, boszorkányokról és lúdvércekről.
De – mondom – mindezekkel abban az időben nem foglalkozott senki, mert vetéssel és aratással, szövéssel és fonással, végül szüléssel és meghalással voltak elfoglalva az emberek. Ami kis idő ezenfelül volt, az többnyire ünnepre esett, amikor rokonokat látogattak, vagy disznót öltek, márpedig senki se bolond hurkatöltés közben arról gondolkodni, hogy mért Kácsalja a Kácsalja.
Kácsalja tehát volt, mert valamikor lett, nem is érdemes sokat foglalkozni vele, és csak azért említem meg, mert része volt a Nádas és a Gát.
Említettem már, hogy a Kácsalja végtelen volt, mivel pedig a végtelennek a része is végtelen, így határtalan volt a Nádas imbolygó náderdeje és a malomgát sík vize is, amely helyenként megközelítette a méteres mélységet.
Milyen hálátlan vagyok! A Kácsaljávai nem érdemes foglalkozni? Bizony így, pár sorban nem érdemes, és nem is lehet. Könyvet kellene róla írni, vastagot, csodálatos szép képekkel, de olyan könyvet, melyet ha kinyit az ember, egyszerre megzendülne a bogárnépség zengő zsongása, a nád suhogása, a nádirigó csattogása, a békák ümmögő kórusa, s azután már nem is lehet mást tenni, mint homlokunkat erre a könyvre lehajtani, és szívre hulló keserűséggel elsiratni elálmodott, tiszta gyermekségünket.
De hát van-e író, aki ezt így meg tudná írni? Bevallom, egyszer megpróbáltam, s azóta tudom, hogy ilyen író nincs. Akkor már harmadikba jártam, s az írás mesterségével nagyjában tisztában voltam, amikor nem bírtam már a szívemmel, és ragyogóan elképzeltem, hogy mindezt én leírom. Hogy mit írok le, világosan és reszkető mélyen éreztem, láttam, hallottam. Minden benne lesz! A fűzfák és a patak, a gólyahír és a gyalogút, a sóska íze és a bíbicfészek, a malom lenge füstje s a felhők pelyhe, a kiteregetett vásznak fehérsége, az ég kékje – minden –, csak arról nem írok, hogy mindennek oka egy ugyancsak hétéves Ilonka nevű hajadon, aki kékgombos pruszlikjával és diónyi kontyával „örökre” elhelyezkedett a szívemben. Örökre? Azóta sokszor kinevettem ezt a szót, ami csak az emberi nagyképűség meghatározására jó, de ma már nem nevetek rajta, mert csak rá kell gondolnom arra a kis pruszlikra: zsongani kezd a rét, s a fűzfák csúcsán énekelni kezd az első szerelem halhatatlan kék madara.
De térjünk vissza az irodalomhoz.
Madzagon lógó tintásüvegemet nadrággombomra kötve, vadonatúj tollal és két árkus papírral kiballagtam a rétre, az árokparton lehasaltam, kiterítettem a papírt, és megmártottam a tollat, aztán csak néztem. Néztem az eget, a szálló felhőket, a patakban villódzó kis halakat, a dülledt szemű békát, a levegőben táncoló szitakötőt, a tinta fekete könnycseppjét a toll végén, aztán csak vártam, vártam, és mind nehezebb lett körülöttem a világ. A könnyedség a levegőben szállt, megfoghatatlan súlytalansággal, a szépséget nem adták a virágok, a repülést cikázva vitte el a szitakötő, s a messzeség se jött közelebb egy lépést se. Még a dülledt szemű, irigy béka is fejest ugrott a kis halak közé, akik ijedten villantak szét, aztán egyedül maradtam a patak értelmetlen locsogásával, tintával, tollal, két árkus papírral és a szomorúság nyúlós gomolygásával, mert a szépség és a jóság, a boldogság és az öröm túlságosan magasan voltak a levegőben és túlságosan mélyen a szívemben. És akkor sokáig feküdtem, arcom a fűre hajtva, keserű gyötrődéssel, hogy mért nem tudom hát leírni, amit érzek, látok, szeretek, és ami olyan elmondhatatlanul szép.
A papírt aztán vízbe dobtam, és keserű haraggal fordítottam hátat az irodalomnak és Kácsaljának, amely akkor először adott boldogtalanságot, de ezt is magam kerestem.
Ez a keserűség még délután is felhőzött bennem, amikor is a nádasba voltam hivatalos, ahol a vadkacsákon és szárcsákon kívül annyi titokzatosság volt, mint három mesekönyvben. De ezek a titkok és csodák mind igazak voltak, már csak azért is, mert tanítóm és barátom, Görbic Pista mondta, aki látta, vagy olyantól hallotta, aki látta, vagy olyan mondta el neki, aki olyannal beszélt, aki ott volt, ahol elmondták…
Görbic Pistát egyszer – hogy csak a leghitelesebbet említsem – úgy megkergette egy kígyó, egy vastag, fekete kígyó, hogy már a szíve is elállt a nagy futásban, de szerencsére keresztúthoz értek, amelyen a kígyó nem mert átkarikázni, mert hogy jobban megértsük a dolgot – a kígyó a farkát a szájába vette, és mint egy eleven kerék üldözte barátomat. Hogy miért üldözte, ez nem derült ki, de nem is nagyon kérdeztem, mert a bibliából már értesültem, hogy egy ilyen kígyó mindenre képes…
Valószínű ugyanaz a kígyó lehetett, amely Görbic Pista öreganyjától egy ízben – ezen nincs mit csodálkozni – tejet kért. Erre az alkalomra a kígyó koronát viselt, és felszólította az öregasszonyt, hogy adjon neki tejet.
– És adott? – kérdeztem.
– Honnan a ménkűből adott volna, mikor nem volt nála tej?
– És nem bántotta?
– Nem bántotta, mert egy ilyen öreg már nem kell neki. Ezen elgondolkoztam, és – ismerve Pista öreganyját – egyetértettem a kígyókirállyal…
– És ha fiatal lett volna?
– Akkor elvitte volna…
– Minek? – kérdeztem.
– Hallod-e – dühösködött barátom –, ennyit se tudsz? Hát megházasodott volna vele.
Megdöbbentem, s azonnal elhatároztam, hogy Ilonkának kereken megtiltom a nádas környékén való mászkálást, és a gátnál is csak jelenlétemben fürödhet…
– De hogy éppen tejet kért… – tereltem el kellemetlen gondolataimat.
– Mindig tejet kér, ennyit már tudhatnál – oktatott barátom –, mert nagyon szereti a tejet; hallottad, hogy a nadalosi molnár legényéből is tejjel csalták ki.
– Mónárlegénybül?
– Persze. A mónárlegény elaludt az árokparton, tátott szájjal, mert hortyogós vót, aztán a kígyó belemászott a szájába.
– Ez igaz?! – álmélkodtam.
– Igaz. A legényt aztán lábánál fogva felakasztották a fára, feje alá nagy tál tejet tettek, hát csak bújik egyszer ki a szájából a büdös nagy kígyó, aztán neki a tejnek! Megitta az az utolsó cseppig, mert ilyenkor bántani nem szabad…
– És a legény?
– Öklendezett kicsit utána, de azuta nem tud tejre nézni, még vízre se, csak bort iszik.
– Van nekem is egy rokonom – mondtam, mert barátom fölénye már nagyon nyomasztó kezdett lenni –, az is csak bort iszik.
– Tán abba is belemászott?
– Nem tudom, nem mondta.
Ezen aztán kicsit elhallgattunk, mert lustán, melegen akkor már bontogatta körülöttünk dús kötényét a nyár. Egy-egy zsombékon ültünk, s a nád közt megszoruló meleg elbágyasztott bennünket. Én lehunyt szemmel magam elé képzeltem a fára akasztott molnárlegényt, amint bújik ki szájából a kígyó…, barátom pedig valami tüskét piszkált ki a talpából, amikor egyszer csak távoli kiáltások hallatszottak a gát felől.
– Fürödnek! – ugrott fel barátom, feledve a tüskét.
– Fürödnek, és most meglessük őket!
Ma sem tudom, hogy miért kellett meglesni őket, hiszen országvilág előtt és paradicsomi meztelenségben fürdött a gyereksereg, de barátom szerette a titokzatosságot. Lehánytuk hát ruháinkat – cipőt nem hordtunk már egy hónapja –, és az árokparton osontunk a gát felé. Helybeli cserzésű bőrünk fel se vette a szúnyogokat, csak a sáslevéltől óvakodtunk, mely úgy vág, mint a borotva, és amikor végre kiértünk a nád szélére, hasra feküdve a meleg mocsárvízben, „lestük” a többieket. Lestük, az igaz, de ez egymagában unalmas szórakozás volt nagyon, és vártam már, hogy barátom megmozduljon, vagy kitaláljon valamit, mert két piócát már alig tudtam levakarni a bokámról.
Víz akkor már kevés volt a gátban, inkább csak a közepén folyó patak körül, s a kollégák odakint azzal szórakoztak, hogy sárgolyókkal dobálták egymást.
– Mink is! – élénkült fel Pista, és a kint csatázók csak akkor vették észre, hogy idegen ellenség is beleavatkozott a játékba, amikor egyre-másra titokzatos golyók csattantak a hátukon. Hanem amikor észrevették, akkor már aztán megrohantak bennünket. Sokan voltak, és már tanácsolni akartam a szégyenletes, de hasznos futást, amikor egy sárbomba egyenesen a szemembe vágott.
Elsötétült és egyszerre csendes lett a világ. Leeresztettem karom, és csak álltam, de vége lett a csatának is egyszerre, mert az ellenség látta, hogy baj van.
– Látsz? – kérdezte valaki.
– Nem. – És dörgöltem a szemem, de ettől csak még nagyobb lett a sötétség.
– Gyere ki a partra…
Valamelyik megfogta a kezem, és a sok kis láb óvatosan cuppogott utánunk.
– A kútbu hozzon valaki vizet – rendelkezett barátom –, kinek nem likas a kalapja?
Végre találtatott egy kalap, amely nem volt lyukas, és nagy sokára megérkezett a víz a malom kútjából.
– A mónár kérdezte, minek a víz, azt mondtam, hogy inni…
– A mónárnak semmi köze a kúthoz, mert a malmot is csak árendálja…, na, most tartsd ide az arcod.
Görbic Pista szokatlan gyöngédséggel mosogatta arcom és lehunyt szemem, de bizony ez se segített. A sötétség konokul tartotta magát, és ha ki akartam nyitni a szemem, mintha beleszúrtak volna.
– Talán megvakulsz – mondta valaki –, már láttam ulyant, az andocsi búcsúban, de annak úgy lűtték ki…
Én csak ültem valami tompa fáradtságban, valami vastag konokságban, és arra gondoltam, talán jobb is így, úgyse tudok írni, akkor meg minek…
És nem sírtam!
Csak némán dühöngtem, magamra és az egész világra. Most aztán vezethetnek… Úgy kell nekik! Otthon majd lesz ijedelem, de nem bánom…
– Gyere, Pista – álltam fel.
Görbic Pista szó nélkül megfogta kezem, később felöltöztetett, és azt mondta:
– Nem is látszik, hogy nem látsz.
Ballagtunk hazafelé, s akkor egyszer hűtlen lett hozzám a Kácsalja. Nem láttam, nem éreztem sem illatát, sem melegét, csak az iszapszagot orromban és gyilkos tehetetlenséget a szívemben. Tudtam, hogy hol járunk, hiszen minden göröngyét ismertem, de most úgy éreztem, semmi közöm sincs hozzá. Nem látom talán többé soha, és nem látom többé Ilonkát sem. Ez a gondolat akkor mélyen és tompán sajogni kezdett.
Kertünkben Pista sokáig leskelődött, amíg be tudott csempészni nagyanyám szobájába. Ekkor már esteledett. Hamar ágyba bújtam, aztán Pista kiosont, és én egyedül maradtam. Rettenetesen egyedül. Nem tudtam, világos van-e vagy sötét, nem tudtam, mért nem jön be senki, csak az óra lépegetett valahol abban a látó, külső világban:
– Tap…, tap…, vak…, vak…
– Itthon vagy már, kisfiam? – nyitott rám nagyanyám. – A lábad megmostad? Apád már keresett. Nem vacsorázol?
– Álmos vagyok! Sokat uzsonnáztam…
– Hát csak aludj – és megigazította a takarómat. Csend maradt utána, és újra járni kezdett az óra:
– Vak…, vak…, vak…, vak…
A szemem szúrt, és a szívem fájt. Ha most Ilonka ide ülne ágyam szélére… De most már nem ül ide. Mert minek neki egy vak ember? Nem, most már sose látom többé kék szemét, kis kontyát – és csodálatos! –, most éreztem csak, hogy nem látom többé az eget, a nádast, a gátat, a felhőket, a madarakat, és nem látom többé a Kácsalját, pedig írni is akartam róla…
S ettől a mérhetetlen veszteségtől elolvadt bennem a tehetetlen düh, megbuggyant a bánat, és hangtalanul omló könnyekkel álomba sírtam magam. Sírtam, sírtam, s a könnyek mosogatták szemhéjam alól és a szívem mellől az iszapot. Aztán mélyen elaludtam.
Amikor felébredtem, az ablakon besütött a nap!
Láttam!
Beosontam az istállóba. Valami szédült boldogságban sütött a nap kívül és belül. Reszketett a kezem, és folytak a betűk maguktól, mintha nem is tollal és tintával írtam volna Ilonkának az első levelem.
Régen volt ez, és csak sokkal későbben döbbentem rá, hogy nem is tollal kell írni, hanem szívvel, hogy sötétség kell a világossághoz, és sose lát tisztán az, aki sose sírta ki magát lelke mélyéig legalább egyszer életében.
HOLLÓFÉSZEK
Aratás előtt járt az idő. Mint áldott vizek, hullámzottak a búzavetések, s a súlyos kalászfejek bús örömmel bólingattak jobbra-balra, mert érezték, hogy az ő idejük immár elérkezett.
Túl a dűlőúton kaszát fentek…
A vas és a kő zengő hangon kiabálták tele a határt, és a fürjanyák ijedten terelték odább fiaikat.
A kökénybokor kihajló ágán gébics bóbiskolt, és bent a bokor fülledt árnyán kisgébicsek pilledeztek, lassan kinőve a fészek szélére.
Távoli utakon szekerek zörögtek. A zörgés porfelhőbe burkolózott, és eltemette az ismeretlen célok után járó utasokat.
– Vajon hova mennek? – szállt utánuk gondolatom. – Jó lenne-e melléjük telepedni a levendulaszagú szoknyák szélére, és üdítő karcost inni hosszú nyakú üvegből a beszállók hűsén, ahol széna és trágyaszag terjeng? Jó lenne-e?
De hátha síró fehérnépek ülnek a kasban, akik magukkal hozták messze temetésről a tömjénszagot, a búcsúztató visszhangját, a sós könnyektől súlyos zsebkendőket, a virrasztás gyűrődöttségét s az osztozkodás keserűségét? Hátha?
Jobb egyedül. így biztosan tudom, hogy vásárba zörögnek a porfelhőktől hajtott szekerek, hol a sátrak árnyán édes márcot, tükrös szívet és rámás csizmát árulnak rekedt vásárosok, akik nem is tudják, mennyi öröm, mennyi vágy, mennyi boldogság szorong a foltos ponyvák alatt.
A dűlőút a rétre vezetett. Kökény– meg galagonyabokrok lustálkodtak a délelőtti csendben. A kútágason egy ölyv tollászkodott, és a legelő hajlásában birkák legelték a keményre száradt füvet.
A pumi nagy garral indult felém. Még a birkák is felemelték fejüket, és odanéztek. Megálltam. Erre a pumi is megtorpant, és kurrogva került meg, mert már nem volt biztos a dolgában. Szimatolt, és mintha gondolkodott volna: „Ejnye, mintha nem is lenne idegen…”
Csendesen rászóltam:
– Mérges! Ide gyere!
Most már megismert, és megnyalta a kezemet. Ekkorra odaért a nyáj és a pásztor.
Az öreg Király.
Nem tudom, él-e még az öreg, de nem szeretném, ha megtudná, hogy írtam róla. Rosszallólag csóválná a fejét.
– De sokat beszél maga is…
Szűkszavú öregember volt, és ha néha bizalmas lett, talán azért tette, mert én sem sokat kérdezgettem. Hallgattunk nagyokat. írni meg nem tudott. Elszámoláskor szegletes pálcát hozott, melyen minden megvolt. Apraja, nagyja, ellés, a dög meg a bőr is.
Megemeltük kalapunkat.
– Eriggy elejbük! – intett a kutyának.
A pumi félkört vágott a nyáj előtt, mert már a vetésekhez közeledett. Aztán leült mellénk, és gazdájára nézett.
– Mi hír a falkában? – kérdeztem.
– Nincs baj, csak az eleség kevés. Eső kéne. – Felnézett az égre: – Pedig nem lösz.
– Nem látott valamit?
Tudta már az öreg jól, mit értek „valami” alatt. Vadat. Lehetőleg madarat. A pásztorember figyelmét nem kerüli ki semmi, így az öreg Király szállította nekem a híreket. Az őszi és tavaszi vonuláskor tőle tudtam meg, hogy mikor jönnek és mikor mennek el madaraink. Most valami kedveskedő villanás éledt az öreg szemekben.
– Külországi madarak szálltak a dögre.
Csak néztem rá, pedig a kérdések özöne dörömbölt bennem.
– Külországi? Aztán hány volt?
– Kettő. Olyan idegön kányák.
Szerettem volna felujjongani. Hátha hollót látott az öreg?!
– Talán valami varjú volt?
Csak a vállán rándított egyet:
– Meglesheti a hollófészki szakadásnál. Egy kis helet is csinyátam. Mérges, fordicsd!
Markába nyomtam egy pakli dohányt, és már vágtattam a Hollófészek felé.
Alig múlt egy hete, amikor egyik öreg vadászunktól firtattam, hogy az erdő legszebb szálas részét miért hívják Hollófészeknek. Talán hollók költöttek ott valamikor?
– Az csak szóbeszéd. Hát a Tatárugratót mért híják Tatárugratónak? Ki tudná azt megmondani, hogy megugratták-e itt a tatárokat?
Most feléledt bennem ez a beszélgetés, és fűtött a vágy külországi madarakat látni.
A szakadék partján kis lesőhelyet rakott az öreg Király egy nagy mogyoróbokor árnyékában, ahová igazán nem láthatott be még a keselyű sem, nem a holló.
Alattam hatvan-hetven lépésre feküdt egy csikó hullája, s az idehangzó döngésből megállapíthattam, hogy ott most a döglegyek lakodalmat tartanak.
Telt-múlt az idő, halk, visszhangos templomi csendben.
Egy mókus poroszkált felém a száraz leveleken, és ugyancsak haragosan pörölt rám, amikor észrevett. Miután alaposan megmondta a véleményét, otthagyott. A bozontos ugróművész, úgy látszik, az én bokromon akart tízóraizni.
Aztán egy harkály himbálózott át felettem, később meg vadgalamb kezdett a túlsó oldalban búgni.
A fülemüle halk trilláinak bokros liget kell és éjszaka; a sárgarigónak eperfa, széles, napsütéses tornácos udvar; a nádirigó csattogásának ringó, suttogó náderdő; varjúkárogásnak a havas mezők temetőcsendje; az ölyvek vijjogásának göndörfelhős, párás magasság, a vadgalamb bugásának meg ez az oszlopos öreg erdő, hol az orgonáló hangok úgy szállnak az élő boltívek alatt, mint a zsolozsma.
Búgott a galamb a templomi csendben. Talán párját hívta, talán az apróságoknak énekelgetett a fészekbölcső felett ősrégi melódiákat, amelyek hullámzottak a félhomályban, elhalkultak az oszloperdő útvesztőiben, és elhaltak a szakadékok síkos árnyán.
Egy kóbor kuvasz ereszkedett le a meredek oldalon a dög irányában. Hosszú lábú, kártékony féreg. Jó lenne most kisgolyós puskám, ha itt lenne. Szépen oldalba pattintanám. Így csak nézem, hogy rángatja a csemegét. Közben fülel, figyel, mint a róka. Régen megválhatott már gazdájától, mert minden mozdulata az erdőn élő vadé.
Dél lett. Megint nem mondtam meg, hogy elkésem az ebédről. Igazán butaság felülni az öreg Király meséinek s a magam fantáziájának. Lopom itt a napot.
Összeszidtam magam, és hazasiettem.
Másnap vasárnap volt. No – gondoltam este, olvasgatás közben –, holnap hét országra szóló alvás következik. És újból beletemetkeztem a könyvembe. De az olvasás zavart volt. Hol az öreg juhász szikár alakja jelent meg előttem, hol azon kaptam magam, hogy a Hollófészeknél jár a gondolatom.
Ezzel is aludtam el…
Még sötét volt, amikor megzörgették az ablakom.
– Na, mi baj van? – ugrottam ki az ágyból.
– Nincs baj, csak megint itt vannak azok az idegön madarak. Süsd meg a madaraidat – gondoltam, és visszafeküdtem nagy mérgesen. – Mondd meg, hogy jól van.
A futár eldobogott az ablakom alól, az én májamon meg elkezdtek rágódni a hollók. Becsuktam a szemem, de álmomat már elvitte a juhászbojtár. Forogtam még egy darabig, aztán mégiscsak felkeltem. Mosdás közben megállapítottam, hogy nagy szamár az, aki egyetlen pihenőnapját feláldozza bizonytalan dolgokért, de a hideg víz hamar megindította gondolataimat, és reményeim megint felágaskodtak. Kihúztam kispuskámból az olajat, és egy marék töltényt tettem zsebre. Ki tudja, mire kell? Hátha megint leskelődünk, és a kutya visszatér. Vagy más ragadozó kerül az utamba?
Amikor kinyitottam ajtóm, szinte orrba ütött a sötétség. Kicsit megálltam, hogy megszokjam a feketeséget, és tapogató léptekkel elindultam. Az öreg juhász innen jó félórára lakik, de most nem érek oda egy óra alatt sem.
Itt-ott virrasztottak álmos csillagok, mint tanácstalan kis lángok a sötétség mérhetetlen dombján. Bandukoltam, és szemeim már többet láttak a gyalogútból, amelyen jártam.
Halk csörgéssel jött elém a patak. Ezüstös medrében megtáncoltatta a csillagok képét, apró kavicsokkal játszott, és mérgesen sustorgott, amikor a híd szűk íve alá kellett bemenni, hol alig fért át.
Csendesen jártam a szűk erdei úton, mégis itt-ott surranó neszek lódultak meg a bokrok alján, aztán az avarzörgés megtorpant és elveszett.
Nemsokára az akolhoz értem. A pókhálós ablakon lágy világosság erőtlenkedett, és az akolkapuban megszólalt az öreg Király:
– Jó reggelt adjon isten. Affene ezt a sötétséget.
– Takarodsz onnét, Mérges!
A pumi nagyon szaglászta a lábam szárát…
– A jószágra vigyázz! – Megnyitotta kicsit az akol kapuját, s a kutya beinalt a birkák közé.
Elindultunk tegnapi lesőhelyem felé. Keleten már elszakadt az ég a földtől, de mi még vaksötétben jártunk. Befészkeltük magunk a mogyoróbokor alá, s vártuk a reggelt. Messzebb zörgött valami; lehet, hogy vaddisznók vonultak haza a zabból, de lehet az is, hogy szarvasok jártak az erdőn. Nem lehetett jól hallani. Nemsokára aztán a fák koronái közt betekintett hunyorgó szemével a hajnal.
A szabad mezők szürkülő lapályairól a fekete árnyékok vágtatva rohantak az erdők felé. Meghúzták magukat a zugokban, hol meztelen csigák remetéskednek, és hideg forrás buggyan elő a kövek közül.
Messze keleten fellobbant a világosság, és az örök fény ostorcsapására megmozdult az erdő. Mátyás kiáltott a szélen, feketerigó füttyentett a bokrok között, s a szorgalmas favágó, a küllő megkopogtatta az öreg tölgyek oldalát.
– Kop…, kopkop…, kop…, itt fáj, ugye, öreg fészektartó?
– No, mindjárt. Egy kis türelem… Hopp, megvan a zsivány. És odább ringatta magát a világosodó erdőben.
Hátunk egy széles bükkfának támasztva néztük és hallgattuk az erdő ébredését. Az öreg Király csizmái, mint két kődarab feküdtek az avaron, maga is mozdulatlan, és csak a szeme járt. Többször kérdőleg néztem rá, de ő mozdulatlan maradt, mint a kapubálvány. Csak egy kis meleg pipaszag árulta el, hogy él.
Az erdő most már hangosra, világosra éledt, és a tegnapi vadgalamb is búgni kezdett. Ekkor egy mély, korrogó hang szólalt meg a fejünk felett, s az öreg fák ismerősként labdáztak a kongó visszhanggal.
Egy pillanatra némaság ült az erdőre, de aztán tovább szólt a rigó, a gerle, és az erdő felett korrogva repült nagy körökben a két holló.
Mintha már…, hol is hallottam ezt a hangot?… Hol is hallottam?… De hiába kutattam az emlékek között. Talán álmodtam?… Ó, ezek a hangok!…
A hollók beszálltak a fák közé. Még onnét is szemlélődtek egy kicsit, aztán összekapott szárnyakkal zuhantak a dögre. Minden falás után óvatosan körülleskelődtek.
Ekkor az öreg Királyra néztem.
Hosszú, eres kezeire, vásott dolmányára, és majdnem azt mondtam:
– Mit búsulsz, kenyeres?… – és világos lett előttem, hogy ezeket a hangokat én soha nem hallottam.
De hallotta az apám apja meg annak is az öregapja. Talán síró emlékek, lobogó tábortüzek, elveszett csaták és holt bajtársak siratása szállt nagyon a lelkükre, amikor hollórajok károgtak a holnaptalan, éjre vágyó alkonyatban, és most a bennem alvó örökségek zsendültek, mint vén sírokon a kakukkfű…
Nem sokáig tartott ez a csendes, elmúlt időkbe néző szemlélődés. A tegnapi kuvasz nagy csörtetéssel ereszkedett le a domboldalon. A hollók elrebbentek, s amikor a kutya megállt a dög mellett, hogy beleharapjon – oldalba lőttem.
Felugrott, és odahemperedett a csikó mellé.
Aztán hazamentünk. Csak estefelé jutott eszembe, hogy a ritka vendégekből az egyiket könnyen meglőhettem volna. Csak akkor jutott eszembe az is, hogy az öreg Király sem unszolt lövésre. Még csak meg sem kérdezte, mért nem lőttem.
Lehet, hogy az avult dolmány alatt is homályos érzések mozdultak, és bizonytalan, öreges álmok révedeztek azokról az időkről, amikor a sűrű hollórajok károgtak a magyar pusztákon, és – Ó, istenem! – sose tettek mást, csak temettek…, csak temettek… De hát ki tudná ezt megmondani?…
BEREKBEN
Övig ért már a fű a réten, és ahol nem volt vízjárás, csúcsos petrencék ontották a szénaillatot. A petrencéken leskelődő madarak üldögéltek. Hol egy szalakóta, hol egy szürkevarjú, hol egy ölyv.
A torzsás tövek közt millió szöcske ugrándozott, a levegőben vörösvércse szitált, és a rétaljban a gólyák lépegettek, elúszva néha a falu felé, hol a torony mellett olyan öreg volt a gólyafészek, mint maga a templom.
Szél alig járt a napsütésben. A felhők lassan ballagtak a nyári csendben, és talán meg is álltak volna megnézni: mit csinál az öreg Matula a vízparton, de nem akarták, hogy az öreg túlontúl elbízza magát, úgyis nagyon rátarti embernek ismerték a népek a berek táján.
Így aztán a felhők csak mendegéltek. Árnyékuk lágyan úszott a földön, nádon, vízen. Matula pedig egy botot húzott csigalassan a vízben, mely tiszta volt, mint a lányok szeme pünkösd vasárnapján.
Amikor pár lépésre értem, intett, hogy álljak meg. Szemét nem vette le a vízről, aztán rántott egyet a boton, és szép nagy csukát dobott a partra.
– No, kutya, most aztán én eszlek meg!… Jó napot kívánok! A csuka csapkodott a hurokban.
– Nyughass már – intette Matula vidáman, aztán belebuktatta a csukát a haltartó hálóba.
– Ha már eszi az emberfiát ez a teméntelen szúnyog: fogjon is valamit. Nem igaz?
Bólintottam, bár ez nem volt igaz, mert olyan szúnyog, amely Matulával kikezdett volna, alig akadt a réti vizek mellett.
Elsősorban: Matulának olyan bagószaga volt, hogy a legöregebb szúnyog veteránok ijedten és enyhe nikotinmérgezéssel zümmögtek tova, másodsorban pedig Matulának olyan bőre volt, hogy azon némely süldőszúnyog esetleg megfenhette szúrkálóját, de csípésről szó sem lehetett. Hetven év napja, szele, zimankója, harmatja, esője cserzette azt a bőrt, és legfeljebb szuszterárral lehetett volna kilyukasztani. Merő finomkodás volt tehát Matula azon állítása, hogy őt eszik a szúnyogok.
– Még ha az ember pipázhatna… – és rám sandított.
Abban az időben ugyanis nemcsak középiskolai tanuló, de Matula pipadohány-szállítója is voltam. A célzás félremagyarázhatatlan volt.
– Hoztam egy-két paklit, de nem kell róla szólni senkinek… Repülnek-e már a kacsák?
– Olyik-olyik már röpdös.
– Hát a ludak?
– Azokat még nem láttam. Csak az öregeket.
– De akkor aztán üzen értem, ugye?
– Bízhatik bennem. Magam viszem a hírt. Majd ha már jó tarlók lesznek. Annyit lövünk, amennyit akarunk.
Közben összeraktam én is horgomat. Matula jóindulatú lenézéssel szemlélte mesterkedésem. Így nézhet az operaénekes a falusi kántorra.
– Csak jáccogasson. Én odább megyek. Aztán majd adok egy-két csukát.
Felmérgedtem:
– Ez a becsületes szerszám! A magáét orvhalászok találták ki. Azzal mindenki tud! Cigánynak való…
– Mindenki tud? Ezzel-e? Hát itt van. Most fogtam vele a csukát. Nincs benne cigányság. Fogjon vele.
Markomba adta a leszólt szerszámot. Kétujjnyi vastag, öles bot, a végén rézhurok. A csuka elfekszik a nád mellett. Les vagy emészt lustán. A hurkot óvatosan úgy vezeti az ember, hogy a halat ne érintse, és amikor a csuka már benne van, megrántja. Ezzel a rántással ki is lódítja a partra. Nem nagy dolog az egész.
– Hol az a csuka?
Matula bütykös, nagy ujjával – mellyel az égő parazsat úgy nyomkodta pipájába, mintha libát tömne – rámutatott a vízre:
– Gondulom: az árokban…
Elindultunk a vízparton, de nem találtam egy csukát se.
– Majd ha hal lesz, megmutatom – könnyebbültem meg, mert féltem, hogy felsülök.
– Hármat is elhagytunk – kajánkodott Matula.
– Hol?
– Az hozzátartozik ehhez a cigánymesterséghez… Megtalálni a csukát.
Majd a szemem néztem ki. Egyet megláttam, de az már úszásban volt. Közben Matula arcát figyeltem, de arról ugyan le nem olvashattam semmit. Matula arcára nagyobb indulatok sem ültek ki. Egyszer a vihar megszorított bennünket a nádasban, s egy kunyhóban vártuk az idő jobbra fordulását. Közben a mennykő ugyancsak szorgoskodott körülöttünk. Olyan félelmetes hördülésekkel vágott le hol itt, hol ott, hogy sziszegve kapkodtam a fejem.
– Még idevág!… – szorongtam.
– Abíz meglehet – bólintott Matula, jelezve, hogy ezellen nincs orvosság, de mindjárt megnyugtatott, hogy a komáját is megvágta az istennyila, de még ma is él. Beszélni ugyan nem tud azóta a koma, meg a farát kicsit félre hordja, de „amúgy” semmi baja nincs…
Mondom, Matulát nagyobb dolgok sem hozták ki a sodrából, nem egy rongyos csuka. Így aztán nem is találtam csukát.
– Elmentek? – kérdeztem.
– Fenét – mondta csendesen –, úgy fekszik, mint egy tehén. Azt hittem, be akar csapni.
– Hát akkor fogja ki!
Amikor a hurkot csendesen beeresztette a vízbe, akkor már én is megláttam a halat. Csak a kopoltyúja mozgott, a hurok csigalassan csúszott köréje, és a következő pillanatban már kint verdesett a parton.
Mit tagadjam, aznap estefelé három csukát vittem haza, de mind a hármat Matula fogta.
Nem is mentem egy darabig a rétbe, mert kibírhatatlanul sok volt a szúnyog, és Matula sem jött semmi érdemleges jelentéssel.
Közben ballagott a nyár. Először a lengő, karcsúszálú rozsok feküdtek marokra, aztán sorjába a többi kalászerdők, és az alkonyi szél ijedt hűvösséggel úszott el a tarlók felett, melyek némák voltak és sárgák, mint a fejetlen ember.
A tocsogókban megszikkadt a víz, és már az árpát hordták, amikor egyik reggelen beköszönt Matula.
– Száminál voltam dohányért – mondta, jelentősen rám nézve –, gondoltam: benézek…
– Van valami újság? – lestem Matulát.
– Különös nincs. De ha már be kellett jönnöm dohányért, gondoltam: beszólok…
– Repülnek már a libák? Mehetünk?
– Repűni repűnek. Meg a kacsák is sűrűn járnak a tarlókra. Ki is néztem a helet, azért is jöttem. Meg a dohány végett…
– Kár volt a pénzért – mondtam óvatosan körülnézve –, a dohány készen van.
– Milyen szerencse! – derült fel Matula. – Úgyse kaptam. Most vannak érte a városban… De különben is, a dohány most már nem számít. Estére mehetünk. Annyi a kacsa, mint férög, csak patron legyen.
Már délután elindultam. Matula a szőlőknél várt, bodor füstöt fújva nagybátyám dohányából.
Aztán hamar megjött az alkony és az este. Hátunk mögött a nádas vizekre véres párát lehelt az alkonyba fúló nap, előttünk pedig szürkület kúszott a tarlókra, melyeken felcsirrent már a fogolykakas.
Csodálatos járása volt akkor este a kacsáknak. Lőttem talán tizenötöt, de száz patronból csak itt-ott maradt a tarisznya fenekén. Matula sűrűn csóválta fejét:
– Az a drága sok patron! Hogy nem sajnálja…
De ekkor már sötét volt egészen. A nádas vize mint homályos tükör villant felénk, a tarlók meleg álomszagot leheltek, és a vonuló kacsák szárnya sűrűn sziszegett a levegőben. Hazafelé ballagtunk.
Másnap pedig a vízre voltam hivatalos. Az öreg csónakot már reggel ellöktük a parttól, és hol evezve, hol csáklyázva, hol pedig kézzel tolva bújtuk a nádast. Közben vadászgattunk. Egy gémet és pár kacsát lőttem, egy réti héját szárnyaztam, de nem találtuk meg.
Az ebédet Matula főzte az öreg fűzfa alatt, s utána elnyúltunk az árnyékban lustán, boldogan. Néztük az eget, hallgattuk a nádat és a beszélgető madárnépet. Előttünk volt még az egész délután. Matula pipája vékony füstöt eresztett, mint az áldozati máglya, és azt hiszem, ha van megelégedés ezen a földön, mi megelégedettek voltunk.
Mire a délután árnyai ráfeküdtek a vizekre, tele volt a csónak mindenféle vízimadárral. Egyszer csak Matula felmutat az égre:
– Jó magasan jár az ilyen büdös lúd… Nagy, szürke ludak repültek felénk. Kicseréltem a patronokat vastagabb sörétre.
– Hadd ijedezzenek! – mosolygott Matula. – Más bajuk aligha lesz.
Már majdnem fölénk értek, amikor az elsőre rádupláztam. Az, hogy a harmadik kezdett zuhanni lefelé, egy cseppet sem rontotta örömem.
– A zannya! – álmélkodott az öreg, de nem sokáig, mert a nagy lúd úgy jött lefelé, mint a gránát. Ugyancsak behúztuk a nyakunkat, amikor vad zúgással levágott a csónak mellé, és szemünk, szánk tele lett fekete mocsárlével.
Matula kihalászta a ludat, közben hegyeseket köpött, és tudtomra adta, hogy az ilyen víztől kap az ember „kolerát”. Több efféle esetet hallott legénykorában…
Mire partot értünk, már az est járt nagy léptekkel a nádasban. Nyomában felállt a csend, fölötte halvány csillagok születtek, és a nád mélyén gémek kiáltoztak visszhangos titokzatossággal.
A nyár aztán ellépett mellőlünk; amikor a vasútra vitt a kocsi, az elmúlt vakáció szállt utánam az aranyló porban, és a fekete vonatnak füst- és iskolaszaga volt.
Amikor visszanéztem, a nádak fekete buzogányai utánam bólintottak lágyan, mintha megértették volna, hogy egyedül vagyok, siratom a szabadságot, és nagyon-nagyon nehéz a szívem, mert benne vannak mind a lápi vizek, és benne van az egész elmúlt nyár.
BOB
Egyszer levelet kapok egyik barátomtól:
„Be kell vonulnom – írja –, azt sem tudom, visszajövök-e. Van egy kedves kis vizslám, melyet jó kezekben szeretnék tudni. Rád gondoltam. A kutya különben már jól mozog. Azonnal küldeném, ha vállalod.”
Vállaltam. Kíváncsian vártam a kis vizslát az állomáson, és Bob az első meglepetést megjelenésével okozta. Nem volt csúnya, de akkora volt, mint egy borjú. Eb, aki bánja – gondoltam az ismerkedés után –, csak jó legyen.
Hazaérve inget kellett váltanom, mert Bob olyan tempóban húzott végig hazáig, mintha kergettek volna bennünket. Otthon a szíjat leakasztva, szabadjára engedtem kutyámat, s az vad galoppban ismerkedett az udvar összes szárnyas és négylábú lakójával. Ez a rohanás még negyedóra múlva sem szűnt meg. Szegény pára – gondoltam –, most rázza ki magából a hosszú vasutazást, hadd szórakozzon.
Bobnak azonban lótüdőt adott az anyatermészet, s amikor fél óra múlva kinézek az udvarra, annak már minden lakója agyonhajkurászva, féldöglötten pihegett a kerítés mellett, csak Bob száguldott még mindig összevissza. Barátom levelére gondoltam: „a kutya jól mozog”. Hát ez igaz. A mozgásban hiba nincs. Bob kiválóan mozgott.
Akkoriban majorságunk ékessége egy szép, szelíd gólya volt, melyet kaszáláskor fogtak a réten az éhhalál kapujában. Valahol úgy nevelhették fel a „Bábát”, mert egy rózsaszín pántlika volt a nyakán csokorra kötve, s majdnem ez okozta halálát. A gólya ugyanis meg akart szabadulni nyakdíszétől, és csőrével addig piszkálta, míg annak alsó kávája beleakadt a szalagba, és – se tűled, se hozzád… – így fogták meg a béresek tátott szájjal, de már alig volt benne élet. Bába azután nálunk teljesen megszelídült. Ő lett majorságunk rendőre, bírája, és ítéleteit maga, azonnal végre is hajtotta. Mégpedig szigorúan.
Megjelenése a baromfiak között meglehetős riadalmat okozott. A gólya azonban tudomást sem vett az alantasabb népről. Körüljárta az udvart, megnézett mindent, verdesett hatalmas szárnyával, és ezzel biztosította az udvar népét, hogy kegyesen és igazságosan kíván uralkodni. A baromfiak közül egyedül hatalmas kakasunk vert riadót, vészesen kukorékolt, és Bábát haragosan körülseperte. A gólya azonban nem vett tudomást a kakasról. Elnézett felette, és tovább folytatta egészségügyi sétáját, mert a hosszú koplalás után alaposan beebédelt.
Kakasunk Bába viselkedését megfutamodásnak minősítette, és hátulról jól belerúgott. Bába megfordult, szinte elámulva a szemtelenség ilyen hatalmas fokán. A kakas Bába tanakodását ismét félreértette, és nagy gőzzel újra nekiugrott. Bába visszahúzta fejét – mint a kalapácsot –, és az öreg kakast úgy kontyon vágta, hogy azonmód felfordult. Kettőt-hármat rúgott még búcsúzóul, aztán vége volt. A gólya pedig tovább mérte az udvart, mintha mi sem történt volna.
Ezzel Bába egyeduralkodása visszavonhatatlanul meg volt alapozva. Ha kisebb kakasok összeverekedtek, Bába tempósan odalépdelt, és aztán már csak a nyakát kellett az „illetőnek” elvágni, hogy a vére kifolyjon. Egyébként semmiféle állatot nem bántott, de verekedést nem tűrt maga körül.
Most is ott állt az udvar sarkában, és a legteljesebb gőggel nézte Bob esztelen rohangálását. A kutya olyan vakon száguldott összevissza, hogy Bábát csak utoljára fedezte fel, és vele is mindjárt kikezdett. Körülszaladta vagy tízszer, aztán eléje ugrott, és játékosan lehasalt előtte. Bába meg se rezzent, de nyakát, mint az íjat, felhúzta. Körülnézett a „kikészített” majorságon, mintha azt mondta volna: – Ide nézzetek, jobbágyok! – és Bobot úgy orron vágta, hogy az üvöltve rohant be hozzám, és még órák múlva is panaszosan rázogatta fejét.
Bába pedig fejedelmi gőggel lépdelt végig az immár lecsendesedett udvaron.
Bobot azután munkába fogtam. Orra nagyon jó volt. Legcsekélyebb kézjelre is azonnal reagált, csak az volt a baj, hogy az elejtett tárgyat, ha megtalálta, azzal előbb rohant fél kilométert, minden ok és cél nélkül, mielőtt odahozta volna. Bob minden öröme vad száguldásban nyert kifejezést. Barátomnak tehát igaza volt. A kutya utolérhetetlenül „mozgott”.
Mire a foglyok anyányira nőttek, valamelyest lefaragtam Bob rohanási szenvedélyéből, de még mindig nem annyit, hogy rettegve ne gondoltam volna az első komoly kivonulásra. Ennek is eljött az ideje.
– Gyere már – jött a levél –, annyi a fogoly, hogy nem bírok velük.
Mentünk. Bobbal. Még a vonaton is rohant egyik ablaktól a másikhoz, a tájat nézte, és első lábait – hogy jobban lásson — egy gyanútlan néni ölébe támasztotta meg. A néni megrémült a kutyától, mely azonban, barátságos szándékáról biztosítandó – képen nyalta.
A termetes asszonyság ezek után a rossebeket emlegette, magam pedig végigvágva „közvetlen” ebemen, pórázra vettem.
Barátom az állomáson várt, s amikor Bobbal megjelentünk, felkiáltott:
– Úristen, csak nem hozzád tartozik ez a borjú?!…
Pedig jól láthatta a rövid pórázt, mellyel magam Bobbal eljegyeztem.
Akkor már nyulat is lehetett lőni, fácán is szépen volt, és nagyon kedves napra volt kilátásunk. Bobon elvégeztem az utolsó simításokat. Behívtam, elküldtem, hasaltattam, kerestettem. Minden jól ment, és barátom elismerőleg nézett a borjúra.
És elkezdtünk vadászni. Az első répában már burrant egy nagy csapat fogoly. Szólt a puska, pottyant a fogoly. Bob pedig megőrült. Egyet felkapott a foglyokból, és azzal szájában: utána a repülőknek. Nagy fene füle lobogott, amint hatalmas ugrásokkal száguldott, és én betegre sípoltam magam. Végre visszajött, de fogoly nélkül.
– Kicsit szeles a kutya – mentegetőztem –, majd meglassúdik… Mentünk tovább. Bob ismét „nagy stílusban” kezdett keresni.
Én sípoltam megrögzötten, Bob pedig jó lőtávolon túl belegázolt egy akkora fogolycsapatba, hogy lehetett talán ötven is. Nem átallotta ezeket is elkísérni, vidáman csaholva, közben felvert egy nyulat. Feledve a foglyokat, utána a nyúlnak.
Barátom rám nézett – Somogyban voltunk akkor –, szintén az ősi rossebeket emlegette. Többes számban.
Negyedóra múlva kutyám megkerült arasznyira lógó nyelvvel. Barátom ekkor már sárga volt a méregtől, és engedélyt kért,– hogy Bobra kettőt is rávághasson, mert amint mondta, fél a gutától, ha ennyi bosszúság benne marad.
Bobot alaposan elraktuk. Ordított, mint a fába szorult féreg, aztán megrázta magát, és mintha mi sem történt volna, rontotta tovább mulatságunkat. Újabb negyedórás csalogatás után ismét odajött, megkapta a porciót, pórázra akasztottam, és odaadtam az egyik hajtógyereknek, hogy ballagjon utánunk a kutyával, de el ne eressze. Most vidám percek következtek. Megkerestük magunk, amit lőttünk, és szépen megteltek az aggatok.
Bob közben minden lövés után felüvöltött a vágyakozástól, és úgy húzta maga után a kis hajtógyereket, hogy az alig bírt vele. A gyerek aztán gondolt egyet, és Bob szíját saját nadrágszíjára akasztotta, mert – mint mondta – később már attól félt, hogy a kezét kihúzza.
Ebből eredt aztán a baj.
Az egyik kukoricás végén fácánok rebbentek fel, s ezt már Bob nem bírta ki, mint ahogy nem bírta ki a kis hajtó nadrágszíja sem azt az őrült rántást, mellyel Bob a fácánok után vetette magát. A gyerek hasra vágódott, Bob pedig, akkor már szájában az egyik kakassal, loholt a rét felé, ahová a többiek szálltak.
Barátom rám nézett:
– De a mindenséget ennek a dögnek! – és amikor Bob jó ötven lépésre evezett a fácánnal, odatapintott neki húszasából.
Bob nagyon zokon vette ezt a gorombaságot. Eldobva a fácánt, üvöltve kapkodott farához, majd felugrott, és faképnél hagyott bennünket. Néztünk utána, amíg csak el nem tűnt libegő, nagy füleivel, melyek jól látszottak, és tizenkettes söréttel a farka alatt, melyek viszont közelebbről sem látszottak volna. Azután megkönnyebbülten sóhajtottunk fel:
– Talán nem jön vissza?…
Nem is jött. Vadásztunk napestig, és amikor fáradtan ledőltünk a rét szélében, már bántott bennünket a lelkiismeret.
– Hol lehet Bob? Szegény kutya. Hát tehet ő arról, hogy nagy a vére? Milyen komisz is az ember! – Ezeket barátom mondta, ki alapjában jószívű ember volt, csak ha elfutotta a méreg, nem bírt magával.
Én nem szóltam semmit. Végignéztem a nagy rétségen, melyből kiloptunk egy-két tucat életet, és nagyon örültem volna, ha Bob megjelenik valahol, nagy, barna füleivel.
A nap vörös tányérja ekkor már lehajolt a nyárfás útra, mintha azon akarna átballagni a túlsó világba. A rétekről pedig elindult az alkony, ködkendővel hajlott vállán, hogy titokzatos árnyakat hintsen a kukoricatáblák őszt suttogó országába.
Vonatom nemsokára indult. Fáradt lábaink álmosan hurcoltak bennünket az állomás felé. Megváltottam jegyemet. Amint benézek a jegyváltó nyíláson, örömömben majd elkiáltottam magam. Ott láttam nagy fülű kutyámat az állomásfőnökkel a legnagyobb barátságban. Bob a söréteket már elfelejtette.
A váróteremben elújságoltam barátomnak, hogy megvan Bob. Bent komázik a főnökkel.
A főnöknek meg volt engedve, hogy a vasút két oldalán húzódó területen vadászhasson, és barátunk úgy tudta, hogy egyetlen vágya még egy „jó” vizsla. Egymásra néztünk:
– Eladjuk Bobot!…
– Bízd csak rám – mondta barátom.
Bevonultunk az irodába, ahol rövidesen a tárgynál voltunk, és olyan árat kért a kutyáért, hogy majd elsüllyedtem.
Bob, mintha csak tudta volna, miről van szó, fejét a főnök ölébe fektette, és tudomást sem vett jelenlétünkről. Közben úgy nézett jövendő gazdájára, hogy Bobot meg nem venni nem lehetett.
Kettőszázezer koronát kaptunk érte. Nagy pénz volt ez akkor!
De máig is csodálkozom, hogy tudtuk komolyságunkat megőrizni, amikor bediktáltuk az ártatlan főnöknek a „vezényszavakat”, melyekre Bob „vakon” engedelmeskedik.
Zsebre vágva a nagy bankókat, barátom azt kérdezte: Megvannak a jegyek? Mert – tette hozzá –, csak nem gondolom, hogy ennyi pénzzel egyedül ereszt a városba?
Bobot azután a kávéházban „felváltottuk”.
Éjfél után barátom kijelentette, hogy Bobból immáron nincs más, mint a két hátsó comb, a farok és a kapcsolt részek…
Egyik hátsó combját a cigányok kapták.
A másikon újabb lövegek vonultak az asztalra, a maradékkal pedig elballagtunk a restibe serelni.
Ekkor már hangos verébgyülekezetek csiripeltek a vadgesztenyefákon, és frissen, üdén átkalimpált a kis város felett a hajnali harangszó.
Barátom ekkor elérzékenyülten azt mondta:
– Bobi kutyánk, bocsáss meg nekem. Te voltál a legderekabb kutya, akivel valaha találkoztam. Igazi „mindenes” kutya voltál…
EGY CSILLAG VAN CSAK AZ ÉGEN
Már a tarlókat kezdték hasogatni a fényes vasú ekék, de a nyár még úgy megült a száraz domboldalakon, mintha esze ágában sem lenne elmenni. Forró és poros volt az augusztus vége; a patakokban vékonyan csordogáltak kis erecskék, és a nagy nádas vizei összementek, mint a morvai posztó. Ezeken a megcsappant tavacskákon azután annyi volt a madár, hogy alig fértek el. Lőni ugyan nem sokat lehetett, mert az első durranásra világgá ment minden, de nem is a lövöldözés volt a fontos, hanem a leskelődés, a nádas titkainak böngészése.
Órák hosszat elüldögéltünk Matulával – atyai barátommal és mesteremmel – egy-egy hevenyészett nádkunyhóban vagy a csónakban, és titkosan összevillant a szemünk, ha valami ismeretlen ritkaság szállt a vízre, vagy elrepült a fejünk felett.
– Ez mi volt?
– Nem idevalósi – húzogatta vállát Matula, jelezve, hogy a jövevényt nem tartozik ismerni.
Egyszer, hirtelen nagy csendesség szakadt a nádas ezerhangú zsivajára. Ijedt nagy csend.
– Vigyázzunk! Ebbü’ lesz valami.
Lett is. Egy ragadozó suhant a nádas felett, olyan könnyedséggel, olyan viharsebesen, mégis szinte játszva, hogy tátva maradt a szám.
– Ugye, mondtam. Ez aztán a madár.
– Amire ez rácéloz!… Amúgy kerecseny a neve… Mióta kivágták a nagy hagyásfákat, nemigen költ erre. Azelőtt is kevés volt belőle.
– Kiszedte a fészküket?
– Én? Minek szedtem volna? De meg nem is igen lehetett. Leette volna a fene az embert, aztán én sose voltam olyan fára mászkáló. Szédültem.
– A pipától nem szédül, Matula bácsi?
– Azt nem fán szíja az ember…
Erre mondhattam volna, hogy én bizony csúnyán megszédültem a múltkor nagybátyám pipájától a földön is, de ezt Matula úgyis tudta, hiszen ő fogta a fejem, és később – gyomrom viharos tiltakozása után – ugyancsak ő rakott hűvös káposztalevelet a homlokomra.
– Gyönge a legény – mondta egy kis lenézéssel –, cigarettával kellett volna kezdeni.
Ezt a jó tanácsot meg is fogadtam, és azóta, ha Matula elővette pipáját, én is sodortam egy-egy vékony cigarettát, már csak a szúnyogok miatt is. Mert szúnyog aztán annyi volt, hogy csak úgy füstölgött tőlük a nádas. Vakarództam is szorgalmasan, míg Matula csak elnyomta némelyiket, de általában nemigen törődött velük.
– Van, hát van – mondta, és a szúnyogtéma ezzel meg is szűnt.
– Holnap is kijövünk, Matula bácsi?
– Ha nem kapok más parancsot… Gyüvök én szívesen. – És aznap este nagy patália volt az irodában.
– Elég volt a naplopásból – verte nagybátyám az asztalt. – Miért van maga itt? Mi? Talán hogy ezt a kölyköt dajkálja?
– Elmegy, szegény, úgyis nemsokára…
– Hát elmegy! Kiviszi holnap, de utoljára. Kiviszi és otthagyja. Estefelé aztán elmehet érte, ha ugyan addig meg nem eszik a szúnyogok.
– Igenis.
– Erről persze nem kell beszélni. Majd kiábrándítom én őt ebből a nádasőrületből.
– Ahogy tetszik parancsolni.
Aztán még hallottam, hogy halkan beszéltek valamit, de ezt már nem értettem.
Először mérgesen elhatároztam, hogy nem megyek. Hát még ezt a kis örömet is sajnálják tőlem? Nem megyek. Nem…, azaz… mért ne mennék? Patron van a flóbertbe elég, dohány lesz…, ennivalót adnak, és ha Matula otthagy, hát otthagy. Majd én megmutatom! Horgot is viszek. Nem kell nekem Matula, illetve ha nem engedik, megélek én magam is. Szalonnát viszek, s halat sütök nyárson.
– Matulára máshol van szükség – mondta nagybátyám vacsoránál. – Korán itt lesz, ha még nem tekeregtél eleget abban a büdös posványban.
– Igen.
– Mikor én tizennégy éves voltam, máson járt már az eszem.
Erre nem lehetett válaszolni, mert az egész család tudta, hogy nagybátyám esze már tizennégy éves korában a lányokon járt – hát csak hallgattam.
Vacsora után összeszedtem kis motyómat, s amikor Matula hajnalban megzörgette az ablakot, már indulhattunk is.
Nagy harmat volt a réten, és szótlanul mentünk a csádés, kanyargó gyalogúton.
– Máma én nem maradhatok – nyögte ki végre az öreg.
– Jó.
– Beviszem a ladikon, aztán estefelé érte gyüvök…
– Jó.
– Parancs, hát parancs.
– Jól van.
A nádas felett lágy pára lengett, és a nap akkor kelt fel, amikor Matula kitett a szigetre.
– Hosszú lesz a nap…
– Nem baj.
– Hát, istennek ajánlom. Majd iparkodok.
– Isten vele.
Egyedül maradtam. Körülöttem víz, hínáros, békalencsés mocsár. Láttam még, merre ingadozik a nád a csónak után, aztán elindultam az öreg fűzfa felé, hol tüzelni szoktunk. Amikor a vékony füstpántlika felkanyargott az ég felé, egyszerre nem voltam egyedül. A nap melegen ragyogta be a nádast, vidáman szólt a rétség ezerhangú lármája, s én szalonnát csordítottam kenyeremre, mellé pedig erős paprikát ettem, mert Matula szerint nem is ember, aki az erős paprikát nem szereti. Csípett a paprika, mint a tüzes vas, de oda se neki.
Cigarettára gyújtottam, és – mi tagadás – hiányzott öreg barátom bagószaga, csendes motoszkálása, egy-egy megjegyzése, amelynek bölcsességénél rövidsége volt nagyobb.
A flóbertet megtöltöttem, s a fának támasztottam, a tűzre vastag ágat raktam, hadd füstölögjön, összeraktam a horgot, és csak úgy ímmel-ámmal horgászni kezdtem. Közben pedig az eget kémleltem, nem jön-e valami, mert a vízen hiába lőttem volna akármire, nem tudtam volna kihozni. Egy-két fácán is akadt a szigeten, de kis golyóbisommal nem tudtam mit kezdeni velük, leskelődni pedig csak estefelé lehetett volna.
Amint újra a vízre nézek, nem látom az úszót sehol. Úgy látszik, rövid volt az ereszték, és lehúzta az ólom. Megemelem a nyelet, de nem jön. Elakadt valami gyökérben? Próbálgatom erre-arra, egyszer csak… felbukkan az úszó, de megy is a nád felé, és olyant ránt a nyélen, majd kiesik a kezemből.
Hű, mekkora lehet? Szerencsére erős a zsinór, és engedni is tudom még pár métert. A nád előtt megáll, s megint úgy érzem, mintha tuskót fognék, de most már résen vagyok. Feszes a zsinór – csak az idegeim feszesebbek –, és amikor megindul a hal, fékezem, ahogy egyszerű kis készségem engedi. És húzom beljebb, beljebb. Az idő megállt. Szinte reszketek már, és nem tudom, mennyi ideje verekszem a hallal. Néha szinte felkiáltok:
– Elmegy!…
De nem. Húzza még!
Homlokom verejtékes, lábam remeg, és nincs előttem más, csak a kavargó víz, az úszó, amely néha eltűnik, aztán újra előugrik.
Mintha fáradna! Fenét! Engedni kell, mert leszakítja magát. A zsinór már a végét járja, és utána kell hajolnom, hogy majd beleesem a vízbe.
Aztán megint fárasztom, és magam fáradtabb vagyok már, mint a napszámos estefelé.
Erőm fogytán, és amikor már lemondtam mindenről, végre felhúztam a halat a víz színére.
– Harcsa! De mekkora harcsa! Lehet tán nyolckilós, de négy biztosan. Ormótlan feje akkora, hogy…, szóval nagy.
Kihúztam már a partig, de megemelni nem merem, mert leszakad. Kínomban az égre nézek, hogy hát most mi lesz? Az égen vidám kis felhők hajókáznak, és egy ölyv köröz a csillogó magasságban. Erről eszembe jut a flóbert.
A zsinórt feszesen a földre szorítottam és ráléptem. A kis puska ott volt kézügyben, és halk csattanására az én harcsám még egyet vágott a farkával, aztán elnyújtózkodott. De azután már csak annyi erőm maradt, hogy partra segítsem a szép nagy halat.
Kezem, lábam remegett, de boldogan remegett…
Hát nyolc kiló nincs, de négy biztosan.
Süt a nap, és csak most érzem, hogy meleg van. Puha, fülledt meleg. A halat csalán közé ágyaztam, és egyelőre békén hagytam a horgot. Örömömben fellődöztem egy ölyvre, amely minden pattanást egy szárnylebbentéssel viszonzott. Törődni azonban legkevésbé sem törődött vele, mert nyugodtan ívelte köreit a felhők alatt. Milyen jó ennek a madárnak! Most már én is mennék haza – dicsekedni a hallal –, de messze van még az este, és messze pipaszagú, öreg barátom.
Újra megrakom a tüzet, és a szállongó füst újra megbékítette szétszaladt gondolataimat. Hová megy a füst, mi lesz belőle? Jó, jó – a párából felhő lesz, ködből harmat vagy dér, valamelyikből újra eső, de mi lesz a füstből? A selyemnél finomabb kék pántlikája eltűnik valahol a magasban, mint a tűz sóhajtása. Mint az égő fa lelke, magasba száll, s ami itt lent marad, az kell a földnek, mint a porrá vált ember.
Árnyékom már nagyon megrövidült, hát ettem valamit, és horgásztam újra, mert a halak úgy kaptak a horgon, hogy alig bírtam velük. Persze csak keszegfélék. Egyszer volt megint gyanúsan jó kapásom, de egy dülledt szemű nagy béka ráugrott az úszóra, és a hal elment. Erre a békát kupán lőttem. Rövid idő múlva újra megjöttek a keszegek. Múlt az idő. Az égi tavon csónakázó kis felhők megsűrűsödtek, a meleg fullasztó volt már, és a legyek úgy csíptek, hogy kibírhatatlan volt. A nádas mind némább lett, s a mozdulatlanságban valami félelmetes nyugtalanság.
Körülnéztem – mintha valami rém leselkedne rám – és felugrottam. Hátam mögött hegyként tornyosultak már a felhők, és hamvas gyűrődéseikben villám cikázott.
Összekapkodtam halaimat, mindent a hátizsákba, és borzongva loholtam a kunyhó felé. Toronyiránt! Meztelen lábam összevágta a sás, és ijedtemben majd leültem, amikor egy fácánkakas burrant fel előttem. De ekkor már – mint egy óriás távoli leheletére – meghajolt a náderdő, és az ég alján hörgött a vihar.
A kunyhó ugyan gyenge alkotmány, de mégis valami menedéket ad. De hol van még a kunyhó?!…
A szél suhogva kavarta már a nádat, és elsötétedett egyszerre az egész világ. A levegőben nádbuga pelyhet, faleveleket, madarakat sodort a szél, és messziről olyan zúgás közeledett, mintha tenger szabadult volna ránk, és törve-zúzva temetné a világot.
De nem víz jött, hanem jég. Először csak egy koppant, aztán még egy, aztán lezúdult, mintha millió zsákból öntenek a jeges kukoricát. Füstölgött a nádas; s mivel kalap nélkül voltam, ész nélkül nyargaltam a kunyhó felé.
– Huhuu…, a betyár irgalmát!
Azt hittem néha, kilyukadt a fülem. A fejem már alig éreztem, s amikor orron talált egy-egy szem, ugrottam, mint a szöcske.
– Hol van már az a rothadt kunyhó?
Arcom véres és a kezem is. A jég már mogyoró nagyságú. Úgy látszik, itt pusztulok… Eszembe jutottak összes bűneim, apró kis elfeledt emlékek, egyedül maradtam valami síró szomorúságban, és a délelőtt ragyogása is már olyan messze volt tőlem, mintha sohase sütött volna nap ezen a tájon.
A kunyhóba már úgy estem be.
Süketen, vakon, agyonverve.
Az idő még tombolt odakint, de ezt már alig hallottam. Levetni nem volt mit, hát csak az arcom törülgettem, és a fejemen tapogattam a rengeteg daganatot.
Később arra ébredtem, hogy fázom. Ez aztán elindította bennem a gondolatokat. Jaj, ha elázott a gyufa! Nem, a gyufa nem ázott el, mert becsületes bádogdobozban volt, mint a tisztességes kénes gyufa általában. Nehezen lobbant fel a tűz, befújta a füstöt a szél, de aztán mégiscsak égett. A kunyhó falából törtem a tűzrevalót, és melengettem didergő mivoltomat.
A jégből aztán eső lett, és egyszer csak elfogta valaki a kilátást.
– Gondútam, hogy idegyütt…
Ázott szűrét a sarokba akasztotta, és figyelmesen megnézett.
– Jól csúffá tette az idő.
És egyszerre tele lett a világ élettel, mozgással, reménnyel, másnappal, nyugodt derűvel és… bagószaggal.
– Ide nézzen! – és kivettem a nagy harcsát.
– Lütte?
– Először fogtam, de aztán lőni kellett, mert elment volna.
– Okosan.
Méregette az öreg, aztán kimondta a szentenciát:
– Egy lattal se kevesebb négy kilónál!
– Ugye!… – és összekoccant a fogam, mert a tűz csak füstölgött, és rajtam egy latyak volt minden. Az eső elállt már, de a gyalogúton tenyérnyi vastag volt a jég…
– Küldtek egy kis italt is.
A szűr feneketlen zsebéből előkotort egy üveget.
– Húzza meg!
Talán akkor ittam először pálinkát életemben, és el is akadt a lélegzetem, de egy kis idő múlva csodálatos melegség áradt szét bennem, és – igaz, a felhők is szakadoztak – kivilágosodott egyszerre minden.
A halam egyre nagyobb lett, a kifogása egyre izgalmasabb, a vihar veszedelme távoli vitézkedés, és Matula a leghűségesebb barát a világon.
– Ihatok még?
– Most lehet.
Ittam, mint a vizet, és Matula is itta, mint a vizet.
És később elindultunk hazafelé. A gyalogút kissé szűk volt, helyenként mintha megingott volna – ami előfordul ilyen mocsaras környéken –, és mi tagadás, dalolgattunk.
Egy csillag van csak az égen,
De az az, egy elég nékem…
A réten már egymás mellett mentünk – összekarolva –, és az én vidám gyermekhangom mellett Matula úgy brúgózott, mint a szúnyog mellett az öreg dongó.
– Matula bácsi, mért mondta, hogy most ihatok? – jutott hirtelen eszembe.
– Azért – és Matula komolyan billegette mutatóujját –, mert azt mondták odabent: „Hallja, kend, Matula, aztán aggyon annak a taknyosnak, amennyi belefér, mert olyan lehet, mint az ázott veréb, és megeszi a fene ebben a hidegben.”
Hej!…
Egy csillag van csak az égen …
Mögöttünk sötétbe fakult a nagy rétség, de ha most visszanézek, a vihar utáni, ködös csillogást és Matula félrevágott kalapját ma is látom.
„AZ” A PUSKA
Álltunk az erdőszélen. Nem tegnap, nem is tegnapelőtt, hanem valamikor régen, amikor nagyobb volt a falu, messzebb a város, és magasabb a templomtorony.
Mondom, régen volt. Álltunk az erdőszélen, hol akkor kezdett kékleni a kökény bogyója, a tarlók felett vijjogva kerengtek az ölyvek, és az égen fehér, nagy vitorlákkal szántottak álmos felhők lágy, kék égi vizeken.
Újra megfújtam a sípot:
– Így jó lesz?
– Nem. Vékonyabban… Megint belefújtam:
– Hát most?…
– Most meg vastagabban…
Nehezen boldogultam az öreg Herlicskával, aki részint nagyot hallott, részint pedig nehezen ment bele az „üzletbe”, melyet csak nagyobb mennyiségű dohánnyal tudtam „alátámasztani”. Az üzlet „tárgya” egy tilosban lőtt bak lett volna, már amennyire tilos egy jó öcsnek a nagybátyja területén bakot lőni. Nagy gond volt még a bak elhelyezése is, arra a kérdésemre, hogy mit csinálunk a bakkal, az öreg csak a fejét vakarta, jelezve, hogy ez a probléma szinte megoldhatatlan. Mert neki nem kell az őz, ha aranyból van sem, de hát előbb meg kell lőni, aztán majd gondolunk valamit…
Egyelőre gyakorlatoztam a síppal, mely az öreg szerint hol vastagon, hol vékonyan, de éppen úgy nem szólt, ahogy kellett volna, hogy a bakok szinte tolongjanak a nagy igyekezettől puskám csöve elé.
A nap áldott melege lassan hömpölygött az erdőszélen, és egy buksi gébics ide-oda forgatta fejét sípom hangjára, mintha ki akarta volna rázni füléből a furcsa hangokat.
Valahol – mint egy óriás légy – dongott a cséplő, aztán rövideket füttyentett, mintha valami baja esett volna.
– Elfogyott a vize – magyarázta Herlicska –, azért sípol. De lehet, hogy a zsákja kevés. Zabot csépelnek…
Elfutott a méreg.
– Fene se kíváncsi a cséplőre. Ide hallgasson! Jól fújom már?
– Vékony! – állapította meg. – De azért már megközelíti – tette aztán hozzá, mert észrevette rajtam, hogy vagy a földhöz csapom a hívót, vagy… sírva fakadok.
Tíz perc múlva végre megegyeztünk egy hangnál, mely szerintem éppen olyan volt, mint az előbbi, de Herlicska szerint ez az „igazi”.
És beléptünk az erdőbe, mely halk volt, mint az öreg kertek vasárnap délután, és a gyalogúton úgy törött össze lábunk alatt egy-egy levél, mint az üvegcserép.
Az erdő csendje és lankasztó melege szinte lázassá tett, és megborzongtam, valahányszor egy pókháló rátenyerelt az arcomra.
Ekkor már mélyen bent jártunk az erdőben, és megtorpantunk néha, mert hol itt, hol ott sárgult valami, ami őz is lehetett volna. Ilyenkor megmarkoltam az öreg nehéz puskáját, melybe akkora golyók jártak, mint egy dió, egyébként jóravaló sörétes puska volt.
Egyszer csak megbökött hátulról az öreg bűntárs, és ujjával olyan pikulázó mozdulatot tett, hogy sípoljak.
Szinte áhítattal vettem számba a hívót, melynek hangja szétszállt a csalitokban, és utána akkora lett a csend, hogy az izgalomtól összeverődött a fogam.
A szívem a torkomban kalapált, és egyetlen vágyam volt, hogy ne jöjjön semmi.
A fülledt csend lassan szétszállt, és én megnyugodtam egy kicsit. Hála isten, több eszük van azoknak a bakoknak. Hátranéztem Herlicskára, ki ismét szájába dugta ujját, jelezve, hogy sípoljak tovább.
Sípoltam. Most már bátrabban. Nincs itt a fene se…
A hívó hangjai után valami halk zörgés indult meg a fenyves felől, és az öreg vadőr bütykös ujjaival jelentősen arrafelé mutatott.
Szent Hubert, segíts! A zörgés erősödött. Jön valami…
Ha lett volna elég erőm, talán köhögtem volna, talán megrúgtam volna egy száraz ágat, hogy hagyjon engem békén az a bak, vegye észre, hogy itt „veszedelem” van, mert én hívtam ugyan, de hát az nem volt komoly… Ki vesz komolyan egy tizenhat éves gyereket?
Eszembe jutott az is, hogy mit is csinálunk a bakkal, ha meglövöm? Talán ki is tudódik a dolog, s akkor nagybátyám felrak az első vonatra, mely egyúttal levelet is visz jó szüleimnek… „Itt küldöm fiatokat. Nem tarthatom tovább házamban…, vadorzó.” Kidobják az öreg Herlicskát, bűntársamat. Kenyér nélkül marad. Nyolc gyerek… Úristen!
A sűrűben, ahol zörgött a száraz levél, most már itt-ott megmozdult egy gally, mind közelebb…, közelebb, aztán szétváltak az utolsó cserjék, és kilépett a tisztásra egy fekete agancsú, gyönyörű bak.
Néztük egymást, ő valószínű jobban látott engem, mert elém mintha szürke fátyolt húztak volna, és ha szívem azokat a pillanatokat kibírta, nem kell már féltenem semmi izgalomtól, ami még az életben érhet.
A bak egyáltalán nem volt megilletődve. Felénk szimatolt, és első lábával indulatosan dobbantott. Megbűvölve néztem, és ekkor…, ekkor rémülten látom, hogy kezeim az öreg mordályt célzásra emelik. Az volt az érzésem, hogy nekem ehhez a művelethez semmi közöm. Kezeim önállósították magukat. Én semmiféle parancsot neki nem adtam. Ez egy régebbi rendelkezés lehetett, melyet elfeledtem visszavonni, és most itt a baj…
Szépen, szabályosan megcélozták a bakot, aztán láng csapott, és füst vágott ki a rozsdás kéményen, és olyan dördülés, hogy hullani kezdtek a falevelek.
A bak pedig ugrott egy nagyot, és úgy eltűnt, hogy ha a visszhang nem dörgött volna még mindig a fülembe, azt hittem volna: álom az egész. Lázas, nehéz álom.
– Elhibázta! – dörmögte az öreg Herlicska. – Tizenöt lépésről… „Ezzel” a puskával…
Bűnbánattal hajtottam le fejem, de szívem mélyén ujjongtam, s ha fog a jókívánság, az a vén bak még ma is egészséges.
Visszaadtam az öregnek a nehéz puskát, és megkönnyebbülten siettünk hazafelé.
Az erdőben már újra száraz csend hasalt, a gébics még most is ott ült a kökény ágán, és a cséplőgép bugása kiszállt az izzó tarlók fölé, mintha a szalmává tört búzaszálak küldtek volna utolsó üzenetet.
Néha ránéztem az öreg Herlicskára, ki ilyenkor megcsóválta a fejét, és rosszallóan dörmögött:
– Nem volt tizenöt lépésre se. És elhibázta! „Ezzel” a puskával…
Múltak az évek. Egyik augusztus jött a másik után. Annak a gébicsnek, mely sípom hallotta, már ükunokáját is elfogta egy karvaly, a cséplőgép bugása felvisszhangzott újra meg újra a sárga tarlók felett, amikor az öreg Herlicskával vaddisznóra leselkedtünk éjszakáról éjszakára.
Én már meguntam a meddő harcot a nagy kannal, és hanyatt fekve néztem a csillagokat a hunyorgó tűz mellett, amikor nagyot dördült az öreg puskája az erdőszélen, és utána csak a tengeriszár remegő susogása sásolt az éjszakában.
Vajon mit lőtt az öreg? Valami pákosztos rókát? Vagy kóbor kutyát? Majd megmondja. Lusta voltam megmozdulni, mert már egészen lehajoltak hozzám a csillagok, és az álom már mögöttem állt, hogy leragassza szempilláimat, amikor Herlicska belegyalogolt a csendbe, elzavarta álmomat, és azt mondta:
– Én most elmegyek kocsiért…
Csend lett. Mintha megremegett volna bennem a gondolat: „Ez a vén Rinaldó még meglőtte a kant…, nem, ez lehetetlen!… »Ezzel« a puskával?…”
Szégyenkezni kezdtem, egy adag irigység is sárgult bennem, és toltam magamtól a mellettem fekvő mannlichert…
– Megvan? – kérdeztem unottan.
– Meg se nyikkant – dörmögte; aztán hogy kétségem ne legyen, hozzátette még: – Nem az a nagy kan, de ez is lehet másfél mázsa…
Szidtam magam lustaságomért, mérges voltam, hát epéskedtem:
– Beleküldött egy marék postát?… Az öreg felpattant:
– Én? Golyóval! Egy szem golyóval. Csak nem gondolja… „Ezzel” a puskával… a szemét is kilőttem volna…
Eszembe jutott a régen elhibázott bak.
– Én is megcéloztam vele azt a bakot, emlékszik? És „ezzel” a puskával elhibáztam tizenöt lépésről…
Elcsendesedtünk. Az öreg újra leült, egészen mellém, sokáig nézett a tűzbe, aztán alig érintve, karomra tette a kezét.
– Ne haragudjon. Az már olyan régen volt. Azóta is tartogatom magamban…, könnyű volt azt a bakot elhibázni…, ugye, nem haragszik?… Én felesküdött ember vagyok…, könnyű volt még „ezzel” a puskával is, hiszen… – sóhajtott nagyot – nem volt benne golyó…
Felcsapott a rőzseláng, mielőtt elaludt volna, és Herlicska elindult kocsiért. Halkan belelépdelt az augusztusi éjszakába, melyben hamvadtak már a pásztortüzek, tűnődve járt a hold, és hűvös szélostorok port vertek fel a néma utakon.
Ment az öreg halkan, ballagott, ballagott, és… eltűnt előlem a múló augusztusok szeptemberbe hajló éjszakájában.
Tegnap aztán megint találkoztunk, őzbakot csaltam sípommal, és amikor elindult felém a zörgés, úgy éreztem, megint ott áll hátam mögött, és bütykös ujjával arra mutat.
Úgy jött a bak – szép gyöngyös agancsú –, mint a vizsla, földre tartott fejjel. Lövésemre csak eldőlt, és lábaival szétrúgta a véres avart.
„Ezzel” a puskával…, mondta valaki csendesen…, és én nem mertem visszafordulni…, de biztosan ő volt.
Estefelé indultam haza. Valaki ekkor már ködöt vetett a rétek aljára, s a ködrongyok lelapultak ugyan, amikor felbukkant a nap, de felszálltak újra a hosszú árnyékok nyomán, melyeknek az esti szürkület az anyjuk.
Az erdei szénák sásos levelén nehezen száradt fel a harmat, és a párák egész nap ott ködlöttek a bokrok alján.
A fákról néha – egészen váratlanul – lepattant egy-egy levél, mintha leszakította volna valaki.
– Ki jár itt? – kiáltotta ijedten egy kis erdei cinke, és tágra nyíltak apró szemei a félelemtől.
Ekkor a gomolygó párában felállt egy árny, megsimogatta a kis cinkét, aki egyszerre nevetni kezdett. Verdesett apró szárnyaival, és halkan kiáltott kedves vidámságokat, amelyek hirtelen eszébe jutottak.
– Olyan jó kedvem lett, hogy megláttalak. Ki vagy te furcsa ember, hogy nem félek tőled?
– Nem ismersz? – szólt az ember, aki most már elvált a ködtől, és levette ócska kalapját, melyen halkan zörgött egy piros bükklevél. – Nem ismersz?
– Én hoztam a ködöt, melyben megfürdik a holdsugár; én festem meg az almát pirosra, a kökényt kékre; én lehelem a szőlő hamvát, és én suttogok a nádasban, amikor csendes estéken fájó üzeneteket küldenek vándorló madarak.
És én járok a késő nyári utakon is, amikor nem kelt még fel a hold, és zizegve zörög a tengeriszár; én gyújtom fel a távoli dombok csillagszemű pásztortüzét, és én furulyázok szélsípommal az erdők felett, hol alvóra kárognak már a varjak.
De a távoli pincék ajtajában is én kurjantok, ha csordul a must édessége, kong a hordó, és öreg nótákkal labdáznak őszre váró domboldalak.
Én szállok a levegőben a pókháló selymén, a rőzsetűz lenge füstjén, a tűnő napsugár hideg aranyán.
Én vagyok a búcsúzó fény, távoli nóta, derengő enyhe láng.
Én vagyok az őszi álmok elhintője, begyepesedett utak csendes vándora – az öregedő legény, az álmos Szeptember…
MALACPECSENYE
Itt élek most a Szamos mellett, hol különös lágy melegséggel süt a nap, mélyebben zeng az ég – ha megharagszik –, nagyobbak a virágok, mint másutt, és ha alkonyodik, a kakukkfű kedves illata tipeg a ritkán járt utakon.
Messze földön, ameddig ellátok, égig zsong a nyár, és a falvak füstje, városok lármája, hétköznapok keserű verejtéke olyan messze van, és ha végignézek a tájon, úgy érzem, régi vakációk elfogyott méze csorog a szívembe. Úgy érzem, az elmúlt időkből csak a kedves emlékek patakja kanyarog itt a vadászház alatt, s a nap is csak azért kel fel, hogy örömet küldjön a völgyekre és halmokra, hol lágyan pengeti hárfáját a lusta szél, s a lepkék, mint szárnyra kelt virágok csókolóznak a levegőben.
Itt élek, és vagy vadászom, vagy halászom, vagy kint ülök a tornácon, és nézem a világot. Nézem az eget, hol szelíd, gyapjas felhők vitorláznak, nézem a földet, hol a nagy erdők zöld halmai susognak, és a távoli legelőkön bivalyok legelik a szárazra szikkadt gyepet.
Egy-egy bivaly néha elbőgi magát, és a csodálatos ősi hang úgy megfog, olyan szívdöbbentő messzeségből jön, mint a farkasvonítás vagy a hollókárogás. Mintha régi fóliánsok elsárgult lapjai nyílnának ki, hol elmúlt emberek lelke szól a betűkből, és a betűk mögött üvölt a csorda, és mintha még azelőtt, a légiók villogtatták volna erre a római sasokat, és babonás gondolataik közé úgy hullott a hollók kiáltása, mint az én fülembe kétezer év múlva.
Most csend van. A gerlekurrogás, vadgalambbúgás vagy a sárgarigó lágy fuvolája nem bántja a csendet, és a távoli tájak titokzatos üzeneteket küldenek felém, melyeket szeretnék érteni.
Néha harang kondul valahol, néha felvillan egy-egy fehér ingváll, elindítva gondolataimat, de aztán elhallgat a harang, eltűnik az ingváll vagy a piros keszkenő, és gondolataim lustán elfeküsznek a csend hallgatózó, fodortalan nagy taván.
Az ingváll elmegy erre – talán ebédet visz valahová –, a keszkenő arra – ölelő két barna kar melegszik talán alatta –, a harangszó pedig csak szétfoszlik, mint a kiáltás, amely sem jókedvében, sem toporzékoló haragjában nem tud akkora lenni soha, mint egy szerelmes sóhajtás.
Mert a kiáltások elmúlnak, és elcsattan a káromkodó üvöltés is, de a szeretet simogató lágy szava mindig kísér, mindig susog, mindig igaz és múlhatatlan, mint a nyárfák suttogása, ha nincs is szél, és a nádas titokzatos sóhajtása, ha a szellő se mozdul az álmodozó víz felett.
Pedig a harangszót érdemes lenne követni (egyszer úgyis utánamegyünk a visszatérés reménye nélkül), mert imádság és fájdalom, könyörgés és öröm hullámzik benne, és úgy képzelem mindig, hogy az érc tiszta zengése kottába foglalja az emberek szürke imádságát.
De nem követem a harangszó útját, mert nem követhetem. Nem vagyok egyedül! Itt van a szakácsnőm, titkárom, barátom, uzsorásom, gondviselőm, lakóm és – jelenleg – mindenem, Onuc, akinek már a jelenléte kizárja az ilyen költői – tehát haszontalan – gondolatokat.
– Hallja, Onuc, harangoznak…
– Igen.
– Dél van most, vagy temetnek?
– Dél van – mondja meggyőződéssel –, de lehet, hogy temetnek is. Csak egy harang van Dabronyban…
– Délben, ugye, nem szoktak temetni?
– Nem. Persze hogy nem, de ha éppen akkor jön át a pópa… Dabronyban nincs pópa, és ha átjön, nemigen vár.
Fülelek, és hallgatom a harangszót. Az, hogy dél van, nem egészen biztos. Lehet tizenegy is, egy is. Hallgatom a harangszót, és olvasni szeretnék benne: mit mond? Szeretném ámítani magam, hogy ezt mondja vagy azt mondja, és már beleringatom magam egy tisztességes temetési hangulatba, amikor Onuc – szakácsom, titkárom, barátom stb… – azt mondja:
– Mérnök úr, rámegyünk a vadmalacokra, vagy nem?
Azt elfelejtettem mondani, hogy Onuc kinevezett mérnöknek. Először „igazgató úr” voltam. Ez még a kezdet kezdetén volt – akkor érkeztem –, és élénken tiltakoztam az „igazgató úr” ellen, nem akarva megvallani Onucnak, hogy a magam igazgatásához is segéderőre van szükségem.
Akkor lettem: „direktor úr!”
– A fene egye meg, Onuc, hiszen ez ugyanaz!
Onuc nagy szemeket meresztett.
– Az nem lehet!
– Hát értse meg, igazgató, az magyarul: direktor. Megharagudott. A direktor az magyar szó? Ő román ember, ő szeret engem, de az ilyen tréfákat nem szereti, ő kocsis volt Zilahon és inas Zsibóban, öt gyereke van, de azt még senki sem mondta neki, hogy az igazgató az direktor.
Mondom, ez még elején volt. Akkor még bennem volt a város szőrszálhasogató tiltakozása, de aztán elfogyott a városi ital, városi étel, cigaretta, csökkent az ellenállás, egykosztos urak lettünk, és már a fülemet se billentettem, amikor Onuc kinevezett mérnöknek.
– Mérnök? Jó! Maradtam mérnök.
Talán az is lettem volna, ha nem utálom annyira az algebrát, de miért vitatkozzam Onuccal? Ő azt mondja, hogy mérnök, hát mérnök. Szóval:
– Rámegyünk a vadmalacokra, vagy nem?
Ezzel a kérdéssel már napok óta izgatja fantáziámat, és én szívesen izgulok, mert a tojást, gombát és konzerveket – melyeket Onuc következetesen „kanszerv”-eknek titulál – halálosan meguntam.
Vadmalacpecsenye nyárson! Az igen! Onuc megmutatja, hogy készítené el, természetesen szalonnával megtűzdelve. Hajaj…
A malac fiatal fogai között – természetesen – alma sülne, és vendégeket is hívhatnánk.
Onuc életében a vendégek nagyon fontos személyek. A vendégeket szeretni kell, nemcsak azért, mert vendégek, hanem azért is, mert szerény kis háza alapkőletételénél ott állt a „láthatatlan vendég”, és Onuc nem szeretné, ha ez a valóságot jelentő szellem idő előtt távozna.
Amikor végre meglőttem egy jó bakot, azt mondtam, hogy most már beszélhetünk a malacról.
– Binye, Domnu! Én hozom a sógor, a sógor a kutya.
– Miféle kutya? Nem akarom, hogy itt valami kuvasz összehajkurássza az erdőt.
– Az nem kuvasz. Az a Lupi!
Ezt úgy mondta Onuc, mint aki elvárja egy „mérnök”-től, hogy tudja, ki az a Lupi.
– Ja, a Lupi?…
– Az! Mint a farkas. Az nem kiabál, csak megfogja a tiznó.
– Megfogja?
– Meg. Az olyan kutya.
– Jól van, Onuc. Holnap jöhet a sógor és vele a kutya.
Így is volt. Hajnalban beállított Onuc sógora egy nagy fejszével és egy még nagyobb kutyával.
Mehetünk.
Akkor száradt fel a harmat. A gyalogutak kerítő vidámsággal kínálták magukat, és én mentem elöl, tartván a tekintélyt, főleg azonban a tempót, mert ezek az idevaló emberek kettőt tudnak utolérhetetlenül: enni és – menni.
Hát mentünk. Elöl én, mögöttem Onuc, aztán a sógor a kutyával. Ha időnként megálltunk, Onuc úgy beszélt a malacról, hogy akár fröccsöt lehetett volna utána inni.
A reggeli erdő csendességében halkan jártunk. Az én cipőm koppant néha; a testvérek bocskora csosszant, egyébként némaság járt a fák között, mint a tűnődés szeptemberben.
Először egy rudas oldalt hajtottunk meg, melyben csak a kutya vakkant egyszer, de mi előtte is, utána is suttogva beszélgettünk, mintha haldokolna valaki a szomszédban.
A sógor lelkendezve újságolta, hogy két disznó volt a hajtásban.
– Olyan százkilósak –, de oldalt kitörtek. Szép csendesen törtek ki – meg kell hagyni –, és az ilyen kitörést – tetszése szerint – vagy elhiszi, vagy nem hiszi el az ember. Én elhittem. Hiszékeny lélek vagyok általában: és miért ne higgyek a sógornak, aki most már következetesen „főmérnök” úrnak titulált. (Nemhiába szeretem az erdőt, itt még lehet belőlem valami…)
Mentünk tovább.
Onuc közben biztosított, hogy a kismalacra vendégeket is lehet hívni, mert a malacok most már olyan tíz-tizenöt kilósak.
– Jól van, Onuc, hívunk vendégeket, csak a sógort féltem. Ha nem valami jól találom el a malacot, és sivalkodik…, a koca nekimegy!
– A sógornak?
És Onuc legyintett, mintha egy légy nekimenne a Himalájának. – Ott a kutya meg a fejsze.
És következett egy völgy a hajlásban, hol kispatak mosogatta a mészkő sziklákat, de mozdulni is alig lehetett, mert a kefesűrű fiatalost, mintha az szőtte volna át iszalaggal, csalánnal, vadkomlóval, földiszederrel, összevissza. Délután volt már. A nap sugarai úgy omlottak az erdőre, mint a búcsúzó szerető csókja, s a gerlék kurrogásában annyi békesség volt, mint egy öreg imakönyvben, amikor felhördült valami békétlen hang: a gyermekeit féltő anyakocák komoly hangja. Utána vonított a Lupi, és ordított a sógor:
– Váj, Domnule…
– Megyek.
Én rohantam arrafelé. Azaz csak rohantam volna. Szederinda fogott, ág karmolt, és inkább úszni lehetett volna abban az átkozott sűrűben. Ahol egy-egy kis tér nyílott, síkos volt a part az örökös árnyékban, és amikor kiértem – végre megrendült a hitem Lupiban és a nagyfejszében.
Lupi a fa mögött hadakozott, de nagyon elgyalázott állapotban, a sógor azonban a fán, nagyfejszéstül, és úgy hányta magára a keresztet, mint az andocsi búcsúsok penitencia után.
– Domnu!
A helyzet nem volt egyszerű. A sógor biztonságban volt, Onuc még nem ért a csatatérre, Lupi hol eltűnt, hol kiugrott a gazból, és úgy harcolt, mint egy oroszlán, a négy anyakoca pedig csattogó agyarakkal a fa alatt, azzal a feltett szándékkal, hogy a sógor feleségét özveggyé teszik. Amikor Lupi kirohant gazdája védelmére, egy-egy disznó nekirohant, de mindjárt ott is hagyta; és hörögve visszarohant a fa alá.
Malacot azonban nem láttam egyet sem. Az övig érő gaz megmozdult ugyan itt-ott, de lőni nem lehetett, malacos kocát meg minek lőttem volna.
– Domnu! – rimánkodott a sógor, de ez felesleges volt, mert a kocák csak a kicsinyek védelmére rendezték az egész parádét. Amint a malacok biztonságban voltak, eltűntek a fa alól, mint a kámfor, és utána újra templomi békesség ült a tájra.
A sógor lemászott a fáról, Lupi sebeit nyalogatta, én pedig ott álltam kalap, majdnem nadrág híján, izzadtan, tele tüskével, de malac nélkül, amely pedig nyárson sülve, szalonnával – hajaj! Nem is jó rágondolni.
Ettünk valamit. Onuc komor volt, mint egy őszi temetés, és a sógornak még akkor is reszketett a bicska a kezében.
Este volt már, mire hazaindultunk. A szentjánosbogarak kedvesen himbálták előttünk kis lámpáikat (azt hitték talán, hogy meglőttem a malacot?), utánam Onuc, a sógor, a kutya törődötten és fáradtan, mint akinek nem jutott kenderföld…
Szép este volt. A hold akkor kelt fel, amikor lefeküdtem a tornácon, és az arcomba bámult, de nem mondott semmit. Onuc a sógorral együtt malacpecsenyéről álmodott, én pedig néztem az eget, az erdők fekete borulását, a távoli legelők holdas ezüstjét, amíg csak mellém nem feküdt a puha szárnyú álom.
A SZAMOS MELLETT
Hűvösödik. Fordulok egyet, és összehúzom magam a takaró alatt. Odakint most leghidegebb a harmat, legnagyobb a csend, s az alvó világ is mintha most fázna legjobban az éjszaka takarója alatt. A vadászház kőtornácán tüzeltünk az este, és itt is aludtam. Néztem a tüzet, amíg csak pislogott, s a hunyorgó hamu ránehezedett az én szememre is. Azután együtt lélegzettem és álmodtam az erdővel.
Éjfél táján felvert valami korhely kakukk, de az is lehet, hogy álmomban szólalt meg. Nagyon álmos voltam, mégis tudtam, hogy emlékeim naptárlapjaira odaírta magát a furcsa, éjféli kakukkszó.
És most nemsokára virrad. Órám nincs, de érzem a levegőben, mert hideg cserszagot lehel az erdő, látom a távoli hegyek fölött ballagó hold fáradt képén s az oszlopok ferde árnyékán, amelyek az idő néma óráit mutatják.
Megmozdulnék, de minek mozdulni? Ha magamról lenne szó, talán lerúgnám a takarót, de akkor egyszerre élni kezd a ház, és gondolataimat igába fogják a bakancsom, a puskám, a horognyelem, cigarettadobozom, ruhám és elsősorban Onuc, aki olyan taktusra horkol, mint a szú a gerendában, csak jóval hangosabban.
A hold elé felhők úsznak. Aludjak még?
Nem lehet. Az elindult gondolatokat a vágy cibálja már, mint a csónak kötelét a hullámok, és ez, úgy látszik, megzavarja Onuc álmát is, mert egyszer csak elhallgat a horkolás. Krákog és sóhajt. Hallom, felül, aztán kattan a tűzhely ajtaja.
– Onuc!
– Da – dobog mezítláb a kövön.
– Adjon egy cigarettát, aztán gyújtson maga is rá.
A tűz fényénél meglátom Onuc ötnapos szakállát. Csúnya látvány. Az enyém is ötnapos…
– Tegyen majd a hátizsákba tükröt.
– Mit?
– Tükröt meg borotvát. A Szamosnál fürdünk és borotválkozunk. Majd adok én magának. Estére lányokhoz megyünk… Pálinkánk van?
Onuc szó nélkül bemegy a házba. Micsoda buta kérdés ez? Persze hogy van. A nap felkel és lenyugszik, de a pálinka az van. Így azután minden zökkenő nélkül átesünk a hajnali szertartáson.
– Gyújtsa meg a lámpát! Nem tudom befűzni a cipőmet.
A lámpa igyekszik éjszakai hangulatot csinálni, de nem sikerül, mert a padláson zúgnak már a méhek. Onuc fogta őket az erdőn. Egy kismadár félénken megszólal a bokrok között:
– Pii…, pii…, pii… – mintha azt mondaná:
– Szabad-e hajnalt köszönteni?
– Szabad!
Az asztalon már sorjába rakva: hátizsák, puska, horognyél, messzelátó.
Közben Onuc is elvégezte reggeli toalettjét, ami annyiból áll, hogy kettőt kiköpött a konyhaajtón.
Na, gyerünk.
Ez a hajnali nekirugaszkodás a legkeservesebb. Mindjárt a vadászház utáni kemény emelkedő, és a lábamban még benne a tegnapi fáradtság, a tüdőben a tegnapi bagó. Az első fordulónál megállunk egy percre, itt pihenünk, aztán már simán megy a kapaszkodás. Az ízületek beolajozódtak, s az izmok kiizzadták a tegnapi fáradtságot.
Állunk. Az egyik fán egy nagy fekete folt. Fészek? Nem emlékszem, hogy itt fészek lett volna, Onuc is tanakodik. A „fészek” azonban nem tanakodik, hanem elrepül: egy nagy bagoly. Uhu lehetett vagy uráli bagoly.
A tetőre már vidáman érünk.
Keleten már világosodik, s a fák is kiverekedik magukat a sötétségből. A völgyekben köd. Intek Onucnak, mire szó nélkül leül. Tudja már a teendőt. Nem messze van a vágás, s a vágásban egy bak, de azt is mondhatnám, egy tanár. Láttam már ötször is, de még csak a puskám se emeltem rá. Mindig ő vett észre először. Jó bak! Talán most…, de oda egyedül megyek.
Szél nincs, a gyalogút, mint a gumi, csúszok, mint a kígyó. A vágás már előttem van. Mozdulatlan, szürke, párás tepsi. A színek még csak most születnek. Egy mátyás szólongatja a napot, és egy feketerigó perel valamire a túlsó domboldalon. A levegőben az erdő ezer illata. Fodormenta, levendula, zsálya, és én a városra gondolok. Most indulnak az első villamosok: – Csing…, csing… – a városi ember morogva fordul meg ágyában. A szoba sötét, az éjjeliszekrényen egy óra szabdalja a másodperceket az idő végtelen szalagjáról, a levegőben nehéz emberszag. Levegő nincs! Szegény, szegény vakond, hát ez a te kultúrád? Az, hogy te mindennap borotválkozol? A mi borotválkozásunkat nézd meg! Onuc tartja a tükröt, amelyben hol magamat látom, hol a domboldalt, ami a hátam mögött van. Ő már okul ezen, és egy kőre teszi, aztán hosszan feni a kését a kisujjnyi vastag nadrágszíjon… Aztán süt a nap, s az erdők közt úgy pompázik a Szamos, mint a vakációs álom a gyerek szívében. Aztán…
Aztán valami átment az úton. Róka? Kicsit messze volt és egészen szürke. Talán vadmacska? Nem merek már kijjebb menni, mert egészen a vágás szélén vagyok. Valami kis szél indult, mert a nyárfák levelei megmozdultak. A szél jó.
Világos van már, de a vágás üres. Azaz nem látok semmit. Jó lenne addig a bokorig elcsúszni, de nehezen szánom rá magam, belehasalni a harmatba. Vagy-vagy! Mászom a bokor felé, s mire odaérek, csupa lucsok vagyok. Na, innét sem valami híres a kilátás, a harmatfürdő pedig kutya hideg volt. Jó lenne rágyújtani. Önkéntelenül zsebemhez nyúlok, gyufa azonban nincs. A gyufa a hátizsákban tartózkodik. Tudom, hogy nem gyújtanék rá, de most úgy érzem, mintha az életem múlna azon a rágyújtáson, mert nem lehet. Lassan felállok, de meg is dermedek abban a pillanatban, mert talán negyvenlépésnyire egy őz áll előttem. Se eleje, se hátulja. Bak? Csak egy kis résen látom a közepét. Ha egyet lép, eltűnik. Keresek egy következő nyílást, amerre elindulhat: nincs. Hát igen, ez nem olyan egyszerű vadászat. Itt nincs nyiladék, cserkészút. Nincs semmi. Itt meg kell dolgozni azért a bakért.
Egy-egy nyárfasarj megrezdül, amerre az őz megy, de nem látok belőle egy tenyérnyit sem. Itt kell hagynom a takarást, és lopakodni utána. Szerencsére párhuzamosan megy a kanyargó úttal. Na, Szent Hubert! A kegyes szent azonban másfelé lehetett elfoglalva, mert egyszer csak a hátam mögött reccsent bele a csendbe a Tanár úr.
– Bööő…, bő…, bő…, bő… Aztán csend.
Az a másik elfolyt, mint a pára.
Kész.
Onuc már jött is. Nem kérdezett semmit, én sem mondtam semmit. Ez a kioktatás hozzátartozott a hajnali kirándulásainkhoz. A Tanár úr kiosztotta a szekundákat a cserkészet tudományából, és mi mentünk a Szamosra lemosni a gyalázatot. Szerencse, hogy nem vagyok itt hosszabb ideig, mert Tanár úr esetleg intőt küldene a legközelebbi konferencián. Az intőt természetesen az öreg, sánta holló hozná, nagy lapulevél kovertában, és én lesném a postát, mint annak idején.
– Tessék csak ideadni, postás bácsi.
– Hol van az apád, fiam?
– Az édesapám? Az édesapám – meghalt…
Megyünk a Szamos felé. Hideg a hajnal, de a szívem meleg, mert régi intőkre s az apámra gondolok.
Kurrognak a gerlék, szól a rigó, kigyullad az ónos harmat minden cseppje. A hegyek fölött, mint a fény jólelkű csaposa, kialudt, piros arcával felbukkant a nap. Kitárult a messzeség. A tér és az idő egyszerre az enyém lett.
Onuc olyan hirtelen állt meg előttem, hogy majdnem fellöktem. De a puska már a kezemben van, elibe lépek, és nézem a sűrűt, ahova – csak a szemével int.
– Beteg – suttogja.
Most már én is látom. Egy róka ballag felénk, alig van szegényen szőr. Rühes. Kivártam az útra. Olyan közel volt, hogy a lövés szinte elseperte. Onuc baltájával ásott gödröt neki, és még egy nagy követ is hengerített rá.
Rágyújtottunk, és most már lefelé ereszkedtünk a völgybe. Itt már jártabbak az utak, s a völgy két oldalán szétszórtan ott lapul a falu. Most ébred, de a házak felett már szépen kanyarog a rőzsetűz füstje, s egy-egy kiáltás felreppen a levegőbe, mint a láthatatlan madár.
Ritkul az erdő, aztán elmarad. Apró kis földek jönnek az út mellé. Napraforgó, kukorica, lóhere ősi rendetlenségben. Apró darabkák. Az emberek szálasak, erősek, a gyermekek vidámak, és tele van velük a falu. Vasárnap nóta van és tánc. Apró házaik közül füvek virágoznak, méhek járnak, és nincs szomszéd, csak az ősi csend. A kertben névtelen almafák, és öreg szalmakasokba hordják a méhek a mézet.
Óra nincs.
Ha felkel a nap, reggel van, ha lenyugszik, este. Ha meghal valaki, eltemetik a ház mögött a kertben. Otthon maradt, csak nem szól bele a dolgokba, hallgatja tovább a csendet és a méheket. Ha férjhez megy a lány, kihallatszik a rikkantás s a lábak dobbantása. Mulatnak a fiatalok. Nagyon jól van. Ez az ő idejük. Mulassanak.
A szélső házból nagy kutya rohan felénk, de hamarosan meggondolja magát, és leül.
– Na, Lupi, mi újság?
Onuc sógorának a kutyája. Híres disznós kutya, de nekem még nem hozott szerencsét. Egyszer az anyakocák majdnem szétszedték, s akkor Lupi hosszabban gyengélkedett. De meggyógyult. Lupi szívós, mint az ostorszíj. Csóválja farkát, és bánatosan néz utánunk.
Nemsokára megcsikordul lábunk alatt a holt Szamos homokos partja. A víztükör, igazán tükör. Meg se moccan. Egy kis pára leng felette, mintha ráleheltek volna. Egypár kacsa evez sürgősen a túlsó partra, ahol egy szürke gém tartja az őrséget. A meder kanyarodik, s már erdőben járunk újra. Ez már olyan mocsárerdő. Óriás szilfák, kőrisek, az aljuk bozót. Földiszeder, csalán. Sziszegünk és káromkodunk szorgalmasan. Végre újra part. Itt vagyunk!
Kezdődik a nap. Onuc kitakarítja a kis tisztást, tüzet rak, én pedig horogkészségemmel babrálok. Az erdőben búg egy galamb. Messze van? Közel? Nem tudom… A levegő már meleg, és úgy érzem, mintha vasárnap lenne. Nézem a vizet, hol eresszem bele a horgot, mert csupa tuskó, gyökér, vízbe dőlt fa az egész part. Egy fenekes horgom már bent van, a kisebb pecázóval most kezdek játszani.
Onuc szalonnát pirít, és „megterít”, azaz egy nagy lapos követ a tenyerével letörül, majd ráfúj. Pirított kenyér, szalonna, túró, sajt, fiatal hagyma. Igen. Amíg eszem, Onuc lesi a horgokat.
A reggeli íze úgy omlik ínyemre, mint reggelre a harmat. Itt minden a legjobb. Külön-külön és együtt is. Alig tudom abbahagyni. Az egészre ráeresztek egy kis borovicskát, rágyújtok egy cigarettára, és majd szétvet a megelégedettség. Ez már majdnem boldogság. Talán az is, csak nem merem gondolni, mert akkor elrepül.
Onuc „leszedi az asztalt”, én pedig lesem a horgokat. Két kis keszeg már a hálóban van, és most megint viszi valami. Törpeharcsa. Megint törpeharcsa. Ezekből majd holnap leves lesz. Na? A pecázó kishorgot úgy elvitte valami, mint a villám. Nagy zenebonát csinál, s én nem merem erőltetni, mert leszakad. Vezetni nem engedi magát. Ki a nyavalya vagy? Egy vadponty. Nincs félkilós se, de öt kilóra való ellenállás van benne. Mikor alá akarom meríteni a szakot, vág egyet magán, és elmegy.
A tűzön már csak egy vastag fűzfaág senyved és füstölög. Vízszag, erdőszag, füst- és halszag. Szabadság! Nem bánom, hogy elment a kis ponty…
Onuc már kirakta a borotválkozó készletet az „asztalra”. S most a borotvát feni elmélyedve. A kis tisztásra besüt a nap, és álmos meleg van.
– Onuc, hol a szappan?
Zsíros újságpapírt nyom a markomba. Benne valami barnás gyertyavég.
– Ez?
– Az. Finom szappan. Újváron vettem a vásárban. Nézegetem. A betűk a szappanon is rajta vannak. Megszagolom.
Átmenet a pálpusztai és az avas szalonna között. Habozni nem habzik, inkább ragad. Mit csináljak? Kenem magam. Így közelről nem is olyan büdös, de a számat messze elkerülöm. Aztán gondosan vakarom az ötnapos szőrt. Serceg a borotva, és csak később figyelek egy hangra.
– Tak…, tak…, tak… Mi ez?
A vízre nézek, és ugrom is fel. A horgot rángatja valami, és a horognyél ütögeti a nagy tuskót. A zsinór elakadt. Húzom, nem jön – eregetem, nem megy. A hal bevitte a gyökerek közé, és rábogozódott valamire.
– Onuc, tud maga úszni?
– Kicsit.
Vakarom a fejem, és nincs kedvem fürdeni. A part meredek, ha hirtelen becsúszom, valami nagy hegyes ág felböki a hasam, és ezt nem szeretem. A horognyél ütemesen kopácsol. Valami nagy hal lehet.
– Maga katona volt, miért nem tanították meg úszni? Lerúgom a cipőt, nadrágot. A víz hideg még. Egyik kezemmel a tuskóra támaszkodom, a másikkal a zsinórt próbálom húzni. Lejjebb kell menni. Aztán megcsúszom, és csobbanva csap össze felettem a víz. Nem szúrt meg semmi, de a zsinórt eleresztettem, így fel kell menni a zsinórért és lélegzetért. Most már dühös vagyok. A hal a part alatt van. Idegesen bogozom a zsinórt, rángatom, és amikor enged egy kicsit, újra fel kell mennem, mert a tüdőm majd szétszakad. (Szép sport lehet az a gyöngyhalászat!)
– Húzza meg a zsinórt! – hápogok. Onuc óvatosan meghúzza a zsinórt.
– Most már tartsa, amíg kimászok.
Le kellett úsznom talán húsz lépést, ahol ki tudtam kapaszkodni. Mire a tisztásra értem, két tüske volt a talpamban, és szinte égtem a sok csalántól, de a halat már kimerítette Onuc. Talán egykilós harcsa volt. Na, ez nem érte meg.
Okulva a tapasztalatokon, amíg borotválkoztunk, nem dobtuk a vízbe horgokat.
Lassan dél lett. A szákban csobbantak néha a halak, s a túlsó part homokjára gerlék szálltak, ittak, s csattanó szárnnyal elrepültek. Mögöttünk az erdőben méhek dongtak, és kakukk szólt, nem jövendölve senkinek, csak úgy magának és az erdőnek. Ebédre megettük még, ami volt, és most lustán néztük az Isten ragyogó, déli világát. Fejem alatt egy nagy kő, azon a kabátom. Nem is tudom, ébren vagyok-e? Onuc tátott szájjal alszik, és egy légy ott repked a szája körül. Néha megül az orrán, és két első lábát köszörüli, mintha gondolkodnék. Ilyenkor Onuc fintorgatja az orrát, de nem ébred fel, én pedig még mosolyogni is lusta vagyok. Érzem, hogy az álom már ringat, mint egy másvilági bölcső, hallom a kakukkot, de már messziről, a bak, a róka, Lupi. Onuc, halak, erdő – emelgetik még fejüket széteső gondolataim névtelen gomolygásában, aztán…
Aztán mintha a partra fordítottak volna, egy kis zökkenővel felébredek. Az ilyen délutáni ébredés után nehezebben talál vissza az ember a valóságba, mint reggel. Onuc is kinyitotta szemét, és most nézzük egymást. Mi tagadás: elég hülyén.
– Hány óra lehet, Onuc?
Onuc körülnéz, szaglálódik, felnéz az égre, újra rám néz, és azt mondja:
– Nem tudom.
Hogy minek kellett ennek ekkora feneket keríteni, ezt meg én nem tudom.
A vadászház képe, mint valami hívogató délibáb integet felém hét kilométer messzeségből.
– Szedelőzködjünk össze, Onuc.
Hazafelé menet még megmosakodtam, ahol lapos a part, aztán neki a hegynek. Szótlanul megyünk, vége a napnak. Lupival újra üdvözöljük egymást, a napraforgók álmosan bólogatnak a falu végén, és észrevétlenül kinyújtja kezét a cserszagú erdő.
Késő délután van már. Árnyékunk messze bent jár a fák között. A Szamos újra távoli lett és titokzatos, a falu felett úszik a por unalmas, hétköznapi lepedője, és amikor már ereszkedünk le a ház felé, hosszan vitatkozunk Onuccal, hogy melyik fán volt a bagoly.
Kis házunk ablakai árnyékban vannak, és szinte megsimogatom a korlátját, amikor tornácára érünk. A kulcszörgésben feloldódik a magányosság, az ajtó kitárul, mint az ölelés, a puska fáradtan fekszik az asztalra. Onuc halkan fütyül, mint a feketerigó lefekvés előtt, s a tűzhelyen pattog a rőzse.
A nap már lement, fáradt békével nézem az első reszkető csillagot, s a szívemben most formálódik a köszönet s a hála. Este van.
ISTVÁN KIRÁLY ELŐTT
A szőlő a hegytetőn volt. Közepén a pince. Délre a Zelicség habos, zöld halmai hullámzottak, északra – a völgyben – a Kapos vize szaladt át Koppány földjén.
A hegy hallgatott. Szél nem járt a tőkék között, a völgy pedig messze volt, így vonatnak csak a füstjét láttuk, a szekereknek csak a porát. A zaj elterült odalent, mint a pára, és mi sem szóltunk semmit, mert a magány ott játszott körülöttünk, és aranyló, hamvas színeket festett a szőlőlevelekre.
Előttünk égett a venyigetűz, a nagy diófa oldalán egy harkály kopogtatott férgek után, de az is lehet, hogy az időt mérte, amint az sunyin kúszott az árnyékok nyomában.
Alkonyatra járt már az idő. Az erdők felől fanyar cserszag úszott felénk, és meglengette a füstöt, amely eddig egyenesen az égre szállt, mutatva, hogy jó idő lesz, de meg azt is, hogy jó emberek rakták…
Ezek a „jó emberek” hárman voltunk. A vincellér, barátom és én. A vincellér özvegyember, mi ketten legények. Ugyan mitől lettünk volna hát rosszak?
A szívünk nyitva volt a szélnek, a napsugárnak, a hajnalnak s az éjszakának, a csillagos égnek, az erdők álmodozó susogásának, a rőzsetűz apró lobbanásainak, a felhők járásának. Ezek jártak-keltek bennünk, csendre intve minden hangos szót, kurtára fogva minden vágyat és égig lobbantva apró örömöket.
Háromszor is izentek már értünk, hogy menjünk haza, mert egészen elvadulunk, de azon a véleményen voltunk, hogy elvadulni csak a völgyben lehet, hol por van, füst van, a vonat zakatol, és az emberek mosolyogva mondják egymásnak: alázatos szolgája…
Így aztán maradtunk, bár a szülői önkény ilyen levelekben tört ki: „Ha nem jöttök haza, nem küldünk ennivalót…”
Barátom – akinél vendég voltam, így okoskodott: Ha nem megyünk haza, nem küldenek ennivalót. Ebből az következik, hogy ha hazamegyünk: küldenek. Ez pazarlás volna, tehát maradunk.
És maradtunk. Otthon azt hitték, hogy a rántott csirke hiánya hazatérésre kényszerít bennünket, holott a rántott csirkén – mire ideért – nem volt már prézli, és különben is, ez a Ferkó gyerek, fene tudja, mit csinált vele, amíg ideért – úgy összekeveredett az almás rétessel, hogy az már csak a vízhordó cigánynak jelentett értéket, nekünk nem.
Mi vargányát ettünk rántva, foglyot nyárson, szalonnát pirítva és korai szőlőt – mosatlanul –, mert kevés volt a víz, s „folyadékszükségletünket” inkább borral fedeztük. Azt is a pincében, mely hűvös volt, mint a katakombák, de mártírok, sírvermek és vallásos gondolatok nélkül.
A hajnal és az alkony mindig az erdőn talált már bennünket. Nagy erdő volt, tele rejtelmekkel, titkos utakkal, mély, síkos völgyekkel és szárazra égett kopár dombhátakkal, melyeken annyi volt a kakukkfű, mint apró falusi temetőkben, hol különös, nagy dongók gyűjtik a temetővirágokról a mézet.
Egy golyós és egy sörétes puskánk volt, s így mindennap cseréltük puskáinkat. Aki golyóssal volt soron, az a disznós helyeken járt, akinek pedig a sörétes jutott, az bújta a bokrost meg az olyan helyeket, ahol a sima golyó és az öreg sörét is tehetett valamit.
Így esett meg aztán, hogy amikor a sörétes puska volt nálam, kiállt a nagy disznó a nyiladékra, olyan százötven lépésre, amikor pedig bakot hívtam, és a golyóst szorongattam, a bak olyan közelre ugrott be, hogy a bokrok között tíz lépésről elhibáztam.
Egyszer aztán úgy látszott, mégis mellém áll a szerencse. Egyik oldalból átnézve a másikba, megláttam egy disznót, amint turkálva bujkált a bokrok között. Amilyen halkan és gyorsan lehetett, elébe vágtam. Hallottam a ropogást, szuszogást. Lehúzódtam a nyiladék szélén, melyen a disznónak át kellett jönni, hacsak vissza nem fordul. A sűrű gallyak közt már többször átfeketedett hatalmas teste. Egyszer már fel is emeltem puskám, de aztán újra eltűnt, s én szívdobogva vártam, hogy kilépjen.
Megrezzentek a bokrok – puskám hegye ott táncolt már –, és szuszogva kilépett elém egy sarlóra hajlott – öregasszony.
Csak néztem, és hideg verejték ütött ki homlokomon. Atyaúristen! Ha az asszony csak kicsit ritkább bokrok között jön, menthetetlenül agyonlövöm. Feketeszürkés, foszlott kendője csalódásig hasonlított a disznó csuhájához, és olyan görbe volt, hogy felállva alig volt egy méter magas.
A hideg még végigfutott rajtam párszor, de aztán elzártam a puskám, és ijedt dühvel ráordítottam a banyára:
– Hej! Megálljon!
Azt hittem, az ijedtségtől összeroskad, és kiejti kezéből kis kosarát. De inkább én illetődtem meg, és másodszori kiáltásra már nem futotta, mert – bár a visszhang még akkor is dobálta kiáltásom – a mama azt sem tudta, hogy a világon vagyok, és békésen igazgatta a gombákat kosarában.
Amikor melléje értem – talán a föld dobogására –, csak akkor vett észre.
Megfogtam a karját:
– Hallja, öreganyám, most majdnem agyonlőttem!…
Felém fordult. Fehér, aszott, pergamen arcában két kék gyerekszem mosolygott.
Fekete kendőjét eltolta füléről:
– Kicsit nagyot hallok. Most tessék mondani! – és apró, átlátszó fülével odahajolt.
– Azt mondom, hogy itt bujkál a bokrok között, és majdnem agyonlőttem. Mi lett volna akkor?…
Letette a kosarát.
– Semmi. Eleget éltem már… Most már én húztam el a kendőjét:
– De én börtönbe kerültem volna! – kiabáltam. Erre elkomolyodott:
– Ammá baj lett volna. Egy ilyen öregasszonyért. Nem mindegy már az a pár hét? Mi van nekem még vissza?…
Le kellett hajolnom, hogy az arcát lássam, amikor beszélt.
– Elmúlik az ember, előbb-utóbb. Nem igaz?…
– De igaz – mondtam csendesen –, hát csak menjen, öreganyám. Vigye a kosarát is…, még valami baj érheti…
Elbotorkált. Nézte a földet, amely fölé már egészen odahajolt, és észre se veszi majd, ha beléhull, és eggyé lesz vele.
Én meg csak álltam. Miért is jöttem? Persze, a disznó… Azaz: milyen kicsi, fehér füle volt ennek az öregasszonynak. Most már süket, de valamikor meghallotta a suttogást is…
Az erdőszélen barátom bosszús arccal fogadott:
– Miért ordítoztál, mint a fába szorult féreg?
– Egy süket öregasszonnyal találkoztam. Olyan különös szeme volt…
– Bánom is én! De elugrasztottad a bakomat… – és szidott egész úton az öregasszonnyal együtt.
Később aztán megbékélt. Mikor este hazamentünk, egy közepes bakot cipelt hátizsákjában, és már elfelejtette az egészet.
Amikor aztán este fellobbant a tűz, és a vincellért harmadszor küldtük le, hogy buktassa meg korsóját abban a nektárban, barátom hirtelen hozzám fordult:
– Hogy mondtad reggel? Különös szeme volt annak az öregasszonynak?… Ugye, kék?…
– Igen. Kék.
– Minden kék szem különös – mondta barátom nagyot sóhajtva, de nem folytatta, mert megjelent a vincellér a korsóval, és olyan áhítattal fröccsentett belőle a tűzre, hogy az már tiszta szertartás volt.
István király napjára azonban haza kellett menni.
Barátom apja is, ő is, de még én is István voltam – sőt vagyok –, így aztán szép, szabad életünk napjai egyenként hunytak el a völgy peremén.
Utolsó előtti napon hazafelé jöttünk az erdőből. A nap akkor bukkant ki a fák fölött. A füves tisztásokon köddé vált a harmat, és hangtalanul bandukoltunk, jól megnézve mindent, mint amikor az ember búcsúzni szokott.
Az egyik tisztáson – úgy láttam – megint az én öregasszonyom szedte a gombát. Barátom nem vette észre, én pedig nem szóltam. Hadd szedje!
Már elmentünk tíz-tizenöt lépést, amikor megálltam.
– Várj egy kicsit – súgtam –, de csendesen…
Egy villanás volt csak az a meglátás, és most, hogy magam elé idéztem, mintha mégsem az öregasszony lett volna.
Jól megnézem: csak egy feketeszürke foltot látok. Egy helyben mozog. Pedig nincs messze, de a bokrok takarják. Ha kilépne!
Következő pillanatban már fekszem az úton. Mellettem barátom. Intek neki, hogy csendesen álljon fel és lőjön.
Tolja felém a puskát, hogy ha akarom…, látom, hogy mekkora erőbe kerül neki ez az udvariasság. Ez lenne első disznója… Isten látja bűnöm, de gyilkosságra vetemedem, ha ő udvariaskodik, és közben a disznó elmegy.
Nézem a puska csövét, amint felemelkedik. Nem is remeg olyan nagyon. A durranás azonban kilobban a csövön, és én is felugrom, hogy lássak valamit.
Valami kis csörtetés, aztán csend. Látom, a bokrok hol mozogtak utoljára. Szó nélkül odamegyünk, ahol a disznó állt. Világos, habos vér a füvön.
Várunk fél órát, közben elrágunk tíz cigarettát. Barátom huszadszor kérdi:
– Meglesz?…
– Nem lesz meg, mert már megvan. Vigyázz, fordítva veszed be a cigarettát…
Ott feküdt a disznó egy kis tisztáson. Barátom ráhasalt, és egyhangúlag, de alaposan felavattam. Aztán kihúztuk az útra. Lehetett vagy másfél mázsa, még a zsigerelés után is.
– A kocsi a szőlőben van már – mondta barátom. – Elszaladok érte, ha addig vigyázol a disznómra.
– Csak siess!
Hazafelé hallgatva mentünk, mert nekünk már akkor elmúlott a nyár. Az erdő elkísért egy darabig bennünket, de aztán elmaradt mögöttünk. A dombháton lángolni kezdett az augusztusi nap, s a szőlőfürtökben édesmelegen értek eljövendő mámorok.
Később kitárult előttünk a messzeség. Hamvas párái alatt csillogva futott a Kapos vize. Visszanéztünk még egyszer a hegyre, aztán leszálltunk a völgybe, hol valamikor Koppány lázangó áldozati tüzei égtek – István király napját ünnepelni.
VÉNÜL A NYÁR
Vénül a nyár.
Esténként pirosítót rak magára, hogy ne lássék a pókháló a szeme sarkában, és reggelenként vetetlen ágy marad utána. Szoknyája gyűrött és puha, meleg karjai – melyekkel pedig, ó, hogy tudott ölelni – aszottak és szárazak lettek, mint a tarlók, melyeken a zizegő, telt kalászoknak csak az emléke jár.
Öreg a nyár.
Hajnalonként bódultan fekszik a mezők harmatos ágyában, és ha nem jönnek játékos, hajnali szelek, haja széthullva marad, mert megvénült a fésű, és megvakult a tavak tükre. Nincs kinek tetszeni!
Nincs kinek!
Megöregedett a hűséges szerető is: a Nap. Ragyog, ragyog, de a tűz, a lángolás már nem a régi. Későn jön, korán megy, közben egy-két udvarias, langyos csók… hidegül a Nap is. Érzi ezt a nyár asszonya, s ezért felkacsintott már a Holdra, erre a telt hasú lumpra, és ezért festi magát esténként pirosra.
És nyugtalanul alszik. Valami rém jár az éjszakában. Az erdők némaságában valaki hallgatózik. Valaki végigsurran a hideg, harmatos gyalogutakon, és eltűnik a nádasban, melynek nagy, buzogány fejei ilyenkor meghajolnak, és a vízbe néznek.
Nézik az eget, mely párásra fakul, és nézik a felhőket, melyek az időt hordják álmos hajójukon.
Én is nézem a tűnődő, lágy felhőket, és gondolkodva meghajol az én fejem is. Bizony, múlik a nyár.
Múlik az idő.
Nézegetem öreg puskám, és megsimogatom.
– Ugye, vén legény!? Kotyogós lettél te is, és minden elmúlt nyárral öblösebb lesz a hangod, de azért, ha most odafecskendeznénk abba a suhogó seregélycsapatba, mely sudarazva vágódik át felettünk: hullanának, mint mák a rétesbe.
A seregélyek levágnak a nádba, és puskámmal megint csak egyedül maradok a fűzfabokor alatt, mely álmokat sátoroz fölém.
Előttem olajzölddé válik a víz, mert itt botorkál már mellettem az alkonyat, és a nap is elbújt valami felhő mögé. A felhő olyan, mint egy hegy, mely most bújt ki a messze nyugat valamelyik tengeréből, s ha jól megy a sora, tűzhányó lesz belőle.
A seregélyek most beszélik meg a holnapi teendőket. Talán arról van szó, hogy érik már a szőlő, és a fiatalok követelik, hogy odavezessék őket az öregek, mert elég volt már a szöcskékből és egyéb zöldfőzelékekből…
Egyszerre aztán nagy lesz a csend. A hangok áradatát mintha elvágták volna. Felemelem a puskám, mert tudom, hogy miért szorult a szó a seregélyekbe. A nádas felett megvillan egy szürke, nagy madár, lecsap a víz fölé, és jól látom, hogy a lövéssel elkéstem, mert a sörétek egy gondolattal hátrább barázdálták a vizet, és a héját elnyelte a szürkület.
A durranás után még nagyobb a csend, és a kis nádas fülel, mert szokatlan dolgok érése lóg a levegőben.
Kicsi ez a víz, és kicsi a nádas is. Két-három hold az egész, mégis van benne mindig valami. Ha más nem: emlékek.
Akkor is ilyen álmos augusztusi alkonyat volt. Akkor is kacsákat vártunk. Vége felé járt már a vakáció, és az újra olajozott tantermek szaga kísértett, hátuk mögött intőkonferenciákkal és egyéb szörnyűségekkel. Faltuk hát a visszalevő pár hetet, és minden este ott lestük a kacsákat, gémeket és mindent, ami a nádasban mozgott.
Pipáltunk, mint a törökök, mert részint tilos volt a pipa, részint pedig megettek volna a szúnyogok. Öcsém a csősz pipáját szítta, én meg a magamét, melyet egy avult őzbőrért cseréltem a helybeli egyetlen „fűszer- és csemege” -kereskedésben. Hogy miért hívták ezt a boltot fűszer- és csemegekereskedésnek – ma sem tudom. Nem láttam én abban mást soha, mint kocsikenőcsöt és ostornyelet, de hát ez nem fontos. A pipa gyönyörű volt, és azon az estén is elmélyedve szopogattam.
Amikor aztán az első kacsák elsziszegtek a fejem felett, letettem a pipát, és kézbe vettem az öreg Kirnert, mely szöges puska volt ugyan, de a javából.
Öcsém bent állt a nádas egy kis szigetén, én pedig a parton. A szigeten nem volt hely mindkettőnknek, így felváltva lestünk a két helyen, melyből a sziget volt a jobbik. Egy korhadt, öreg csónakon jártunk be a szigetre, mert a hínáros víz nyakig ért, és alatta feneketlen sár.
Közben jöttek a kacsák, és vidáman szólt a puska. Úgy kellett lőni, hogy lehetőleg partra essen a kacsa, mert másként felét elvesztettük.
Egy tőkést igen szépen lőttem, majd a fejemre esett – a másik pedig szárnyazva kalimpált öcsém felé, aki hetven-nyolcvan lépésre állt tőlem a szigeten.
– Vigyázz – ordítottam –, oda esik!
– Nem hallod? – mérgelődtem.
– Hallom, de nem azért jöttem ide, hogy az elpasszolt kacsáid után úszkáljak. Különben pedig ne ordítozz, mert a fene se jön erre.
Ebben igaza volt, de azért még odakiáltottam valamit, amit a gimnáziumban abban az időben sem tanítottak.
Talán öt-hat kacsánk lehetett, amikorra egészen beesteledett. Hamar elő a pipát, mert a szúnyogokkal már nem lehetett bírni, öcsém még vakon lődözött.
– Gyere már ki, hiszen nem látsz semmit…
– Megyek, megyek, csak még egy kacsát keresek. Ide esett a sásba, és nem találom – és zörgött a sásban ide-oda.
Vártam. A hold még nem jött fel, de vörös derengése már tüzet rakott a keleti égen. Valahol a nádasban gémek kiáltottak, a legelőkön fellobbantak a pásztortüzek, és a békés, nagy augusztusi estében megsimogatta szemem az ismerős csillagokat.
– Megvan – szólt öcsém –, ha rá nem lépek, itt hagyom. – Hallottam még, amikor belépett a csónakba. Csobbant a csáklya-rúd, és túrta magát kifelé a nagy csónak, amikor valami zűrzavaros kiáltás, nagy csobogás hallatszott a csónak felől, s a következő pillanatban kétségbeesett üvöltés – Pistaaa…, segítség!… Felugrottam, mintha meglőttek volna, s rohantam a víz felé.
– Mi bajod?…
– Kiszakadt a…, jaj, gyere…, kiszakadt a… – és újból nagy csobogás.
– Mi szakadt ki? – ordítottam, és reménytelenül dobtam le kabátom, holott tudtam, hogy ebben a hínáros lekvárban úszni lehetetlen.
– A csónak! – kiáltott újra. – A feneke! Csak úgy kapaszkodom a szélében…
Szaladgáltam a parton, és kétségbe voltam esve. Lelki szemeim előtt már kinyílt a temető korhadó kapuja, és feketén néztek rám azok a hideg fenyők, melyek olyan gőgösen álltak a más tisztességes temetői fák között, mintha nem is kis halmok, de jeges, nagy hegyek felett őrködtek volna.
– Tartod magad? El ne ereszd a csónakot! – adtam az okos tanácsot, bár tudhattam volna, hogy öcsémet még fejszével sem lehetne lefaragni arról a csónakról.
– Nem eresztem, de csupa hínár…, és húzza a lábam…
Úristen! Én vagyok az idősebb… Én vagyok az oka… Segítenem kellene!
– Húzza még? – ordítottam. – Mássz fel a végére! A csónak nem süllyed el.
Újabb csobogás. Utána riadt, nagy csend. A szívemben halálos hidegség jegesedett. A csillagok ide-oda kóvályogtak az égen, és világosan éreztem a tömjénszagot… s a frissen kihányt föld szagát.
Istenem! Csak nem merült el?
Ekkor megszólalt öcsém, de nagyon kimerülten:
– Fenn vagyok…
– Csak ne mozogj. A csáklya megvan?
– Meg!
– Próbáld kitolni magad…
Hallottam, hogy zörög a nád. Halkan csobogott a víz.
– Jössz?
– Nagyon lassan…
Végre kibújt valami fekete tömeg a nádból. Mászott, mint a csiga, de jött…, jött…
A vastag fából készült csónak nem tudott elmerülni. Igaz, nem sok látszott ki belőle, de jött…, jött…
Öcsém még kinn se volt a parton, már ismét a régi volt.
– Nyavalya törje fel azt a rothadt teknőt, majd odavesztem…
– Ahelyett, hogy hálát adnál az istennek! Előbb még nagyon kis legény voltál – korholtam.
– Hát ilyenkor üvölt az ember… – lépett ki a partra. – Bár tőled ugyan hiába ordítottam…
Mérges lettem.
– Ebben a kulimászban legfeljebb öngyilkos lehettem volna. Te meg utána nyugodtan kieveztél volna…
De azért megtapogattam ruháját, arcát, kezét.
– Csakhogy kint vagy. Azt hittem, megbolondulok itt a parton. Folyt róla a víz, a sár és a békalencse. Puskája végig a nyakában lógott, és nem is vette észre, hogy csupa maszat, hínár, és amikor elindultunk, cipője szörtyögve eresztette a vizet.
– Igazad van — szólalt meg egyszer, amikor már feleúton voltunk. – Neked még rosszabb lehetett, mint nekem. Mit mondtál volna otthon?…
Erre nagyot hallgattunk. Arra gondoltunk mind a ketten, hogy mit mondtam volna, amikor sárosan benyitok az enyhe fényű vacsorázóasztalhoz, és rám néznek, kicsit szemrehányóan, hogy megint elkéstünk a vacsoráról… Arcomról azonban valami sápadt rém vigyorgott volna, és mögöttem nagy üresség…
– Hol hagytad az öcséd?…
Szinte elsírtam magam erre a gondolatra, ő pedig halkan azt kérdezte:
– Mit gondolsz, Böske megsiratott volna?…
Én gyötrődtem, és rémes víziók kergettek, hogy hát mit is csináltam volna, ő pedig Böskére gondolt, akinek szőke volt a haja, mint a búzakalász, és fekete a szeme, mint az éjszaka esős novemberben…
Múlik az idő. Múlik a nyár. Ülök a kis víz partján, és emlékekre emlékezem.
Nem jön ide ma semmi. Csak a hold nézegeti magát a sásprémes kis vízben, és kikezdene a nyár öregasszonyával, de az ilyenkor már alszik a völgyek párás ágyában. Megunta a várást; fáradt is. Sápadt arcáról lekopott már a pirosító, és egyszer majd csak elalszik – örökre.
Ravatalánál nem lesz más, csak szomorú, kései kis virágok s az álmodozó öreg legény, a Szeptember, akinek a csókák a vállára szállnak, és akinek síró nótájára megrázkódnak a fák, és szállongó, millió levelüket adják szemfedőnek, mely alatt békésen alszik a halott öregasszony: a Nyár.
ELMENT A NYÁR
Elment a nyár.
Sokáig búsan botorkált még a kertek alatt a délutáni napsütésben, de könnyű gúnyáját megtépték az ősz csahos szelei, dérharmatot hintettek rá hűtlen hajnalok, hát inkább elment…
Miért is maradt volna? Ami hosszú hónapokon épült, szépült, erősödött dús keze nyomán, azt széthordták az emberek, és ami még kint maradt, azzal hányavetin játszik az ősz.
A jegenyék susogva kiáltottak utána szeles délutánokon, hogy: maradjon még! Kései kis virágok bimbói összeborzongtak, ha jött az árnyék, és szerettek volna felágaskodni magasra, mint a jegenyék, hogy még egy simogatást kapjanak a búcsúzó nyártól. Ilyenkor szállt alá a nap gőzölgő, gőgös bíborban fetrengve, és szolga módon ígért szelet új urának, az ősznek. A nyugati égen járó felhőtornyokat lilára, kékre festette, és aztán lehunyta szemét a szélháton járó éjszaka előtt.
A ködös szántások árnyékokat sóhajtottak, melyeket zizegő szelek hordtak szét a határban, elhagyott utakon, s a sötétben titkos zörgéssel szaladtak száraz, holt levelek, az elmúlás szélesre tárult országútján.
Szálltak a halott levelek a néma tarlókon, mint fagyos szárnyú éjjeli lepkék, és ha fennakadnak a pókhálókon, melyeket a nyár után szálló kis pókok szőttek a vágyódás nyálából, búsan kerengtek az őszi borzongás láthatatlan fonalán.
Estefelé, mikor a hold sarlója szomorúan bújócskázik a felhők hátán, a falu felől kutyaugatás és fütty száll a rétekre. A füst a nyitott tűzhelyeken születik, hol pöfögve sül a krumpli. A lángok villanásai néha kiugranak a sötétbe, és megcsillannak a cifra tányérokon, melyek lakodalmi levesek emlékét őrzik, és vidám tulipánokat tartogatnak ölükben.
A kémény szurkos szájából a füst egy kicsit felfelé száll, aztán megvékonyodik, és kékes leplet takar a szérűkre, hol verebek alusznak a kazal oldalában, lecsapódik a kertekre, hol az almafákon könnyelmű cinkékre vár a csapda, és káposztatorzsák fogóznak a nyirkos, fekete földbe.
Száll, száll a füst, mint az izzó parázson senyvedő holt fák sóhajtása. Kereng, végigkúszik a nádtető felett, összekeveredik a köddel, mely a patak felett gomolyog, beszivárog az égererdőcskébe, s a holt bajtársak utolsó üzenete megcsókolja az élőket. Titkos üzenetet súg a száradóknak, melyek megborzongnak, mint a beteg ember, ha megholt lelkekkel álmodik.
A szürke árnyékok most már feketék, és mindjobban felágaskodnak. Áthajolnak a kerítéseken, aztán a házakon. Már csak a kémények állnak ki belőle és a templomtorony.
A felvégről most érkezett a templomhoz a harangozó.
A toronyablakból kiszáll az öreg bagoly. Már a harangozás alatt is türelmetlenül topogott a poros gerendán. A harangozást nem tudja megszokni, és minden este majd leesik a gerendáról, hol csendben szunyókál, amikor a harang elkiáltja magát. A harsogó zendülés majd lelöki a békés polcról.
Kilebben hát a toronyablak tört zsalui között, és fordul egyet a torony körül a feketeségben. Egy-egy könnyelműbb veréb néha ugyanis a torony ereszét választja alvóhelynek. Néha a költözők is megpihennek a bádogeresz alatt kiugró gerendavégeken.
Ma üresek az ismerős zugok.
Ellendül a falu felé. A szérűkben felszáll a kazlak ormára, és hallgatózik. A kazlakban egerek cincognak, hancúroznak, de az öreg bagoly hiába forgatja buksi fejét. Elérhetetlenek. Aztán a kazal oldalában alvó verebek is cippannak néha, de azok sem jönnek elő.
Magától ugyan máskor sem jár a veréb a sötétben, de a szalma között alvók néha összeverekednek, és ilyenkor egyet-egyet kilöknek a meleg lyukból. Erre vár a bölcs bagoly. Amíg a veréb perregő szárnyakkal keres új tanyát, a bagoly olyan csendesen elkapja, hogy a veréb kettőt se nyikkan.
Visszaszáll vele az őrhelyére, és egy perc múlva: volt veréb, nincs veréb. De ma úgy látszik, odább kell állni. Az egerek nem jönnek elő, s a verebek is nagyon békében vannak. Az istálló felől valami zaj jön. Két ember.
– No, még csak ezek kellettek – mérgelődik a bagoly –, ilyen lármával járni! – ez a lárma, persze, csak bagolyfülnek lárma. És a két ember azt hiszi, hogy úgy járnak, mint a macska… Susognak valamit. Aztán összeborulnak, és halk, de igen lelkes cuppanások hallatszanak. Bagolyfülnek, mintha lövöldöznének…
Az öreg bagoly kíváncsi természetű. Kihajol, és úgy fülel, leskelődik. Mi a ménkűt csinálhatnak…
Egyszer csak azt mondja az egyik ember:
– Jaj, az a csúnya bagoly! Kergesse el!…
A másik ember lehajol, tapogat a földön. A bagoly most különösen figyel. Jól kihajol. Mit keres az az ember a földön? Csak nem egerészik?…
– Huj! A gazember!
Egy nagy kő zúgott el a feje fölött. Ha eltalálja: befellegzett. Hát ilyen zsivány… De ezeket már a negyedik szérű felett mondta, mert lecsapott a föld fölé, és elsuhant az ártó közelségből. Leszállni már nem mert. Megdöbbentette az előbbi eset.
Ki hát a mezőre. A zörgő krumpliszár alatt olyan kövér egerek járnak, hogy ürgének is beillenék. Fordult egyet a kertek alatt, aztán a mezők felé tartott, hol itt-ott őrtüzek vágták ragyogó lándzsájukat a sötétség lomha testébe. A tűz körül emberek bóbiskoltak. Beszélgettek, és amikor a bagoly ellibbent a fejük felett, azt mondták:
– Hess, boszorkány!
Ennivaló azonban még mindig nem akadt. Pedig már nagyon megéhezett az éjszaka öreg csavargója.
De mi volt ez? Szinte hanyatt fordult a levegőben… Egérsírás az egyik szántás végén… Ott…, ott… valami mozog…, szembogarát teljesen kinyitja. Fülei minden moccanást felszívnak, és már ott van, ahol az előbb cikkant az egér. Halkan ereszkedik a föld fölé, mert a sok göröngy között nem mozdult semmi, amikor az egyik hant megindult a kukoricarakás felé, és viszi az egeret.
– Maga az, kedves menyétasszony? – udvariaskodik a bagoly, miután elvágta a menyét útját. A menyét megdermed egy pillanatra. Apró fogai ijedten mélyednek a még mozgó egérhúsba, aztán a nagyobb göröngyök oldalához lapulva: mint a villám a kukoricarakás felé.
De a bagoly nem engedi.
Amint hozzáférhető helyre ér, felemeli egerestül. Mint a pelyhet. Szinte lágyan, óvatosan, de a tűhegyes karmok átjárják a barna bundácskát. A menyét alig vonaglik. Még sírni is elfelejt, és már vége. Az egeret csak akkor ereszti ki szájából, amikor a bagoly felszáll vele a kukoricarakásra, és tépni kezdi.
– Fene ezt a buta egeret – mérgelődik a bagoly. – Becsúszott a szár közé. No, majd megkeressük, ha ezzel végeztem.
A menyét bizony nem sokáig tartott. – Lássuk csak, hol az az egér? – Nem találja. Jó mélyre csúszhatott. Belemelegedik a keresésbe, és zörögve lépeget a szárrakáson, amikor felszól hozzá valaki alulról:
– Mit keres, Professzor úr?
A bagoly meglapul a váratlan hangtól, aztán lenéz a földre, hogy ki a háborgató. Ravasz áll odalenn, a róka. Kaján szemei zölden égnek.
– Egy egerecskét fogtam – szerénykedik a bagoly –, de azt is kiejtettem a karmomból, és most nem találom.
– Meg egy menyétecskét, ha nem csaltak szemeim – irigykedik a róka. – Magam is ezért jöttem, megvallom, hallva, hogy egér cincog, de Tanár úr megelőzött. Hiába, könnyű a Tanár úrnak. Ilyen szemek! Ilyen szárnyak!
– Ha tudod, miért kérded? – mérgelődik a bagoly.
– Jól hallanak füleim? – lelkendezik a róka. – Le méltóztattál tegezni? A nagy Professzor…, engem, szegény földi férget?… Ó, de szeretnélek megölelni! De legalábbis parolázni…
– Legyen vége a komázásnak, mert kiszedem a szemed – csattog rá a bagoly. – Ölelkezz a rokonságoddal, a… juhászkutyákkal, és még éhes is vagyok. Mondd meg, mit akarsz, és gyerünk vadászni. Mindjárt reggel lesz.
– Ez az! – ugrik a róka, és farkát meglobogtatja. – Gyerünk, kedves Tanár úr. Kinézhetne nekem egy süldőcskét. Fene jól futnak már a nyulacskák…, de ha a Tanár úr rémisztgetné felülről, én megrohannám… Örökké hálás lennék…
– Nem bánom – egyezik bele a bagoly –, de előbb megkeresem az egeret. – Tapogat ide, tapogat oda, s az egyik száraz levél alatt megtalálja. Kicsit tép rajta, aztán nagy élvezettel nyeli. A rókának csorog a nyála:
– Egészségére, Professzor úr! Kedves egészségére! De talán indulhatnánk?…
A bagoly fellendül a levegőbe. – Ahol fordulok, ott a nyúl.
A róka, mint a kígyó csúszik a bagoly után pár lépésre, és már jó ideje zegzugolnak a határban, amikor a bagoly megfordul, és egy helyben – szitálva ereszkedik lefelé.
Suhan a róka, de az orra előtt egy méterrel kipattan a nyúl. Utána! A nyúl az életét menti, a róka szörnyű éhes, és már majdnem eléri, amikor a nyúl derékszögben elfordul. A róka utánacsinálná, de közben nekiszalad egy nagy hantnak, és olyan bukfencet vág, hogy csak úgy porzik.
Most már elveszett a nyúl. Szikrázik a róka szeme a méregtől. A szél zörgesse a csontjait ennek a bogyógyárosnak! Itthagyott, és nyalogatja a bundáját.
– Ügyetlen vagy, Ravasz – vélekedik a bagoly. – A vackon kellett volna megszorítani. Öregszel te is.
– Hiába – mentegetődzik Ravasz, megrázva magát –, ez a környék leggyorsabb nyula. Úgy fordul, mintha eltörnék – és lemondólag legyint farkával. – Nézzünk talán másikat.
Ebben a pillanatban éles nyúlsírás száll végig a szántáson. Odébb, a bokros legelőszélről jött a hang. Ravaszt mintha rugók löknék előre.
– A nyulam – csikorgatja a fogát –, a nyulam!… – és vágtat a szántáson ész nélkül. A bagoly kíváncsian száll felette. Úgy látszik, a megrémült nyúl belerohant egy másik rókába – gondolja.
Már a nyúlsírás táján járnak, amikor a bagoly embert lát a bokrok közt meghúzódva.
– Vigyázz, Ravasz! – szólt le, de már elkésett.
Egy villanás, egy dörrenés – a bagoly ijedten vágódott fel a levegőbe, és Ravasz csak elfeküdt a szántáson.
– Gyalázat! – ijedezik a bagoly újra a kukoricaszáron elmélkedve. – Gyalázat! Szegény Ravasz. Nagy zsivány volt…, nyugodjék. De mégis…, amit az ember művel azzal a villámló fenével… Így pusztult el szegény bátyám is. Durr! … és csak lefordult a góré tetejéről. Jó lesz nekem is vigyázni.
Ekkor már halk szél mozdult az erdő felől, mely szétteregette a felhőcsordákat, és halvány derengést engedett le a messze égről.
Az öreg bagoly még felszedett három-négy korhely egérkét, melyek cincogva botorkáltak hazafelé, és amikor a keleti égen a csillagok hunyorogva csukták le szemeiket az érkező hajnal fényessége előtt, hazafelé indult.
Még éjszaka volt, de az öreg bagoly jól tudta, hogy fél óra múlva kivilágosodik az ég alja, lármásak lesznek az alvó házak, s ha ilyenkor még ő kint lenne, a korán kelő fecskék szemtelenkednének vele, űzve-hajtva, amíg csak oda nem csalogatnák az embert, s az mindig bajt jelent.
A falu pirosló ablakszemei megint nyiladoznak. Füst is kanyarodik itt-ott felfelé, és néhol csikorog a gémeskút.
Már feltűnt a homályban a torony, az öreg bagoly már emelkedett felfelé, amikor az egyik istálló mellett valamit mozdulni hallott. Kissé lejjebb ereszkedett. Az istálló fala mellett egy óriási egér rágcsált valamit.
– No, még ekkora egeret sem láttam – csodálkozott a bagoly, és elkapta a gyanútlan patkányt. A patkány sivalkodott, és mivel kissé hátul fogta a bagoly, belemart az ellenség lábába. A bagoly majdnem elejtette a fájdalomtól. Most látta csak, hogy nem egérrel van dolga, de eddig még csak hírből – városi rokonsága révén – tudta, hogy ilyen is van a világon.
A patkány súlyos volt, harapott is, hát leszállt vele az istálló tetejére.
– Te vagy hát az a híres? – kérdezte, és borotvaéles csőrét összecsukta a patkány tarkójában. A patkány eleresztette a bagoly lábát, és nyekeregve sivalkodott volna, de most már a karmok feljebb fogták meg, és csak elnyúlt a gyilkos szorítás alatt.
– Még harap a gazember! – méltatlankodott a bagoly, és megmozgatta karmait a patkányban. Aztán felröppent vele a torony sarkán kiugró gerendára, és körülnézett.
A másik gerendavégen egy kis szürke kuvik ült, de most illendően meghajtotta magát.
– Jó reggelt, bátyám! Haj, de gyönyörű egeret fogtál.
– Nem egér ez, füles! Patkány. Ha már hallottál róla…
– Patkány? Sose hallottam. Magamfajta szegény zsellérnek még egér sem jut. Nem ilyen úri falat. Ma is egész éjjel csak egy kis egérkét fogtam. Rácsot tettek az emberek a magtár ablakára is. Oda sem lehet bejutni… Pedig az asszonynak is kellett volna valamit hozni. Holnapra várjuk a tojások megpattanását… Ha egy kis maradékot hagynál…
A torony alatt lépések hallatszottak.
– Most fogózz meg, öcsém. Kezdődik a zenebona. – A két bagoly összehúzta magát, és úgy várták, mikor zendül meg a harang. Már derengett az ég alja, amikor a hajnali harangszó utolsó hullámai is elszálltak a falu felett, dérfehér mezők felé.
Az öreg bagoly átszólt a kuviknak:
– Hát vidd be az asszonynak. Ilyenkor muszáj… Inkább lemondok róla… – pedig már egy falat sem csúszott volna le a torkán.
A kis kuvik felkapta a fél patkányt, és boldogan tűnt el a templompadlás ablakán. Ő nem a toronyban lakott. Hátul a padlás zugában éldegélt, és nem is vágyott a torony előkelőségei közé.
Az öreg bagoly is belibbent a törött ablakon. Tollászkodott, ásított nagyokat, és bizalmatlanul nézte a harangokat, melyek halkan bongtak, ha a szél a kötelet nekifújta peremüknek.
A harangozó becsapta a templomajtót, és megforgatta benne a rozsdás kulcsot. A csattanás még ott verte magát az öreg falak között, amikor a kulcs csikorgása már belevájt rozsdás karmaival a puha, mély hangokba. A bagoly már bóbiskolt, de erre megint felriadt, és félálomban ezt mondta:
– Hát igazán megolajozhatnák már egyszer azt a kulcsot… – és újra behunyta nagy szemeit.
És odakint térdig ködben járva, fázósan átszaladt a határon az álmos őszi reggel.
SZEPTEMBER
Reggelenként a hideg, harmatos csendben mintha varjak kiáltanának, esténként az őszibogár sír, és a tarlott mezőket félgyászba vonja ezer lila virágával a kikerics.
A domboldalak tüzei messze látszanak. Felbukkannak és eltűnnek, mintha egymásnak küldenének üzeneteket.
Az árnyékok hidegen feketék, és ha a völgyekből a kémények füstöt fújnak a levegőbe: eszünkbe jut a meleg szoba. De a nappal még meleg. Lágy napsugár csillog a patak hidegre váló vizén, magtár felé tekint a napraforgó, s az utak mentén koravén, árva virágok bókolnak a nap felé melegért.
Szürke hajnalokon és csendes estéken idegen kiáltások szólnak, hívnak a ködös magasságokba, s a messze szálló vándorok bús tilinkózása úgy hull alá a magasból, mint a búcsúszó.
– Látunk-e még benneteket, csendes puszták, öreg házak, bújunk-e még bennetek, rengő, zsongó náderdők, fűzfabokros folyópartok, szállunk-e még felettetek, tükrös kopolyák, fodros vizű tavak?… Isten veletek. Idefenn hűvös van és sötét, az út hosszú és veszedelmekkel teli, de mennünk kell. Azt mondják az öregek: nemsokára megkeményedik itt a vizek háta, és hideg, fehér takarót húznak magukra a rónák – nem maradhatunk. Nem tudjuk, visszajövünk-e a tengerútról, de ha nem jönnénk, ha törött szárnnyal zuhannánk alá a panaszos semmibe, itt hagyjuk köszönetünket, hogy búcsúkiáltásunk itt jajduljon felettetek még akkor is, amikor – talán – már nem leszünk…
A jajongó kiáltások csendesednek, a csillagok szeme mind szúrósabban néz a végtelenség határairól, és szél sóhajt a nádasok világában, az utakon s az erdők fekete hajlásain.
A tarlók már eltűntek, helyükön barna szántás barázdái dőlnek egymásnak, és földszagú ágyában ott heverész a nyúl. Fejét első lábaira fekteti, fülei lesunyítva, hátsó lábai pedig, mint megfeszített rugók, lökésre készen, mert sose tudni, honnét jön a veszély. Néha kutyaugatás hangzik végig a mezőkön, néha ártó árnyékok vágódnak a barázdákra, néha meg tompa visszhangzással szól hol itt, hol ott a puska. Ha közelről érik gyanús neszek, az élő rugók előredobják az ijedt fülest, és csak úgy porzik utána a szántás.
Ha csak a kutya a csendzavaró, legtöbbször nincs baj, de már ha puskás emberek járják a határt: oda a tudomány, és alig van menekvés. Ilyenkor, ha szól a puska, bukfencet vet a nyúl, és szépen elfekszik a barázdák között, szinte engedelmesen, mintha tudná, hogy ez a dolog rendje… Csoda, hogy még van belőlük.
Nyirkos hajnalokon ilyenkor már elbődülnek az erdő nagyurai, és a nagyfülű tehenek gerincén kéjes borzongás szalad végig. A zengő bőgés elszáll túl a hegyeken, völgyeken, és lovagi tornára hívja a kóbor vitézeket, akiken öklelő nyugtalanság vesz erőt, s megindul a bikák vándorlása a régi, évszázados bőgőhelyek felé, hol már apák és nagyapák áldoztak a gyönyörök gyönyörének.
Az ilyen bőgőhelyek környéke aztán üresen marad. Nesztelenül vonul át rajta a nagyvad, és pár puskalövéssel odébb hiába orgonálnak vetélytársak, nem árulja el magát. Ilyen helyen aztán nincs bőgő bika, és ha mégis megakasztja a golyó, és az élet fellángolása helyett az elmúlás fekete árkába lopódzik a messziről jött harcos – azt a golyót lesből eresztette el a vadász. Hiszen szívesen lőne cserkészve bőgő bikát, de ha nála nem bőg a bika… Nála csak addig vannak, amíg a tilos idő tart, és akkor jönnek vissza, csendesen, osonva kárt tenni, amikor vége a bőgésnek.
Egy ilyen emlékezetes lesem nekem is van.
Délután elállt a szél, és amikor a telihold átvörösödött az öreg erdő fái között, hazaüzentem, hogy küldjék ki puskámat. A puska meg is érkezett – egy kis elemózsia is volt mellette –, és én örömmel indultam lesgödröm felé, mert olyan éjszaka ígérkezett, amikor nemhiába leskelődik az ember.
Közben kibontom a puskatokot, és meg akarom puskámat tölteni. Meg akarom…, de nem lehet! Otthon összecserélték a patronokat, és a régi drillingét küldték a Schönauerhez… Körülnéztem: hogy hát most mi lesz?… Evett a méreg, de nagyon. A lesgödör szája gúnyosan tátongott felém, s a hold – ez az öreg kerítő – akkor bukkant fel az erdő felett, jelezve, hogy a benne muzsikáló Szent Dávid dolgomat ím elhegedülte.
Este volt. Csendes, párás szeptemberi este. Az őszi bogár ríva búcsúszott már akkor a nyártól, az erdőben zörrenve ébredt az éjszaka, és én – nem tudtam hazamenni.
Később elsimult bennem a bosszúság, aztán meg szinte örültem, hogy nincs gondom a puskára. Így minden az enyém lesz, amit elém küld ez a ragyogó szeptemberi éjszaka.
Szinte nappali világosság volt. Mellettem titokzatoskodott az erdő, előttem egy hullámos répatábla.
Először két nyúl poroszkált el mellettem. Olyan céltudó sietséggel, mint akiknek fontos dolguk van valahol. Később egy róka kezdett ugatni meglehetős idétlenül. Valami kölyök lehetett. Aztán keményen eltörött egy ág az erdőben. Tudtam, hogy ma eljönnek. Ha puskám rendben van, most kiszáradt volna a torkom a várakozásban, de így szinte nyugodt voltam.
Csodálatos csendben vált el a vad az erdőtől. Gyenge bika volt. Kicsit neszelt, aztán nekilátott a répának. Csak úgy harsogott. Közben, hol a vadász, hol a gazda kerekedett bennem felül.
– A fene essék beléd. Legalább maradnál egy helyben. Nem sajnálom azt a pár répát, de mit mászkálod össze az egészet? Egyforma az mind…
A bika akkor már elment előttem. Nem messzebb húsz lépésnél. Amint visszanézek az erdő felé, elállt a lélegzetem. Félig még árnyékban, mint a szobor, ott áll két bika. Nézik a harmadikat. Az egyik ugyan csak gyenge, de a másik már lakodalmat járt, jó tízes legény volt.
Nekilátnak a répának. A harmadik ekkor már el is tűnt a domb hajlásán. Ezek is elvonulnak előttem, egyszer csak felvágták fejüket. Valahol messze, hosszan, elnyújtottan bőgött egy bika, de a hangja hozzám csak úgy ért, mint a szúnyogdöngés. A tízes nem eszik tovább. Elindul a bőgés irányában. Olyan könnyen viszi rövid, vastag koronáját, mintha papírból lenne.
– De szépek is vagytok! – sóhajtok fel, és az elcserélt patronokra gondolok.
Az erdőben megint pattanik egy ág. Utána pár perc múlva megszólal „valaki” röviden, szinte mérgesen: – öö…
Ma sem tudom, mi akart ez lenni. A gyenge bikának szólt-e, vagy egy másiknak, melyet nem láttam, nem tudom. Utána csend. Aztán zörögve, minden óvatosság nélkül kilépett az erdőből a messziről jött lovag, és én még ma is bizsergő idegekkel gondolok erre a látomásra. Óriás volt testre is, hát még az a tüneményes szép koronája!… Összeszorítottam a szám, hogy hangosan el ne sóhajtsam magam.
Aztán elindult a bika, és én utánanéztem, amíg csak láttam.
A hold ekkor már magasan járt, és benne Szent Dávid hegedült…, hegedült…
A délre néző dombok hajlásán érik már a szőlő, és ilyenkor fehérebbek az öreg pincefalak. Nyitott ajtajukon beoson a napsugár, ott villog az öreg sajtó szúette fáján, és a nyári hűvösség hátrább húzódik a pince mélyére, hol csend van, és a fekete sarkokban a rég eltűnt szüretek vígsága van eltemetve.
Holdas éjeken ezüstre válik a szőlőlevél, nyest surran a pincék padlásán, és apró ablakaik homályos szeme letekint a kanyargó országutakra, hol vidám szekerek kanyarognak, durranik a pisztoly, halkan szállnak rég elkiáltott kurjantások, és elmállott keszkenők lobognak pirosan, fehéren az elmúlt örömök éjféli tükrében.
A nádtetők zugaiban darazsak zümmögnek, a kőpadra rejtelmes jeleket ír a vén diófa árnyéka, melynek levelei susogva búcsúznak egymástól, mert jaj, nem lehet tudni, mikor nyúl fel egyikért, másikért csontos hideg kezével a dér.
Amikor a hold felkapaszkodik a túlsó dombtetőre, a pince kis szobájában ködös derengés nő; halkan koccan a mázas korsó az öreg pohárszéken, s mintha valaki rájuk ülne, megroppannak a törött bútorok.
Rég elhangzott kacagás bujkál a mestergerenda alatt, ruhák suhognak a simára csiszolt padon, eltörött pipák parázslanak az asztal felett, és füstjük álmosan, hidegen telepszik a holdsugárra. Aztán porrá vált hegedűk zendülnek fel, s a pók ijedten húzódik meg a sarokban; a szú percegése elhallgat a gerendában, és a régi borok elkóstolt zamata mellé odaül könnyes arcával, újra mulatni a Bánat. Aztán elfogy a fény, a susogó hangokat elviszi a hazasiető holdsugár, és szigorú, fekete arcával betekint az ablakon az Idő.
A hold már lehajtóban járja a nagy űr hideg ösvényeit, és félelmes vörösre festi a felhőboglyákat az égi réteken. A völgyben kanyargó utakon most már csak a csend figyel: hogy a jegenyék csúcsán mitől remegnek az árva levelek.
A gyalogúton vándor halad.
Szemében visszacsillognak a szeptemberi csillagok. Botjával suhogva csapkod jobbra-balra, nyomában megsárgulnak a rétek, és dérharmatossá lesznek a mezők.
Amikor aztán a hajnal világossága végigszáguld a jegenyék csúcsán, hol tollászkodnak már a varjak, a patak hídjának támaszkodik, és végigtekint fanyar arcával a ködös, deres varjúkárogásos tájon a vándor, a távoli szüretekre siető Október.
ÖREG NAPTÁR
Peregnek a levelek ablakom alatt, mert fúj a szél, és zizegő muzsikájukból régi őszök elszáradt naptárlapjai libbennek elő, ahogy lágy kezével forgatja őket az emlékezet. Sötét van – halkan beszélnek a fák –, és csak a piros betűs napokat látom – ahogy akkor láttam, és látom még ma is.
1917. szeptember 18.
A szénára pokrócot terítettem. Fejem alatt egy kéve zsúp. Sötét van, de az ajtónyíláson leheletnyi derengést enged be az éjszaka. A zsúpnak nyárszaga van, a szénának tört virágszaga, és néha fanyar cserszag úszik be a pajta ajtaján. Mélyen lélegzem, és néha a puskához nyúlok, hogy ott van-e. Persze hogy ott van. Az öreg drilling kicsit nehéz volt az egereknek és a bagolynak is, aki hol berepült, hol ki – lágy, sötét suhanással, mint a selyemkendő –, és tépett valamit a gerendán.
Hiszen alhattam volna én az erdőőr házában is, vastag dunyhás, tornyos-párnás ágyban, de nekem ez kellett. Éppen ez! A szobák éjszakája csak szobás éjszaka, mocorgó bútorokkal, időt szabdaló órával, de itt az éjszaka titokzatos és nagy, mert szétfolyik az egész világon, felér az égig, és elveszik benne az ember, annyira elveszik, hogy keresni kezdi önmagát.
De aludni nem tudtam. Egerek mászkáltak körülöttem – nem is értem, miért nem itt vadászik ez a buta bagoly –, s egy-egy csillag elparádézott az ajtó előtt, belezuhanva a fekete semmibe. A ház körül sóhajtozott az erdő, pedig szél se mozdult, és egy őzbak riasztott hangos keménységgel. Egy helyen riasztott, pontosan egy helyen. Igen, akkor még jó volt a fülem és a szemem is…
Láttam, amikor a nagy komondor megállt az ajtóban, és meglengette zászlós nagy farkát, mintha azt mondta volna:
– Tudom, hogy itt vagy, hát csak aludj nyugodtan. Én még egy kicsit körülnézek. – És eltűnt az ajtóból.
Hogy mikor aludtam el, nem tudom. Arra ébredtem, hogy nyikorog az ajtó, és csattog az erdőőr papucsa.
– Hát ne menjek? – kérdezte.
– Ne. Egyedül akarok. Ha lövést hallana…
– Ott leszek én már akkor.
Körös-körül sötét nyugalommal alszik az erdő. Alig látom a gyalogutat. Hűvös van, és kicsit megborzongtam, amikor a puskát megtöltöttem. Két sörétes és egy nehéz golyós patron. Na, ballagjunk.
Tegnap eső volt, és most olyan a gyalogút, mint a bőr. A völgyek felemelkedtek, s a hegyek megroskadtak a sötétségben. Az útszéli nagy fák ágai között lágy hajnali ködben fürödtek már a csillagok, amikor befordultam a dagonya felé.
– Akkora csapája van, mint egy tinónak – mondta az erdőőr –, és az agancsa másfél méteres. Ott hagyta a nyomát, amint hentergett a sárban.
Csak ez kellett nekem. Hentergett! Előttem is hentereg majd. Szinte láttam már. Hova is lövök akkor, a hátába vagy a mellébe? Mert a lapockájába legfeljebb fáról lőhetnék.
És most itt vagyok. Millió élet néma zsongása vesz körül, mint a csend szívverése, és mégis üres körülöttem az erdő, mintha az éjszakát búcsúztatná a ballagó idő. Egy latyakos ág beletenyerelt az arcomba, és ettől elszálltak ködös ábrándjaim. Még egy-két ilyen ágnak menés, s akkor megette a fene a tinónyomú nagy bikát.
Mire a helyemre értem, valami derengés úszott már a fák felett, de a cserjék között sötét volt még, akár a pincében.
Végigsimítottam a puskát, de a kezem már félúton megállt.
– Loccs!
Valami fürdik a dagonyában!
Arcomban bizseregni kezdett a feszültség, és összehúztam magam, mint a sün, pedig oda ugyan nem láthatott be még a bagoly se. Később megint loccsanás, aztán nyikkant egy malac.
Disznók!
Tőlem akár elefánt is lehet – legyintettem a feneketlen sötétben –, s ez megnyugtatott.
A fák azonban kinőttek az éjszakából, és bánatosan fülelődtem az elmotoszkáló disznók után. Elvitte őket a hajnal.
Fáztam. Hidegen párás lett a reggel. Nyirkos és reménytelen. Szarvas, ebben az erdőben? Ebben a kilátástalan, szivacsos vacogásban? Talán ökör fürdött a dagonyában, és nem is őz volt, ami riasztott az éjjel, és nem is disznók fürödtek itt előttem harminc lépésre. Álmodtam! Üres ez az erdő, a vak is látja, mert most már láthat, ha akar.
A szürke törzsű bükkök talpra álltak már a világosságban, a kis mocsár vize sötéten csillan, a cserjék egy-egy levele vörös, mint a cseresznye, és álmos köd simogatja a távoli hegytetőket.
Elnéztem őket. Nem fagyos még a messzeség, de már hűvös, nem úr még az ősz, de fogatlan szájával ránevetett már az erdőre, mint a vén korhely a veszni induló lányra.
Nézem a messzeséget, s ekkor, mintha valaki megfordította volna a fejem.
– Oda nézz!
Sötétség borult a szememre, a fülemben percegni kezdett valami, s a szívem két kézzel verte a mellem.
– Oda nézz!
Nagy szürke test, merev, mint a szobor, mégis, mint a szellem. Hogy jött ide? Áll a kis tócsa mellett, és felfelé néz a másik oldalra.
– Lőj már! Elmegy…
Lassan megfordult, és erre észhez tértem. Összecsikordult a fogam, hogy ember legyek végre a rám szakadt bűvöletben, és az ezüstlegyet odareszkettettem, ahova kellett.
A lövést már alig hallottam.
Aztán csak ültem. A bika rövid rohanás után összeesett, és meg se mozdult.
És én csak ültem.
Néztem a bikát, néztem a kezem, a bakancsom, a feszültség lassan elomlott bennem, és megcsókoltam a puskámat.
Régen volt, és az első volt.
Este van, beszélgetnek a kertben a fák, egy-egy levelüket szárnyára veszi a sötétség, és zizegve pergeti az ablakom alatt.
1941. augusztus 5.
Hegyek, hegyek, távol kéklő hegyek. Ködös hullámai a messzeségnek. A harmattól még az utak is vizesek, a bokrokon pedig ónos pára lapul minden levélen. Lucskosak vagyunk, mint az esőben kint felejtett zsák. Óriási vágásban lopakodunk, mint a farkasok; a laposabb helyeken kerülgetjük a tócsákat, mert cuppog a bakancs, és messze elhallatszik.
A vágás néhol kopár, másutt embermagas. Lassan böngésszük végig az egészet. Egy-egy sárga folton percekig tanakodunk, amíg a folt meg nem mozdul.
– Suta!
Már vagy ötöt láttunk. Bakot egyet se. Várni pedig nem volt időnk, mert egy bizonyos bakot akartam meglőni. Azt a bakot, amely a nagy szikla alatt tanyázott, s amely – állítólag – király itt a bakok között.
Múlik az idő: gyerünk, gyerünk.
A kanyargó szekérúton önfeledten ballag felénk egy róka.
– Lökj fel, szamár! – mérgelődöm, amikor végre észrevesz bennünket, és nagy zörgéssel elugrik.
A hegyek fölé most emelkedik fel a nap, és egyszerre élni kezd az erdő, pedig még csak a füstölgő ködfelhők mögött látszik a nap homályos, nagy tallérja. Valahol harangoznak, de nagyon messze lehet, mert halk zengése olyan csak, mint a szúnyogdöngés.
Aztán elhallgat. De úgyse hallanám már, mert fenn vagyunk a sziklán, és mászunk előre, mint két nagy bogár. Csak kissé bizonytalanabbul… Nyolc láb kellene ide legalább! Amikor lenézek, felkavarodik a gyomrom, és úgy érzem, le kell ugranom. Nagyon pocsék érzés. Pedig még nem is vagyunk a szélén, s alattunk sötéten ásít a hatvanméteres mélység.
Centiméterenként előre.
– Fogja meg a lábam.
– Csak tessék nyugodtan…
Káromkodni lenne kedvem, ha valamihez egyáltalán kedvem lenne. Nyugodtan?!… A hajam égnek állna, ha nem hason feküdnék.
– Fogja meg erősen a lábam!
– Már rákötöttem a nadrágszíjam is.
Csak ezt ne mondta volna. Láttam azt a nadrágszíjat… Kis-ujjnyi széles, töredezett, vékony bőr…, s most ezen lógok.
Bicskámat beszúrom a kövek közé, hogy valamibe megfogóddzam, ha csúszni kezdenék, aztán megkeresem a tisztást.
Lenn homály van még, de mégis meglátom, hogy valami mozog a szélén. A feje a fűben.
Na, emeld fel!
Mintha csak azt mondta volna:
– Tessék!
Lassan kézbe vettem a puskát. Most már fel kellett könyökölni. Ezt a bakot meg kell lőni, még ha leesem is! Kapaszkodni nem lehetett, csak a nadrágszíj…, és szinte hallom, hogy szív a mélység.
Lőni azonban legfeljebb a túlsó oldalba tudnék. Vállig előre kell csúsznom még, hogy merőlegesen felfelé lőhessek.
– Kösse a puskaszíjat a másik lábamra – lehelem. Motoszkál egy darabig.
– Megvan.
Behunyom egy pillanatra a szemem, s amikor húsz centivel kijjebb vagyok, hogy lőhetnék – a tisztás üres.
– Huh!
Itt-ott megmozdult egy bokor, aztán semmi.
Ülünk újra a vágásban. Nem ízlik a szalonna s a cigaretta se. Micsoda bak volt! Egyet láttam még ilyet életemben, de arra sem tudtam lőni. Keserűen rágódom: hogy kellett volna, mint kellett volna. Késő okoskodás. És holnap már utazom.
– Van itt még más jó bak is…
Nem is válaszolok. Fáradtan ülök a nedves tuskón, és nézem, hogy jön fel a völgyből a köd. Aztán szótlanul megyünk hazafelé. Cuppog a sár – hadd cuppogjon. Van itt még más jó bak is? – legyen. Cigarettám végét kedvetlenül vágom egy tócsába.
– Pszt!
Megrándulok és megállok.
– Ott, jobbról…
Egy suta megy előttünk keresztbe, mögötte a bak. Igen! Az előbbi izgalomhoz képest nyugodtan emelem fel a puskát.
– Ugye, mondtam.
Simogatom az agancsát. Nagyon jó. Méregetem, és megsimogatom a fejét is.
– Ugye, nem fájt, öregem?
Amíg végzünk a bakkal, a völgyből mind felszállt a köd, és felettünk hentereg, mint valami vastag felhő. A napot már nem látni, de a ködben valami nagyobb madár imbolyog.
– Nézze…
– Kánya. Itt a puskám. Minden baromfimat ez hordja el.
Nem sokat tanakodtam. A durranásra zuhanni kezdett a madár, és oda vágódott mellénk egy – holló.
Bántott a dolog nagyon, mert szeretem ezt az ősi szép madarat, régi gyászok elsiratóját, elmúlások jelentőjét, pusztulások pusztítóját.
Ekkor megszólalt felettünk a ködben egy másik holló, és különös, fájdalmas kiáltással szólongatta a párját.
Siettünk hazafelé, mint a gyilkosok, és a holló halk korrogással jött utánunk, mint a lelkiismeret.
Már lent jártunk a völgyben, már sütött felettünk a nap, és a holló síró panaszát még mindig hallottam.
Ma is hallom!
A hollót aztán hazahoztam, s most itt néz rám a falról, amint elálmosodva rovom a sorokat.
– Ugye, így volt, hollómadár?
Nézzük egymást, nézzük.
Odakint éjszaka van már: hallgatnak a fák, elült a szél a sötétség dús párnáján, elpihentek a száraz levelek; halkan becsukta öreg naptárját az emlékezet is, és csak az idő ballag a végtelenség néma országútján.
KÉT BIKA
Sóhajtott az erdő.
A harmatcseppek halk koppanásokkal jártak az avaron, és a domboldalak lágy ködtakarót húztak arcukra, hogy jobban egyedül legyenek.
Az erdei utak bujkálva kanyarogtak, és a fák pókhálódrótokon küldöztek egymásnak üzeneteket.
A pókhálók lyukasak, kopottak voltak, mint a vén halászok hálója, és a halálra váró legyek olyan egykedvűen sétáltak rajtuk, mint az öregemberek az sírgödör szélén.
Az erdő sóhajtott.
A mókusok megálltak egy pillanatra. Fényes szemük gondolkodó lett, és letették a diót, melyet a barátok kertjéből loptak, kik valaha ezen a tájon éltek, de nem maradt más utánuk, mint az öreg diófa és az elmúlt, holdas éjek virrasztóinak kámzsasuhogása.
A nyulak maguk elé bámultak. Azt sem bánták volna, ha a rókák megrohanják őket, de a rókák is ásítva ültek üres fészkű kökénybokrok alatt, melyeken a hamvaskék bogyók érintetlenek és kemény húsúak voltak, mint a lányok ezen a vidéken.
A fácánkakasok felemelték egyik lábukat, és piros karikás szemük figyelő lett. A varjak néma magasságban szálltak, a mátyások hallgatagon borzolták bóbitájukat, és a felhők is tehetetlenül álltak a hegyek felett.
Az erdő – egy pillanatra – csüggedt lombbal érezte, a benne élő élettel, hogy kár mozdulni, kár szeretni, fészkelni, virágozni, mert a távoli völgyekből ide is eljön az Idő, és a ráncos arcú ősz kötényébe sodorja az egész világot.
Csend volt az erdőn, és ebben a nagy csendben minden érezte, hogy halkan mozdul a föld, távolodik a naptól, és rákanyarodik a nagy Mindenség őszi országútjára.
…Csak a füst szállott vidáman szerteszét, mint aki addig reves fabörtönébe volt zárva, és ebben a pillanatban született. A füst fiatal volt és tapasztalatlan. Örült az életnek, megcsókolt fűt-fát és bennünket, kik könnyeztünk a nagy szeretettől.
– Pomozy, keressen valami rendes fát, mert megvakulunk ettől a büdös füsttől…
– Csupa latyak minden – mondta Pomozy –, legjobb lenne bemenni az erdészházba.
– Jól van, Pomozy. Mi majd bemegyünk, megnézzük, Marinak hogy szolgál a drága jó egészsége. Maga meg végignézi az utat, nem jöttek-e keresztül az éjjel disznók…
– Most jut eszembe – csapott homlokára Pomozy –, van itt a sarkon egy rakás fa. Abban lesz száraz. – És elvágtatott.
Barátom odább feküdt a tűztől. – így fogunk mi Pomozy mester féltékenységénél melegedni… Pedig Marist nem kell félteni. A kartali fiatal kertész kézzelfoghatóan akart neki valamit megmagyarázni, és majd leégett a major…
– Valami talán volt még közben?…
– Egy szédítő pofon, melytől a kertész pipája a polyvába repült. Hogy a csutorájával mi lett, azt nem tudom, de nem találták. Lehet, hogy lenyelte…
A tűz csak sistergett, és nem akart lángra lobbanni, amire pedig nagy szükség lett volna, mert ázottak voltunk, mint az ürgék. Az őszi gaz derékig ért, és akkora volt a harmat, mintha kiadós eső esett volna.
Közben megérkezett Pomozy. – Mondtam én „mindjárt”, hogy van ott száraz fa is…
A tűz aztán nagy sustorgás, sziszegés közben, de lángra kapott. A füstöt fellökte a levegőbe, és arcunkat megsimogatta bágyasztó, lágy melegével. A nap is felemelkedett az erdő fölé. A fák harmatos lombjai kiszínesedtek, és mind kevesebbet szóltunk. Éjszaka volt még, amikor felkeltünk. Azóta bejártunk ungot-berket. A fáradtság és csatlósa, az álom járt körülöttünk.
…Amikor felébredtünk, a hamuban már nem volt szeme a parázsnak. És mérgesen néztünk egymásra. Arra már nem is emlékeztünk, melyikünk tanácsolta a kintalvást, de minden csontunk önállósította magát, és derekunk merev lett, mint a pudvás fa. Barátom közben lehánykolódott a pokrócról, és valami fűcsomóra hajtotta fejét, mert arca olyan tetovált volt, mint egy maori törzsfőnöknek.
– Hány óra lehet, Pomozy?
– Fél három – húzta elő óráját.
– Reggel még nem járt az az óra – mondta barátom –, azóta elindult?
– Nem jár ez most se – mondta a fiatal erdész –, csak úgy szokásból vettem elő…, de sokkal több nem lehet…
– Micsoda banda! – sóhajtott barátom. – Disznó nincs, őz nincs, szarvas nincs, óra nincs… – Menjünk mosakodni.
Mire leértünk a patakhoz, csontjaink nagyjából helyreigazodtak. A hűvös víz siető éberségében megmosakodtunk, és egyszerre színe, szaga, íze lett a napnak körülöttünk.
Barátom egyszer csak megfogja a karom.
– Nézd!
A túlsó domboldalon egy bika ment. A cserjésben eltűnt és előbukkant újra. Néha csak fekete agancs úszott a szederindás sűrű felett.
– Elibe kerülök! – és rám nézett, hogy biztassam.
Ha azt mondom, hogy menjen, nem ment volna. Miért ne tornásszon egy kicsit a fiú?
– Majd odakiáltok neki, hogy várjon…, mert azt ugyan el nem éred!
– Nem?
Inget nem is húzott. Kabátját felrángatta, puskáját kézbe, és máris lábujjhegyen rohant az egyik nyiladékon, pedig a bika volt még vagy fél kilométerre.
Pomozyval összemosolyogtunk. Megraktuk a tüzet. Pirítunk egy kis szalonnát. Ez hasznosabb foglalkozás. De azért fél szemünk a bikán volt. Nem sietett. Lehet, hogy tehenek voltak vele, de azokat nem láttuk. Messze a keresztnyiladékon barátom kapaszkodott felfelé.
– Kár a fáradságért – mondta Pomozy. – A bika nem megy ki a nyiladékra. Vagy sokkal előbb átmegy. Vagy elfordul, vagy meghallja…
De a bika nem sietett. Meg is állt néha, és úgy látszott, mintha szinte várt volna, amíg a vadász megmássza a meredeket.
Barátom is megállt néha. Talán, hogy kifújja magát. Talán hallgatózott…
A dolog kezdett komolyra fordulni. Letettük a szalonnát. A bika már nem volt messzebb a nyiladéktól, mint kétszáz méterre. Vak ez a bika? Süket?…
Barátom csúszott, mint a hernyó. Nagyon meredek volt ott a domb, és már láttam, hogy egy bokor mögé igyekszik. – El is érte.
A bika eltűnt, mert az erdő ott magasabb volt.
– Abból a sűrűből már ki sem jön. Vagy elfordul benne…
De én már nem hallgattam Pomozyra. Valami feszültség úszott a levegőben. Barátom feltérdelt, felemelte puskáját, és most már tudtam, hogy hallja a bikát.
Szótlanul néztük a nyiladékot. Most már Pomozy sem szólt. Száraz lett a torkunk. Karjaimban fáradtságot éreztem, mintha én tartottam volna a nehéz golyóst már percek óta.
A bika pedig lassan kilépett a nyiladékra. Körülnézett, de meg is lódult abban a pillanatban, s a túlsó oldal elnyelte.
A lövés dördülése csak ezután görgött végig a völgyön.
A tűzre csak egy pillantást vetettünk. A szalonnának már csak a héja vonaglott, elégett az egész, de ki törődött most ezzel?
Barátom úgy ült a bokor alatt, ragyogó arccal, mint a fiatal anya, akinek csecsemőjét most fürdetik a szomszéd szobában… Bágyadt volt és boldog.
– Megvan?
– Hallottam, amikor összeesett. Szép volt…
Elszívtunk egy cigarettát, amire ugyan semmi szükség nem volt, és elindultunk a csapán. Vér alig pár csepp, de a kis fák összetörve. A bika itt már végső erejéből, vakon futott.
Ott is feküdt nem messze.
Barátom megfogta az agancsot, rám nézett, és éreztem, hogy most már szívesen adna öröméből.
– Majd lősz te is – mondta vigasztalva –, talán még jobbat, mint ez.
…Ez a jóslat nem akart beválni. Utolsó napunk volt az erdőn. Hajnalban már azzal mentem ki, hogy elnézelődöm egy kicsit, elbúcsúzom az őszbe ballagó gyalogutaktól, iszom az erdőszagú forrásból, hullott vadmadár-tollat tűzök a kalapom mellé, és hazamegyek. Az emlékek – ha aprók is – utánam ballagnak, és eldudorásznak téli tűzrakáskor.
Sötét volt még, amikor elindultam, de a csillagok tüzére már hamu kezdett hullani. Az erdőben feneketlen csend. Később az égen felhők kezdtek járni, valahol kiáltott a fácánkakas, és keleten a ködre meleg fényt lehelt a nap.
Egy helyen valami zörgött a sűrűben. Itt sokáig leselkedtem, de a zörgés másfelé ment. Egy rókát láttam még, amint kényeskedve lépegetett a gyalogúton, de ez is észrevett, és elugrott a gazban.
Egyedül maradtam. Ilyen kihalt még soha nem volt ez az erdő. Nem baj – vigasztaltam magam –, majd máskor…
De ezért hazamenni nem tudtam. Jártam a világosodó utakat, beleskeltem a tisztásokra, hogy hátha mégis. Végül leültem egy kis nyeregben, honnét beláttam a völgybe, és néztem az ébredő erdőt.
A ködöt lassan szétverte a kelő nap, és ekkor már azt sem bántam, hogy nem lőttem semmit. Hagytam az időt elsurranni magam mellett. Egy kis szél mozdult, és mélyen a bokrok között meglengetett valami fehérséget. Szembetűnt ez a fehérség. Mintha nem is a széltől mozdult volna. Erő volt a mozdulatban. Aztán eltűnt.
Mi lehet az? – tűnődtem, és most már újra puskámhoz nyúltam. Van itt egy régi fahordó út, talán onnét többet látok.
Nem túlságosan óvatoskodtam, de nagyon lassan mentem, mint aki ráér. A sűrűben ekkor újra megmozdult a fehérség, és ekkor már a szívem is nekilódult…, a fehérségnek már a folytatását is láttam. Egy bika fekszik alattam. Agancsának fehér végei megmozdulnak néha…
Végre egy szélesebb nyílás. Ó!… Csak a nyakát látom. Háttal van felém, de az agancsa!…
Milyen vékony nyaka van – gondolom még –, aztán meggörbítem az ujjam.
A lövés után egyszerre élettel lett tele a környék. A bika mellől tehenek ugrottak el. Gyorsan ismételtem, de erre nem volt már szükség.
Aztán lassan odamentem, ahol a sűrűség még mozgott egy kicsit.
Megfogtam az agancsot. Megsimogattam gyertyás, fehér végét, és leültem egy kicsit boldognak lenni az őszi erdőben.
Arra ébredtem fel, hogy fent az úton kocsi zörög. A kocsissal hamar megegyeztem. Úgyis az erdészház felé megy. Nagy üggyel-bajjal feltettük a bikát.
Amikor megálltunk a ház előtt, barátom nézett ki elsőnek. Először öröm villant meg a szemén, aztán – amikor megfogta az agancsot – megemelte a kalapját:
– Fene se hitte volna – dörmögte –, de ez igazán jobb, mint az enyém…
…Azóta az erdő elment tőlem.
Nem tudom, hordják-e még a mókusok a diót a holt barátok kertjéből, nem tudom, a halk őszi reggelek, a kanyargó gyalogutak s a vén hagyásfák emlékeznek-e ránk?
Elment tőlem az erdő, de ilyenkor az őszi esték halkan megverik ablakom, és túl rajta a csend sóhajtásában felállnak az elmúlt emlékek.
VÉGÁLLOMÁS
A bükkök között fanyar sóhajtása úszik az avarnak, a nyirkos földnek: a múló nyárnak. A fák némán állnak, s utána se néznek, ha egy-egy sárga levél tántorogva leszáll a régi avarra, puhán elpihen, és elfelejti a széljárta magasságot.
Túl a fákon párát lehel a völgy, elnyújtózkodik, és láthatatlan messzesége már az őszbe ér. A fák nézik a völgyet, érzik a messzeséget, lesik az időt, s egy-egy makkot ejtenek az avarra. A makk gurul, mintha egér szaladna a száraz leveleken.
Nagy a csend, némán tántorognak a visszhangot leső szakadékok, s a cinkék is szótlanul surrannak az ágakon, mintha attól félnének, rájuk kiált az erdő, ha szólni mernek.
A harkály azonban nem fél, mert szolgálatban van, és piros sapkája a hivatalos idő megkezdését jelenti.
– Tap-tap-tap – üti meg valamelyik vén fa dobtávíróját, ami annyit jelent, hogy:
– Figyelem, figyelem. A fecskék, pacsirták, fürjek, búbos bankák vonulása vége felé közeledik, és eltűntek a nyári rigók, szalakóták és málinkók is…, sajnos, a kakukkok és gerlék hangját sem halljuk már.
– Miért sajnos? – recsegett közbe egy mátyásszajkó. – Hullik a férgese; menjen, aki menni akar…
A szajkónak már nem válaszolt senki. A dobolás elhallgatott, s a vándorlókat nem érdekelte a mátyás okvetetlenkedése. Talán nem is hallották, mert a hangok szétszóródtak, lehulltak, és rájuk borult a csend lágy takarója.
De a vándorlás nem állt meg egy pillanatra sem. Elindították a sarlós fecskék már július végén, mert az ő naptáruk ezt parancsolta, az ő menetrendjük ekkor jelzett indulást. A fiatalok izgatottan készülődtek az útra, az öregek hangos „szi-szii” kiáltásokkal bírálták repülésüket, s egy reggelen üresen maradtak a tornyok, váromladékok és meredek sziklafalak. A sarlós szárnyak most nem csapongtak, hanem egyenest vágtak délnek azzal a gyorsasággal, amelyet más fecskék sohasem tudnak követni.
Utánuk indultak a többi költözők. Éjjel és nappal szállva a csillagok jeltelen országútján, idegen tájak csodálatos térképe felett, s a fáradt fiatalok szemében sokszor ott borzongott a kérdés: mikor érünk oda?
Utolsónak indultak a vadgalambok, de ők nem is mentek olyan messze, mint a fecskék. Szárnyuk sziszegett, néha még novemberben is, amikor tarlott volt már az erdő, s a patakok magas partjára ezüstös, őszvégi penészt rakott a dér.
Azután már nem vándorolt senki, csak seregélyek csatangoltak a szőlőben s a kolompszavú legelőkön, nem tudván eldönteni, menjenek, maradjanak. De a meggondolt csókák, komoly varjak, szorgalmas cinkék, feketerigók, sármányok és verebek beíratták gyermekeiket a tél szigorú iskolájába.
Sokszor elgondolkoztam ezen – különösen abban az időben –, hogy mennyivel okosabbak a madarak, akik egy év alatt kijárják iskolájukat, érettségit kapnak, és kész. Mennyivel nehézkesebb az ember, aki elemivel kezdi, gimnáziummal folytatja, és egyetemmel végzi – ha végzi, mert vannak megátalkodott egyének (majdnem azt mondtam, elvetemültek), akiknek még ez sem elég, hanem tovább akarnak tanulni. Nehéz ezt elhinni, de így van. Abban az időben sokszor úgy gondoltam, hogy ezeknek a tág fejű halandóknak ki kellene jelölni egy magányos szigetet, óriási könyvtárral, szertárral, laboratóriummal, enni- és innivalóval, hogy ott folytassák ritka tevékenységüket, és ne ténferegjenek itt közöttünk, alámenve minden járműnek, abajgatva a mentőket és egyéb egészségügyi szerveket. Évenként kapnának egy hajórakomány papírt, pár hektó tintát, két-három láda erősebb szemüveget, és időnként beszámolnának, mit sütöttek ki a közönséges emberiség javára…
Mondom, ilyen rendszabályokat óhajtottam volna bevezetni a folytonosan tanulni vágyók ellen, mert ebben az időben kezdtem középiskolai tanulmányaimat „folytatni”, ami egybeesett városba való költözködésünkkel és végleges elkeseredésemmel. Hiszen nagyjából ismertem én a várost, és meg is csodáltam több kirakatát, amelyekben esernyők és aranyórák voltak – hogy a bicskákat ne is említsem –, de mögöttem ott volt a szénaszagú kocsi és lovaink okos szeme, melyek azt mondták:
– Nyugalom, hazaviszünk.
Így aztán bátrabban néztem körül a füstös, emberszagú zűrzavarban, hiszen a kocsiban ott volt a távolság, az út, az idő, az otthon. Ott volt a kertünk az öreg almafával, a rét, amelynek szagos fűtengerében zsongva hentergett a szél, a patak kis halaival és dülledt szemű békáival, a nádas, amely végtelen volt, de legalábbis öt hold, és ott voltak barátaim, akik ezekhez a cinegelábú, harisnyás városi gyerekekhez valóságos óriások. Nevetnem kellett, ha arra gondoltam, hogy Skandera Kálmán – aki nemcsak magyar, de török ősökkel is rendelkezett – ezekből megfogna egyet…
Ezen el is gondolkoztam, ami nyilván helytelen volt, mert egy ember alaposan nekem jött létrájával.
– Vigyázzon! – recsegett rám. – Nem lát?
Tekintettel, hogy a bácsi hátulról jött, igazán nem láthattam, de mire kimagyarázkodhattam volna, a sértődött egyén már eltűnt az egyik kapuban. Ezek után azonban vigyáztam, riadtan, mint a vad az ismeretlen erdőben. Nem tagadom, kívántam egyet s mást a létrás bácsinak, ami nem volt benne a katekizmusban, ahol a felebaráti szeretet igen előkelő helyet foglal el. Hiszen szerettem én felebarátaimat, de csak egyenként. Úgy éreztem, hogy nemcsak a jóból, de a felebarátokból is megárt a sok, ezért felültem a kocsira, ahova időközben Pista bácsi felrakta már a rézgálicot meg a patkóvasat. Aztán pipára gyújtott, jelezve, hogy számára most már csak a pipa a valóság, ő már hazaérkezett, s a város minden rohanása és felesleges zajongása úgy úszik el alatta, mint a patak a híd alatt, amelyet nem érdekel, hogy tündérrózsát vagy döglött békát visz-e a víz.
Jó-jó, eddig ez így volt, de hogy lesz ezután?
– Pista bácsi, igaz, hogy bejövünk lakni?
– Azt mondják…
– Hát még nem biztos?
Pista bácsi felhúzta a vállát, és kifújta a füstöt, mintha mondani akart volna valamit, de aztán meggondolta magát, és nem mondott semmit.
– Nagymama, igaz, hogy elmegyünk?
– Muszáj, fiam, sokan vagytok; nemsokára a lányok is nagy iskolába kerülnek. Ott lesztek helyben.
Hiszen éppen ez a baj – gondoltam –, a lányok taníttatását pedig merőben feleslegesnek tartottam. Különben is a legkisebb – felülről a negyedik – olyan kicsi még, hogy tegnap is hamut gyömöszölt a szájába a kályhalyukból. Még megfullad – gondoltam, és kisujjammal akartam a hamut a szájából kipiszkálni, mire ez a tökmag, ez a méregzacskó úgy megharapta az ujjamat, hogy kénytelen voltam erélyesen nyakon cserdíteni.
– A pejem, a pejem – ordította, amiben igaza volt, mert a nyakleves lendületétől fejét alaposan belevágta a kályhaajtó fogójába. És még ezeket akarják taníttatni…
De még mindig reménykedtem.
A kocsi és lovaink még megvoltak!
Rigó udvariasan félreállt, ha egy-két kockacukorral beosontam az istállóba, és Csillag a nyakamba fújt, figyelmeztetve az igazságos elosztásra.
A fecskék azonban elgondolkozva ültek az istálló pókhálós gerendáin vagy a fészek peremén, és szomorúan néztek rám, mint akik tudnak valamit, de nem szólnak, mert nem akarnak bánatot okozni.
És a kert is olyan elhagyott lett, olyan gazdátlan. Az ágyásokat gaz verte fel, és az ökörnyálas almafákon piruló almákat olyan tapintatlannak éreztem, mint a piros szoknyát a temetésen. De ugyanilyen tapintatlannak gondoltam Vince Ferkót is, akit a diófán találtam.
– Ti már úgyse szeditek le… – mondta szemtelenül, mire Ferkót kitöröltem barátaim névsorából, és csúzlival kétszer fenéken lőttem. Ferkó ordítva távozott, de növekvő bánatom ez se enyhítette.
És ekkor délután egészen beborult felettem az ég, pedig szép, csendes augusztusi délután volt.
– Megvették a lovakat!
Pedig olyan ártatlanul kezdődött a dolog, olyan simán, hogy azóta is gyanakszom, ha valami nagyon szépen kezdődik. Éppen a kapu előtt tanakodtam, hogy az alszegbe menjek-e vagy a gátszegbe, ahol a malom mellett legeltettek, és valószínűleg kukoricát sütöttek barátaim, amikor egy reverenda és egy nagy, csíkos esernyő gyalogoltak gondolataim közé.
– Itthon vagytok, kisfiam?
– Dicsértessék…, itthon…, igen…, itthon. – És kényszeredetten nyitottam ajtót a sovány kis papnak, aki cúgos cipőt hordott, és derékig poros volt.
Szegény kis káplán – gondoltam –, nem kapott kocsit, de milyen sovány…, biztos éhes is.
– Megvannak még a lovaitok? Alig tudtam dadogni.
– A kocsi is?
Majdnem sírva fakadtam. Ez hát becsapott! És még sajnáltam, most még az asztalhoz ültették, ebéd, bor meg mifene. Kiderült, hogy a szomszéd falu új plébánosa. Ez plébános? – háborogtam. – Ez a nyeszlett szúnyog, azokkal a cúgos cipőkkel? Á, úgysincs ennek pénze… – nyugtattam meg magam, és cukorral felszerelve beosontam az üres istállóba, ahol már csak a lovak voltak, az útra készülő fecskék és a tétova legyek halódó dongása.
Leültem a zabosládára, és vártam valamire, ami mindig volt, és mindig lesz, vártam a szomorúságra. Most már tudtam, hogy jön, mert hallottam, hogy nyílik a ház ajtaja, és hozzák az emberek. Valahonnét előkerült Pista bácsi is, és kemény nemtörődömséggel kivezette a lovakat.
A kis pap körülszárnyalta őket, mint egy pápista varjú, apám valami nagy számot mondott, mire a pap a földet döfködte azzal a kofaesernyővel.
– A kocsival, szerszámmal együtt, könyörgöm?
– A kocsival, szerszámmal együtt.
– Mikor vehetem át őket?
– Azonnal.
– Akkor menjünk be, könyörgöm.
Csak szédelegtem. Még hogy ő könyörög…, az öreg Pista úgy állt Rigó mellett, mint a gutaütött, aztán azt mondta:
– Na! – és szerszámozni kezdte a lovakat.
Én csak elfordultam, és úgy éreztem, elkanyarodik az út, elmegy az otthon, nem jöhetek vissza többé soha, és nem ülhetek fel a kocsira, ha létrával meglöknek a mérges emberek. Szemem homályos lett, és minden távoli; valami múlófélben volt, és valami mintha elkezdődött volna.
– Majd szép ruhád lesz – vigasztalt nagyanyám –, okos kisfiúk közé kerülsz, emeletes iskolába…
– Hogy dűlne össze – kívántam meggondolatlanul, és kivánszorogtam a nyárvégi kertbe, ahol este volt már, s a kaporszagú csendben csak a kis őszi tücskök pengették citerájukat, olyan szomorú végtelenséggel, aminél nagyobb szomorúság nincs is a világon.
– Kri-krii – mondták egyre-egyre, és mást nem is mondtak. Mert nincs is más. S én nem értettem, csak éreztem, hogy valahonnét magammal viszek mindent – valahová. Honnét…, nem tudom…, hogy hova…, nem tudom.
Néztem a csillagokat, s a csillagok néztek engem. Az árnyékok már elsüllyedtek, és magasan valahol vándorló madarak kiáltottak. Ezek is mennek – gondoltam – vagy jönnek, mint a nyár, mely akkor kezd jönni, amikor elment?
Nem válaszolt senki. Én nem tudtam válaszolni magamnak, csak a kis tücskök szóltak egyhangúan, bánatosan, végtelenül, mintha erre a kérdésre nem is lenne felelet, mert senki sem tudja, mikor indult el, és senki sem tudja, amikor megérkezik. De hát miért kell elmenni – vergődött a szívem gondolataim között, melyek megsimogatták a kertet, a házat, az öreg kályhát, a vén kutat, az istálló ajtaját s a lovak meleg, régi dobbanásait –, miért?
És ekkor rádőltem a hűvös kőasztalra, sírva kérdve, hogy amiben minden elmúlt szépség és jóság benne lesz: hol van hát az a végállomás?
OKTÓBER
A szél úgy jár az erdőn, mint a végrehajtó, és a fák sziszegve hajladoznak, mint az adósok.
– Fizetni, adósok, fizetni!
Visszaadni mindent, kamatos kamatokkal, amit az öreg bankár, a Föld adott. Nézzétek a Nyárfát. Az a jó adós! Utolsó sárga levélbankóját is visszaadta már, és most úgy áll a berek szélén, mint a becsületes adós: levetkőztetve és elhagyottan.
A Bükk is tisztességes fajta, a Nyír is, de még a Gyertyán is, aki pedig komisz, tolakodó népség. Először csak egyenként hullatták levélpénzüket az örök, nagy perselybe, de aztán látták, hogy úgyis hiába. Megrázták magukat, lerótták az adósságot, és most békén vannak.
Ha jön a végrehajtó, csak átsuhan az ágak között, nem tud belekapaszkodni semmibe.
Bezzeg a Tölgy meg a Cser! Nem! Ők nem fizetnek. Itt-ott egy kis kamatot, de aztán táguljon az a végrehajtó, mert nem állnak jót magukért. Néha ölre mennek a széllel, mely perlekedve tépi a zizegő cserleveleket, de bevasalni alig tud valamit.
– Nem fizetünk! – kiáltják a cserfák. – Majd tavasszal. – És a szél is megunja a meddő verekedést.
Alkonyattal elpihen ő is a völgyek ölén, de előbb még beszámol gazdájának.
– A Nyár, Nyír, Bükk és többiek… megfizettek, Uram. Csak a Cser…, különösen a fiatalja… Ne adj nekik máskor! Nem fizetnek. Verekedni kell minden krajcárért. Ne adj nekik többet, Uram.
A Föld álmosan mozgolódik.
– Ne bántsd őket, majd tavasszal megfizetnek. Alapjában jóravaló népek…
– Nem aludnánk?
És az őszi estében mélyet ásít a föld, és elalszik az erdő. Alszik a szél, alusznak a fák, csak apró kis cserbokrok zizegnek néha, mert álmukat zavarja a rossz lelkiismeret…
A cser még nem fizetett…
Én azért odaálltam egy nagy cserbokor mellé. Nemcsak azért, mert magam is inkább az adósok kasztjába tartozom, és így félig-meddig rokonnak éreztem magam, hanem főleg azért, mert jó takarást adott.
A hajtók már elindultak valahol, mert egy-egy halk koppanás ért hozzám a túlsó domboldalból. Messze vannak még, lehet tűnődni ezen, azon. Most még csak róka jöhet, de a róka ma nem portéka. A róka nyugodtan átballaghat a nyiladékon, legfeljebb azt mondjuk:
– Ejnye, ebadta imposztorja! Most kell jönni…
És nézünk utána, amíg el nem nyeli a másik oldal, de nem lövünk.
Ma disznók vannak a hajtásban!
Három vagy négy – ez még nem biztos –, de jókora darabok, mert az erdőőr szerint akkora csapájuk van, mint egy „tinónak”.
Megnéztem a csapákat. A tinóból mindenesetre engedni kell valamit, de tisztességes nyomok, az bizonyos.
És most várunk.
Fejem felett egy csapat vetési varjú száll át. Szomorú, békés károgással. Közöttük csókák kiáltanak vidáman, mintha vigasztalnák a varjakat, hogy nem kell mindig búsulni, lesz még egyszer ünnep a világon…
De a feketék nem hagyják magukat. Csak azért is: Kár…, káárr… Ilyen az egyéniségük. Őket ne vigasztalja senki! Ők gyászolnak, gyászukat meg nem szünteti semmi, legföljebb – egy marék kukorica.
Már messze járnak.
Közelednek a hajtók:
– Hopp…, Hopphó…, ne hagyd ki, gyerek, azt a sűrűt, mert kupán váglak… Hoó.
Mátyások reppennek át a nyiladékon, visszakiáltva a hajtókra. Most már szorul kezemben a puska. Szemem minden ágrezdülésre megrebben. Egy szalonka vágódik elém öt lépésre, és néz azzal a fényes szemével. Eridj, madárka, ne izgass! Amíg téged nézlek, az a tinó-nagy disznó átugorhat a nyiladékon, s akkor úgy melléd lövök ezzel az elefántpuskával, hogy még az unokáid is arról beszélnek.
Elment a szalonka, de jött helyette két bagoly. Az erdei népek két nagy szemű tanácsadója. Érdeklődve pislognak rám, és puhán szállnak egyik ágról a másikra. Erdei fülesek. Ezekhez már goromba vagyok:
– Tanácsos urak! Menjenek a pokolba! Nem mennek.
Valami mozdul előttem a sűrűben, és elfelejtem egyszerre a baglyokat. Egy róka. Ideges a koma nagyon. Hol előre fülel, hol hátra. Engem nem lát, de tudja, hogy előtte nem tiszta a levegő. Tele van emberszaggal. Ki a fene ismeri ki magát ebben az emberbűzben és lármában? Ez van a ravasz orrára írva. Elindul felém. Farkát izgatottan rezegteti, és megáll, mielőtt kilépne a nyiladékra.
Állok, mint a cövek. A róka pedig lassan átballag mellettem. Szinte érthetetlen, hogy ne vett volna észre. Talán azt gondolta, hogy nem látom?
A hajtók már közel vannak:
– Hopp hó!… Lassan…, lassan. Jóska bácsi, ne siessen. Könnyű ott sétálni, ahol maga megy. Akár a kocsiúton a misére…
– Fogd be a szád! Majd ha ilyen öreg csont leszel, te is sétálhatsz. Hopp hó…, zörgess, gyerek! Ugye, mondtam! Szorítsd…
Megrándulok. Nagy dobogással, töréssel vágtat el mellettem három őz. Aztán még egy. Óriási bak. Persze ilyenkor… Nem baj, csakhogy megvan. Már azt hittem, elcsavargott valamerre, és lelőtték. De hát nem lehet az ilyen bakot csak úgy lelőni.
A hajtók már a nyiladék széléhez értek. Elzárom a puskám, vállamra vetem, és elindulok felfelé, amikor: – Huj…, haj…, vigyázz! – ordítanak, s egy otromba nagy szürke disznó ugrik át előttem úgy nyolcvan lépésre.
Nagy kavarodás, kapkodás, lőni sem lehet mindjárt, és amikor a túlsó rudasban robog a disznó, alája lövök, csak úgy porzik.
Esz a méreg. Kapitális nagy állat volt.
A nyiladék szélén volt egy kis bokros rész, abban feküdt. Ha a hajtók nem zajonganak, fel sem kel. De hol a többi?
A második hajtásban már nem törődtem sem varjúval, sem bagollyal, sem szalonkával. A nagy disznó ott ugrált képzeletemben, és én folyton azzal öltem magam, hogy hogy is lett volna, ha…
Ha előbb jön, ha megáll előttem, ha csak úgy átkocog a nyiladékon, szóval, ha – meglövöm.
A hajtók alig indultak el, máris láttam, hogy valami mozog előttem. Sűrűben volt. Először azt hittem, róka. De a mozgás más volt. Hol eltűnt, hol megjelent elmosódott körvonala.
Amikor a hajtók lármája közelebb ért, kilódult végre a titokzatos idegen, egy kis süldőcske. Mondhatnám azt is, hogy malac, de így szebben hangzik. És egyedül volt. Egy olyan konyhára való kis jószág. Mire várjak? A többinek se híre, se pora. Én biz meglőttem, hogy meg se nyikkant.
A durranásra hangos lett az erdő. Felkiáltottak a mátyások, hangosabbak lettek a hajtók. Egy kis izgalom futott végig mindenkin, csak a kis süldő feküdt minden izgalom nélkül.
Talán neki károgtak a varjak?
Délutánra jár már az idő, amikor a harmadik hajtást elkezdjük. Most már hamarabb mozdul a vad. Mindjárt az elején nagy kiabálás a hajtók között. Ebben a hajtásban voltak a disznók, de visszatörtek. Rövid hajtás ez, jól hallani minden szót.
– Mondtam, hogy vigyázzatok, ugye!? Kinél mentek vissza?
– Berta Jancsinál.
– Annál a staneclifejűnél?
– Annál…
Berta Jancsi nem szól semmit. Mit szóljon. Azt, hogy „staneclifejű”, Jóska bácsi mondta, a – főhajtó.
– Vigyázz, az annya ponciusát! Jófelé mentek!
Három tehén. Válogatásra nincs idő, de mégis, mintha az utolsó gömbölyűbb lenne, mint a többi. Könnyű ügetésben mennek át a széles csapáson, és amikor a nehéz Schönauer megszólal, az utolsó úgy esik be a túlsó oldalba. Hallani a nagy zuhanást.
– Hallotta, Jóska bácsi? Ez megvan…
– Meg. De téged nem kérdezett senki… Csönd.
A nyiladék végén még egy lövés. Ott is egy tehén esett, aztán kiérnek a hajtók.
Csak ekkor venni észre, hogy a völgyekben árnyéktalan homály van, lement a nap, és a domboldalakon hűvös sóhajtásokkal jár az alkonyat.
Elbúcsúzunk; felrakják a vadat, és a szekér zökkenve indul hazafelé. Magam csak úgy gyalogosan.
Hazafelé szállnak a varjak felettem, de most csendben vannak. Cinkék surrognak az ágakon, és csak néha szólnak, akkor is csendesen, mert néma az erdő, és ezt a tiszta, nagy csendet nem illik megzavarni.
Fent magasan vadlibák húznak dél felé. A vezérgúnár kiált dallamos-lágyan, és kiáltása csak éppen megsimogatja a csendet. Aztán feltámad a szél, és zsongani kezd az erdő orgonája.
A vén legény, a November a muzsikus, és nem hallgatja senki, csak anyja, a borongó szemű Ősz. De ő is elsírta már könnyét, eltemette minden örömét, menni akar.
Szelíden megérinti fia karját.
– Gyere már, fiam… Halott itt minden… Kinek muzsikálsz?
ŐSZI ALKONY
Volt egyszer egy özvegyasszony, aki kövér volt, mint más özvegyek. Könnyen síró, de telt keblű, panaszkodó, de telt kamrájú, és ha köhögött is – hébe-hóba –, azt csak megszokásból tette, mert egészséges volt, mint a makk, mely ilyenkor már a földre vágyik, és úgy kopog az avaron, mint halk órák ketyegése özvegyi házakban, ahol homály és emlékek járnak.
Az özvegynek három fia volt.
A legidősebb volt a vadász, aki cserfalombos kis kalapjával minden vadászaton ott volt. Szerette az új bort, új nótát és a dobogó járású, testes menyecskéket, akiknek az ura ilyenkor már kinn hált a szőlőben.
A középső volt a piktor, akinek szemében csodás színek kavarogtak; palettáján tombolt a sárga, a vörös, a bíbor, de amit festett, azzal megelégedve soha nem volt. Keverte a színeket, amelyek mind árnyékosabbak, mind sötétebbek lettek. A sárgából földszín lett, a bíborból füstösfekete, de ő csak festett, festett, amíg egy hajnalon fehér nem lett az egész, mert akkor éjjel a képre rászállt a dér.
A legkisebb volt a muzsikus. Mindenszentekkor ő ült az orgonánál, és az öreg sípok nehéz sóhajtásokat búgtak, mint a szél, mely temetőről temetőre járt ebben az időben, és zúgása súlyos volt, mint maga a bánat.
Késői szüreteken az ő sípja jajongott, és szeles éjszakákon az ő hárfája szomorú zendüléseit vitték a szelek széles, nyárfás utakon, melyeken valamikor lakodalmas kocsik jártak.
Így élt a három testvér vadászgatva, festegetve, muzsikálva – amikor az ő idejük elérkezett.
A vadász neve volt: Szeptember, a piktoré: Október s a muzsikusé: November.
Anyjukat pedig úgy hívták, hogy – Ősz.
Egy gém szállt az erdő felett. Nem láttam, de kiáltása odahullt mellém, és én kíváncsian forgattam nyakam, hogy megláthassam a vándort.
Mert vándorlásban volt, az bizonyos. Érzett a hangján. Talán leszólta a vidéket, ahol hiába keresett érdemleges vizeket, de lehet az is, hogy társa után kiáltott, aki elhagyta.
Magasan repült a gém.
Akkor lapult a nap a nyugati ég pereméhez, és az erdőben már hosszú lábú árnyékok jártak.
A visszhangos kiáltás felhőmesszeségből szállt még egyszer felém, és utánarévedtem, mert mindig szerettem a vándorokat, légyen az madár vagy ember. A vándorember cipője porán, a vándormadár pedig szárnya tollán hordja idegen tájak ízét, üzenetét, napsugarát, borulását.
Repül a gémmadár felhők felett, felhők alatt, és talán lenéz a vándorló tájakra, hol érik már a kukorica, fellobbannak haldokló nyárvégi tüzek, és a krumpli füstje rálapul a völgyre, mert nem akar elmenni onnét, ahol született.
Lenéz az utakra, melyek folytonosak és végtelenek, mint az idő, és átrepül a faluk tornya felett, hol rekedt kis harangok most már korábban mérik az estét.
Már messze lehet a hosszú lábú madár, és a fonál, mely gondolataim orsójáról pergett utána – elszakadt, mert egy őz jött ki a nyiladékra. Jó messze van, nem látom, bak-e. De, ha bak is, nem lövök. Messze van. A feje a földön. Csipeget. Elég nagynak látszik, azt hiszem, bak. Legelészve felém tart.
Egy pillanatra elfordítom fejem, valami zörgött mögöttem, és amikor újra odanézek, már három őz áll kinn. Az előbbi és két kisebb. Tehát nem bak. Suta és két gidája. Jönnek felém. A két kis gida játékosan megugrik néha, és anyjuk ilyenkor felemeli fejét. Ebben a fejmozdulatban valami figyelmeztetés lehet, mert a gidák erre megállnak, és közelebb húzódnak anyjukhoz.
Egyszer csak szétrebben a három őz, mert éppen felettük egy héja vágódik ki a nyiladékra. De hogy megijedtek!
A héja előttem is elparádéz. Olyan kenetteljesen repült, mint egy örvös galamb. Egy-két átkot eresztek utána, mert golyós puska van velem, és ez a madársintér szinte megérzi ezt. Bezzeg, ha nyúlra megy a hajtás, nem mutatja magát egy világért sem. Csak ilyenkor, amikor – nem mondom – egy jó bak is elcsábítana, de látogatásom most nekik sem szól, hanem az igazi koronás uraknak, akikhez még a jó bak is csak olyan hétszilvafás kurta nemes.
Nekik szól a látogatásom, de ők nemigen állnak velem szóba. Fene gőgös társaság! Nemhogy látni kívánnának, de még a szagomat sem bírják. Én pedig plebejusi kitartással járok utánuk. Hátha! Hátha egyszer csak megjelenik előttem valamelyik koronás úr, és csak úgy félvállról odaszól:
– Mit akar, fiam?… De csak gyorsan, mert lakodalomba vagyok hivatalos.
Én aztán megmondanám, hogy mit akarok…
Egyelőre azonban nem állnak velem szóba. Pedig a lakodalom már áll, mert a szomszéd erdőből ide hallatszik a lakodalmi lárma, de hát én oda nem kaptam meghívót.
Kár! Pedig de szép riportot írnék arról a lakodalomról!… Voltak: ezek és ezek. X úr tizenkettő, Y úr tizennégy ágú koronával, a hölgyek mind csupa báj, könnyedség, tűz és – szerelem. A lagzi előtt lovagi torna. Győzött ez és ez az úr. – Mondom, merített papírra írnám a csodás nászt, az orgonaszólót, a szilajságot, a hetykeséget s a hölgyek szűzi odaadását – de így mindezekről nem írhatok.
Pedig valami kis jogom is lenne hozzá, hiszen ez a főrangú nép egyébként nálunk lakik. Nálunk méltóztatnak részint születni és egész éven át táplálkozni, csak a lakodalmat tartják másutt.
Nálunk vannak a családi örömök. Mi adjuk a bölcsőt, a szomszéd pedig a családi sírboltot.
Persze, erről a szomszéd nem tehet. Ott nagyobb az erdő – odamennek. Oda mennének, ha nem akarná, akkor is. Övé a nagyobb rész, illik, hogy övé legyen a több öröm is. Csak egy-két daliát küldene ilyenkor hozzánk! Talán küldene is, de ha nem jönnek! Kár!
Így aztán csak állok a nyiladék szélén, hallgatom, amikor a vőlegény elkurjantja magát odaát. A hangja után: rendes legény lehet!
Közben megjön az este. Leül mellém. Az égi lámpagyújtogató is sorra lobbantja fel a kis csillaglámpákat.
Nem látok már semmit. A szomszédban ugyancsak jó a hangulat, én pedig hazaballagok, mint aki a lakodalomból kimaradt.
Másnap esett az eső, fújt a szél, s a felhők a hegyháton olyan alacsonyan jártak, hogy az ember megtörölhette bennük a kezét.
Harmadnap pedig felültem egy öreg bükkfára, melyen magasles volt valamikor, s abból még megmaradt pár szál deszka.
Előzőleg azonban találkoztam egy szarvastehénnel, és alaposan megijedtünk egymástól. Szinte megmerevedtünk. Szelet nem kapott tőlem, így nem volt tisztában velem, én pedig féltem, hogy nagy zajjal elrohan, és elrontja a lesem. Hát csak álltunk.
Valami rosszhírű asszonyság lehetett, akit szintén nem hívtak meg a lakodalomba. Néztük egymást kitartóan. Közben arra gondoltam, hogy tulajdonképpen örülni kell neki, mert a legények szeretik az ilyen céda fehérnépeket, és nem maradna ez itt egyedül, ha nem lenne itt a párja is. Hát majd meglátjuk. Egyelőre szerettem volna eliszkolni, de az anya nem vette volna le rólam szemét semmi pénzért. Tudom, hogy szemrevaló legény vagyok, de ilyen érdeklődéssel nem néztek rám legszebb éveimben sem!
Végre! A tehén elfordult egy pillanatra, én pedig befejeztem félbemaradt lépésem, s ezzel le is húzódtam egy bokor mellé. Egy kis nyíláson aztán láttam, hogy a tehén most már végképpen nem érti az egész dolgot.
– Se szimat, se fene, hova lett ez az alak? – Ez volt a szemében. És sok gyanakvás. Aztán lassan elindult, vissza-visszafordulva és rövideket riasztva felém.
Amikor végre elnyelte a sűrű, siettem a magasles felé. Hamar fenn vagyok. Belátok minden tisztásra. Elült a szél, és olyan alkony ígérkezik, amikor történni szokott valami.
Most még csak a cinkék cserregnek körülöttem, és egy mátyás zajong valahol beljebb. Ilyenkor szeretem a mátyást. Mond valamit! Csak érteném! Egy másik mátyás valószínű érti, mert a túlsó domboldalról válaszol.
Most már értem én is. Egy róka ballag felém a gyalogúton. Jobbra fülel, balra fülel, szaglász. Valami bogár mászhatott előtte az úton, mert hirtelen ráteszi talpát, és onnét veszi fel szájával. Közben már alám ért, és most alig van tőlem öt-hat méterre. Ez az a pillanat, amikor puskára nem is gondol az ember.
Jobbra tőlem megzördül most valami, és hagyom a rókát útjára. Elindul a zörgés. Elhelyezkedem, hogy aztán már ne kelljen mozogni, és minden ágrezdülésre odatapad a szemem.
De most nem mozdul semmi. Pedig bika lehetett, mert hallottam, hogy agancsa is koppant az ágon. Elfordult volna? Nem! A bika már kint is van a tisztáson. Leheletcsendesen lépett ki egy bokor mellett, és jön felém, mint előbb a róka. Már az első pillanatban elengedtem a puskám. Megismertem azt a tavalyi bikát, melyet akkor is elengedtem, és öt perc múlva már jött utána a másik, az igazi.
Jön a bika. Igen, ez az. Vékony, hosszú, betegesen sárga, majdnem fehér szárak. Töredezett, pudvás ágak. Pedig nem lehet fiatal legény, mert testre igen nagy. No, csak menjen.
Nem siet. Megáll alattam, szaglássza nyomom az úton. Most látom igazán, milyen nyomorult, korcs az agancsa. Szinte kedvem lenne nyakba lőni. Miféle utódai lesznek ennek?
Elballag a bika, és nem jön a másik. Az igazi. Tavaly ennyi idő alatt már itt volt az is. Most nem jön. Talán nincs is itt, talán az is a szomszédban legénykedik, és itt csak a férgese rontja az állományt. Most bánom, hogy elengedtem.
Csend van. Csak messziről, nagyon messziről száll felém a bőgés. Nálunk nem bőg semmi, és én elengedtem a bikát, mely után mind ilyen keshedt, csúnya agancsú bikák nőnek. Butaság!
Ekkor a másik oldalon megzördült újra az ág, és szívemben megcsordult valami, hogy – nem baj! – most jön a jutalom.
Jött is – vissza – az előbbi bika.
Mérges lettem. Mi ez itt? Promenád?
És nyakba lőttem, hogy csak összedűlt, egyet sóhajtott, és levegőben kalimpáló lábakkal átlépett abba a másik világba, hol ilyen meglepetések bizonyára nem érik a szegény szarvasnépet.
Kicsit bántott az eset. Talán elhamarkodtam a dolgot. Talán nem is az én dolgom lenne a selejtezés, de az bizonyos, hogy ha legközelebb jövök ide, és megint megzördül a sűrű, erre a bikára már nincs gondom. És ami akkor jön, talán – az igazi lesz?
Aztán elbotorkáltam hazafelé.
A hold még nem kelt fel, és az est mély volt, mint a tenger, és magas, mint az ég.
A túlsó domboldalon valami elhagyott tűz füstölgött, és kesernyés szagáról megéreztem, hogy krumpliszárat égettek ott nappal, melynek hamujában porhanyóra sült krumplik várnak valakire, aki majd éjféltájon fellobbantja a tüzet, és szalonnát pirit, melynek leve lágy kenyérre csurran.
Kulacsában idei bor van már, és kalapja mellett a kikericsnek lila virága.
Öregedő legény egyébként az éji vándor, akinek arcán derűsen villan a tűz kapkodó lángja. Avult tarasznyájában friss dió van és hamvas szőlő, melyet majd csak vacsora után vesz elő, mert azt még anyja tette otthon a tarisznyába.
Anyja, a lágy karú, kék szemű Ősz, öreg fiának, a pincejáró festőnek, a pipás, puskás – Októbernek.
NOVEMBER
Egy-két napon felvillant az ősz ragyogása. Az erdők halotti pompáján végigtáncolt egyszer-kétszer a napsugár, de aztán lomha felhők terpeszkedtek alá, és sírnak, sírdogálnak már hetek óta. Lucskos orrukat beletörlik a hegyek tetejébe, völgyek árkába, szőlők venyigéjébe. Szipognak, könnyeznek áldatlan haszontalanságban, mint az özvegy, aki az özvegységét csak könnyeiben éli ki, de amíg szegény ura élt, sajnált tőle egy pakli pipadohányt.
Bezzeg, amikor kellettek volna, amikor lehetett volna örömet szerezni fűnek, fának, földnek, embernek: mindennek – bezzeg akkor felhúzódtak rideg magasságba, bársonyos meddőségbe. Amikor áldás lett volna, ha leereszkednek, akkor a hold kiélt medáliájával kacérkodtak, és csak most veszik észre, mennyi élet, mennyi melegség, virág, dal, fészek volt idelenn – amikor nincs.
Mit bőgnek most itt a nyakunk közé? Tudjuk, hogy a könnyek nem nekünk szólnak, és csak folynak, mert folynak, és önmagukat siratják, mint a temetőre járó vénasszonyok.
Hanem azért két szép vasárnapunk mégiscsak volt az őszben. Olyan régies, derűs, ökörnyálas csendes vasárnap, amikor hetykén cserregnek még a cinkék, és a rigók kiülnek a fa sudarára süttetni magukat a nappal. Két halk vasárnap, amikor a köd még csak pára, melyen átfehérlik távoli faluk tornya, azon túl pedig nagy erdők moháskodnak messze hamvasságban, mint a mesék erdei, ahová már nem érünk el mi soha.
Nem is oda készültünk. Csak ide, a falu fölé. Puskával, kutyával szétnézni, hogy az apró erdőben van-e hát valami. Három gyerek, egy erdőőr, kéttagú családi, női nézőközönség és jómagam mint főattrakció.
Kezdhetjük!
Zörögnek a bokrok. Egy mátyás szidja a hajtókát, és egy nyuszi elvágtat előttem olyan parádés hányavetiséggel, mint ahol már egy éve nem szólt a puska. Most szól. A nyúl pedig – tekintettel gyakornoki voltára – pörköltjelöltté válik.
A publikum meg van elégedve.
Második felvonás: második számú nyúl. Kijön előttem tíz lépésre. Felül, megnéz, és zsupsz, beugrik előttem egy kis bokorba, és lelapul. Szinte meghat ez a bizalom. Jól látom, amint lehúzza a fülét, és aggodalmasan pislog – ne félj, öregem, „amíg engem látsz”. Ha már kupán durrantottalak, úgysem látsz, de most olyan közel vagy… A publikum azonban vérengzőbb természetű.
– Lője meg! Lője meg!
– Nem úgy van az – magyarázom –, ha most meglövöm, legfeljebb a füle marad meg. Majd mindjárt kiérnek a hajtók, akkor felugrik, én szépen „kieresztem”, és illő távolságból… stb. És az a bamba nyúl mindezt végighallgatta. Valami balsejtelme lehetett, mert a horpasza nagyon járt, de el nem ment.
Kiértek a hajtók. Kutyám persze azonnal bedugta orrát a bokorba, a nyúl pedig neki a nézőközönségnek… Lövésre persze gondolni sem lehetett.
Innét már együtt megyünk a hajtókkal. Gazos, nyílt terep, jobbról mellettem meredek oldal. Közben diskurálunk. Hogy kevés az idén a dió, a gyermekek kinőtték a télikabátot, és az éjjeliőrnek beverték a fejét… Csupa szórakoztató téma.
A hajtók füttyögetnek, én „eszmét cserélek” a hölgyekkel, és velünk szemben ebben a lármában feltrappol egyszerre egy róka. Még a szám is eltátottam. Túl kedélyesnek tetszett az eset, de azért odapörköltem a komának, és az lekarikázott a meredek oldalon.
Öreg róka volt, s az egész ügy magyarázatra szorult. Meg is kaptuk azonnal. A domboldalban volt a rókalyuk, melyet sebtében el akart érni. Kint szundikált valamelyik bokor tövén a szép őszi verőfényben, elbóbiskolt, s ez okozta vesztét.
Tanulság: ha az ember reggelig nem ment haza, akkor okosabb már egyáltalán haza se menni.
A másik oldalt visszafelé fésültük. Két nyúl. Egy kakas. Szabályosan. Öreg puskámnak még a hangja is más ilyen szép időben. Aztán még egy szarkát lőttem baglyomnak. A teríték kezd változatos lenni.
Következő kis erdőrész ismét hajtás. Alighogy felállunk, zörög ám a levél. Ohó! – csillan fel a szemem – no, mi lesz, madárka, azzal a repüléssel? De bizony az én szalonkám nem akart repülni. Szégyen ide, szégyen oda, meglőttem sebes futtában. Igazán sebesen futott. Aztán jött még egy nyúl, melyet vidáman elhibáztam. Aztán pedig jöttek a – hajtók.
Ebéd. Nem sietünk. Elő a bicskával. A szalonnára egy kis só kell! Só? A só otthon maradt. Sebaj, itt van a finom savanyúság. Savanyúság? Otthon maradt.
No, nem olyan nagy baj, csak savat csinál. Megteszi a zöldpaprika. A zöldpaprika nem teheti, az is otthon maradt.
– Az isten áldja meg magukat, hát mit hoztak tulajdonképpen?
– Almás pitét…
Ebéd után ehhez mérten elég mérgesen lövöldöztem. A foglyok messze keltek, a nyulak sehogy sem keltek, és nézőközönségem zúgolódott. Még ők!…
– Na, még ezt a kis csalamádét zörgessétek meg.
A csalamádétábla akkora, mint két szoba, de olyan ingerlően titokzatos volt, hogy nem tudtam mellette elmenni.
Zörögnek is a gyerekek szépen. Két nyúl oldalt kitör. Valami azonban szépen jön felénk, és kiugrik egy nagy vörös róka.
Parádés bukfencet is vág, mint ahogy illik, s az almás pite megnyugodott bennem.
Ez az első vasárnap története.
A második vasárnapot barátommal és nagyobb számú hölgyközönséggel kötöttem össze. A kellemest a hasznossal… (Kellemes: a barátom volt.)
Sok a róka az erdőn, kaptuk a hírt, tenni kell valamit. Ketten voltunk mindössze puskások. Az oldalakra nem jutott senki. Mivel azonban a női túlsúlyt le kellett vezetni, elhelyeztük őket az oldalakon. Csak diskuráljanak egész bátran – biztattuk őket —, hasznos szolgálatot tesznek vele. Hogy aztán miképp viselkedtek, azt nem láttam, de az első hajtásban barátom elhibázott egy rókát, állítólag a hangokat oly közel hallotta, hogy ez zavarta. Más nem is volt benne.
A másodikban már jobban belejöttünk. Barátom egy nyulat pattintott le, magam pedig egy rókát.
A harmadikban barátom lőtt egy fene nagy vörös kan rókát. A negyedikben csak nyulak voltak és egy szalonka. Lövés nem esett rájuk.
Az ötödik hajtás az én hajtásom. Ebben a parcellában lőttem legtöbb rókámat. Van egy helyem, ahol „biztos” a róka. A szomszédos tizenötezer holdas erdőséghez az esik legközelebb, és innét a rókát kilőni nem lehet. Gyönyörűen regenerálódik, mert a szomszéd a rókát nem bántja; egyszer egy évben tartanak hajtást rókára. Elindul a hajtás. Már jól bent járnak a hajtók, amikor jön a „rókám”. A fiatalos erdő sűrű nagyon. Várni nem lehet, mert a róka jó iramban megy előttem keresztben. Lövésemre felbukik.
Hatodik hajtás. Ez az úgynevezett főrókás hajtás. Itt barátom oldalazott, az asszonyokat pedig felraktuk az egyik magaslesre. Érdekes, hogy milyen csendben voltak.
Tanulság: vadászaton az asszonynépnek csak azt kell mondani, hogy: beszélj… Hát azért sem beszél.
Szóval csendben voltunk.
Itt is megvan a helyem, ha nem is olyan biztos, mint az előbbi. Jönnek a hajtók, jönnek. Már egészen közel zörögnek, és már ott akarom helyem hagyni, amikor egy róka, ott ahol vártam, szélsebesen vágtat a nyiladékon. Lövésemre beesik a túlsó oldalba. Nem látom, csak hallom, hogy veri az avart, aztán pedig mintha távolodna. Esz a méreg. Ez lett volna a harmadik rókám.
De azért meglett ez is. Egy közeli elhagyott lyukba vánszorgott be, és egy tacskó kihúzta. Ebben a hajtásban még egy kakast is lőttem.
Hajtás után pedig a barátom karon fog és félrehúz.
– Nem akarom a feleségem megijeszteni: megseréteztél. Elhűltem.
– Lehetetlen! Hiszen nem is ezen a nyiladékon voltál. Ott is százhúsz lépésre.
– Én se értem, de így van. Lövésed után majd lerogytam, olyan ütést kaptam a sípcsontomra.
– Mutasd!
Meg is mutatta. Hát nem volt veszedelmes: egy kis véraláfutás és az ólom szürke nyoma. Ma sem értem egészen. A sörét gellert kapott, ez rendben van. De hogy miként talált át a sűrű vágáson – ág-bog között –, ez rejtelmes. Olyan szögben álltunk – amint később néztük –, hogy teljesen kopasz terepen is nyugodtan lőttem volna.
Hetedik hajtás.
Ebben szabályosan elhibáztam egy rókát. Barátom pedig eleresztett egyet, melyet későn vett észre. A továbbiakban pedig nem volt róka.
Ennyi róka ebben a kis erdőségben még talán soha nem volt. A négy rókából három szuka és egy kan volt.
Nagy rókabarát vagyok, és maradok is. Egy-két rókát a területen nem tartok veszedelmesnek, de el nem tagadhatom, hogy ez a túlságos rókaszaporulat az apró vadállományon határozottan meglátszik.
A gereznájuk már majdnem teljesen kifogástalan. Rövidebb, mint a téli, de már szőre nem hullik és felhasználható.
Ez volt a két napsugaras vasárnap.
Azóta pedig csiszegnek-csoszognak a felhő vénasszonyok, szipákolnak és könnyeznek, dideregnek, huhognak, és aszott ujjukkal kopognak a lehullott leveleken.
Kopognak az ablakon, az esőcsatornán, cuppognak sáros, elhagyott utakon, nyirkos tenyerüket nyakunkba kenik, csupa szeretetből, pedig csak a meleget keresik, mely fölött nem is olyan régen még gőgösen vitorláztak tova.
Késő – késő!
Ragyogó, gomolygó, áldásos fiatalságtok nem adtátok uratoknak, a Nyárnak, csepegő, siránkozó vénségtek, lottyadt meddőségtek kinek kellene?
Eljárt az időtök, és hiába maradnátok, mert pár nap múlva már elkurjantja magát messze a hegytetőkön a kopogó csizmájú vitéz, a szúrós szemű, minden disznótorba hivatalos, szánkócsengős, bő torkú és nagy csizmájú December.
EGY DÉLELŐTT
Rázza az erdők színes rokolyáját a szél, dúdol is hozzá az öreg legény öreges nótákat. – No, még egyszer, szűzies nyírfák, szentimentális nyárfák, maradi tölgyek! Sose halunk meg!
Áll a búcsú már az erdőn. Napok óta. Az ősz hányaveti szélsíposai mind megfújják a jajgató instrumentumokat. A fészekrejtő lombok táncra perdülnek, és suhogva vetkőznek. Nem kell az ékesség, nem kell a kaláris, a dércsípte, sárga-piros levél. Némelyik már meztelenül mered a szürke ég felé, és ujjával megfésüli a felhőket, melyek a tengerről jöttek a szél parancsára. Hajnalra aztán kifárad a szél is. Kivel táncolna a kopasz erdőn? A tölgy meg a cser zörgő, barna rokolyáját csak szokásból tartja fenn, de álomra készülnek azok is, mint a többiek. Ezután már a szél egyedül járhatja, ha éppen kedve szottyan. Megmozdulnak ugyan az alvó fák, de már nem törődnek vele.
Álmos, csendes reggeleken aztán felkúszik a köd a völgyekből, és üzenetet hoz a vén, csonkafejű fűzektől, égerfáktól és más völgyi népektől.
– Alusztok-e már, testvérek? Elkészültetek-e már? Mert hideg hírt hoz a patak messze, északi tájakról, és a vadlibák is beszélték a nádas szélén, hogy vijjogó, fehér madarát útra eresztette már a fehér talárú Tél. Aludjatok!
…Messziről, a félig kopasz vágásban halk koppanások jönnek. Zörrenések. Egy hang is:
– Ne siess, gyerek, mert nem kel fel semmi…
Hajtás van. Csak olyan egyszemélyes. „Magam közt” vagyok. Egy ember és két gyerek. Nagy eredmény persze nincs, de nem is kell. Egy-két nyúl a konyhára; közben egy kis szemlélődés, egy kis csend és egy kis békesség.
Szemem az erdőn. De gondolataim messze járnak. Így aztán egy nyúl – hű, mekkora volt – szépen átballag mellettem a nyiladékon. Még meg is nézett. Ezt bizony meg kellett volna lőni! – állapítom meg, de meg sem mozdultam. Ha megmozdulok, vad zörgéssel ugrott volna a gazosba, és meg kellett volna törni azt az áldott, békességes csendet. De hát vadászni akarok, vagy mi a szösz!
Most meg szembetrappol velem. Látni nemigen látom, de nem sürgős, úgyis nekem jön. Nagyon sűrű itt az erdő, de közelebb már nem ereszthetem. Így is…, na, szegény, ez jól nézhet ki! Nem volt tíz lépésre sem.
Puskám csattanása végigordítja a hosszú völgyet. Válasz rá messziről:
– Lassan, gyerek, lassan, mert nem kel fel semmi… – Egy szarka vitorlázik magasan fölöttem. Lelőném a zsiványt, ha ágyúm lenne. Az is messze hordó…, persze sörétes. A szarka, úgy látszik, tudja ezt, mert megfordul, és vissza is jön hangos cserregéssel. Azt hiszem, nekem szólt le valamit. Lehet, hogy gorombaság volt, de hát mit tehetek ellene. Emberekkel is csak azokkal szoktunk gorombáskodni, akik – alattunk vannak. A szarka pedig veszedelmesen magasan volt…, nézek utána…
Suhogás balról. Mire felkapom a puskám, már késő. Egy kakas vágódott át a keskeny nyíláson. Már lefelé ereszkedőben, szárnycsapás nélkül, mint a héja.
– A szél zörgesse a csontjait annak a disznó szarkának – mondom magamban. Ezt hát elbámészkodtam.
Megint egy nyúl. Sima bukfencet vet. Visszhang:
– Lassan, gyerek, mert minden kimarad.
Már közelebb járnak. Törik a tavalyi ág. Botok kopognak. Egy tyúk rebben fel előttem.
– Élj száz évig – eresztem utána a jókívánságot.
– Kakas! Kakas! – kiált az egyik hajtó.
Jó lenne látni. Fortélyos fácánok ezek nagyon. Alig vernek a szárnyukkal. Csak úgy siklóznak, motor nélkül. Kakasom azonban tudja, mi a rend. A fejem felett sistereg el. Szembe már nem lőhetek, hát hátulról. Totty. Így kellene mindnek jönni. Nem úgy, mint a következőnek, jobbra tőlem, alacsonyan a fák koronája közt. Micsoda beteg gondolat! Ennél csak a lövésem betegebb. Megy a kakas vidáman.
Egy menyét zörög ki a tisztásra. Jókora. Felemelkedik, hogy körülnézzen, és megmutatja fehér mellénykéjét. Nem sajnáltam a patront. A mellényke ezek szerint le lesz gombolva.
Vége a hajtásnak. Megkeressük a fácánt s az egyik nyulat, amelyikre közel a sűrűben lőttem. Nem szabad ilyen közelről lőni! Szegény nyúlnak nincs formája se.
Átballagok a másik hajtásba. A három szem hajtónak nagy útja van, hát leülök egy fatönkre, összeroskad alattam. Belül hangyafészek. Meg sem látszott, hogy így szét van rágva. Régen vághatták le. Nincsenek itt már ilyen fák régen!
Enyhe füttyszó bujkál felém. Kezdődik a hajtás. Lassan nekikészülődöm. Ilyenkor még úgysem jön semmi. Legfeljebb róka. Azt meg kár lenne még meglőni.
Előttem egy vadkörtefán két mátyás tanakodik. Valami diszkrétebb természetű ügyről lehet szó, mert egészen halkan diskurálnak. Szinte lágyan. Félig fütyülve, mély torokhangon és nagyon színesen. Kedvesek.
Igaz, hogy fészekrablók, igaz, hogy károsak, igaz, hogy nem egy bakom ment tőlük világgá, amikor árulón rám reccsentettek, és én tehetetlen ráztam öklöm feléjük, de ezeket most mégsem tudnám lelőni. Nyilván lány és legény ez a kettő. Azt már a hangjukról megérezni. Meg olyan bizalmas, közel ülnek egymáshoz…
Ide nem látnak, de nekem is jobb hely kell, mert alig van kilövésem. Amint előrelépek, észrevesznek, és eltűnnek a sűrűben.
Most már jobban belátok a bokrok közé. Jön egy nyúl. Keveset látok belőle. Mire harminc lépésre ér, kiderül, hogy nem is nyúl, hanem róka. Meglőjem? Ha közelebb jön, és már szép a gereznája: meglövöm. Jön a róka. Hátrafülel, szaglálódik. Szép bozontos farka van. Meglövöm. Most egy bokor mögé lépett be – felemelem a puskát, amint kilép…, hát nem lépett ki. Elfáradt már a kezem, amint készen vártam, de bizony az én rókám eltűnt. No, majd a télen!
Helyette, hátam mögött a gazból ugrik fel egy nyúl. Elnézett itt már egy negyedórája, amint mozogtam, és csak most jött rá az ugorhatnék. Rajta, már nem tanakodtam.
Nagy zörrenés előttem. Három őz. Utoljára ugrik át a nagy bak. Persze ilyenkor… Jó lenne megkeresni az agancsát…, a fejével együtt úgysem kapom meg soha.
– Kipp-kopp – zörgess, gyerek stb…. – A fák fölött, szinte súrolta az ágakat, valami repül. Nem fácán, de messze van. Aztán megismerem. Héja! Akármilyen messze van, nem sajnálom. Durr – és csodák csodájára leesett. Ennek örülök a legjobban. Ekkora héját még nem lőttem. Nagyobb, mint az ölyv. Micsoda karmok! Szegény fácánjaim! Az a pár darab. Hát ezért vagytok ilyen kevesen?
Még egy nyúl, és vége. Kijönnek a hajtók. Felpakolunk, azután hazafelé fordítjuk a kocsi rúdját.
KÖD
Szeretem a ködöt, amely eltakar, és egyedül lehetek benne.
Szeretem a ködöt, mert csend van benne, mint egy idegen országban, melynek lakója a magány, királya pedig az álom.
Szeretem a ködöt, mert túl rajta zsongó jólét, meleg kályha, ölelésre tárt karok és mesék vannak, melyek talán valóra válnak.
Szeretem a ködöt, mert eltakarja a múltat, a jövőt, és a jelen is olyan homályos benne, hogy talán nem is igaz.
Olyan kevesen szeretik a ködöt, és olyan kevesen találkozunk benne, de akik találkozunk, nemcsak a ködöt, de egymást is szeretjük.
A ködnek anyja a völgy, apja a hegy, sírásója a szél, és siratója a napsugár. A külországi ködöt nem ismerem. Ott talán a hegyeken is megterem, de nálunk jobbára a völgyek teknőjében születik – néha már nyáron –, és csak akkor megy apjához látogatóba, ha nagyra nőtt. De ekkor már rendesen november van.
Ilyenkor már a vágásokban dérharmattól ónos minden fűszál, és nehezen akar reggel lenni.
Járom a ködöt.
Eleinte szinte fázom letérni a gyalogútról, melynek tíz lépésre már vége van – a többit takarja a köd –, de aztán csak belelépek a gazosba, és amikor már negyedórája settenkedem benne, úgy érzem, nem is olyan hideg. Csak mozogni kell benne!
Helyenként megállok és hallgatózom. Csak a harmatcseppek hullanak a levelekről, és valahol messze egy szekér zörög. Örülök, amikor már nem hallom.
A szekérhez ember tartozik, az emberhez kínlódás, a bajhoz átok és az ún. civilizáció ezer ága-boga, melyek gyötörve boldogítják az embert.
Jobb, ha nem hallom.
Magasan felettem, valahol a köd tetején varjak kiáltoznak reggeli üzeneteket. Hangjuk ősi, mint maga a föld. Kint háltak a tó mellett, és most mennek a rétre, hova lila csillagokat rakott a kikerics. Este erre jönnek vissza, de akkor már csendesebben vannak, mert a közelgő éjszaka hallgatása a varjakat is megérinti.
Később vadlibák diskurálnak a ködben, előttem pedig felrebben nagy méltatlankodással egy kakas, melyet szabályosan elhibázok. Már amikor meghúztam a ravaszt, éreztem, hogy elkéstem, és a kakas nincs „jó helyen”, de az ember azt hiszi, minden sikerül.
A kakas hát elment.
– Kevesebbet tűnődni és jobban figyelni! — korholom magam, és amikor egy nyúl ugrik fel, szinte a lábam alól, ezt már nem menti meg semmi. Lábait összekötöm, és felakasztom egy fára. Majd visszajövök érte.
Egy mátyás kiabál előttem, mire meglassúdok, mert lehet, hogy a mátyás jelez valamit, bár a hangja nem izgatott. Nem érzek ki belőle semmit.
Bezzeg megrándulok, amikor vészes kurjantással vág el a fejem felett. Puskám az arcomnál, szemem széthúz minden gallyat, hogy talán mögötte…, de nem mozdul semmi. Száll a köd, lehullik egy-egy falevél, és csend, csend.
Csak később mérgelődöm, és szidom a mátyást, mely valószínűleg engem jelzett. A zsivány hírharang biztosan azt kiáltotta szét a szabad népeknek, hogy:
– Vigyázzatok! Ember! Emberrr!…
Ami az erdei népek nyelvén annyit jelent, hogy:
– Gyilkos! Vigyázzatok!
Szidom a mátyást, pedig igaza van.
Be is bizonyítom mindjárt, mert egy kakas ismét felburran előttem, és ez már hangos zörgéssel esik a bokorba. Öreg a kakas nagyon, mert akkora sarkantyúja van, mint a hüvelykujjam.
Ezt is felakasztom egy fára. Nemsokára kisüt majd a nap, és akkor összeszedem őket. Nem szeretem a hátizsákos vadászatot. Húzza a zsák az ember vállát, a vad összegyűrődik benne, és utolsó melegét a hátunkra pazarolja, állandóan emlékeztetve elrabolt kis életére.
Cinkék surrognak most felém.
Némelyik oly közel száll, hogy a kalapommal leboríthatnám. Halkan cserregnek, forognak az ágakon, és isten tudja, mit találnak hol itt, hol ott, mert úgy látom, néha csípnek is valamit.
Egyszer csak – jobbról – ijedten sikkant egyet a feketerigó. Olyan rémület van a hangjában, hogy az már szinte emberi. Így sikolthat fel a gyermek, ha a bika kergeti.
A ködből aztán kiválik egy rigó, amint suhan a bokrok alá, nyomában pedig egy karvaly olyan kicsire húzott szárnyakkal, mintha nem is lennének szárnyai. Lábai előrenyújtva, karmai nyitva, markolásra készen, s a rigó csak egy pillanattal előzte meg a halált.
A karvaly pár méterre zúgott el mellettem, és már majdnem elveszett a ködben, amikor utánalőttem. A lövés után tisztán hallottam, hogy valami tisztásra esett, mert tompán puffant, és ág se, levél se zörrent utána.
Arrafelé megyek, mert kell a karvaly a baglyomnak.
A cinkék már megint barátságosan diskurálnak, pedig előbb, amikor a rigó vészt sikoltott, ugyancsak csendesek lettek.
Kiérek egy nyiladékra. Itt a köd mintha ritkább lenne. Keresem a karvalyt, mely csak ide eshetett. Kinézem az irányt, ahonnét lőttem, és már látom madaramat. Szárnyai szétterítve, feje előreesett, mintha búsulna. Mintha nem is az a madár lenne, mely előbb vad, gyilkos ösztönnel suhogott a rigó után. Bár ezek csak szavak. „Vad”, „gyilkos”… Ezeket az ember találta ki. A karvaly mit sem tud róluk. A karvaly egyszerűen éhes volt, és enni akart. Reggelizni. Ki kávét reggelizik, ki feketerigót „natúr”.
Én megöltem a nyulat, a fácánt, a karvalyt, én nem vagyok gyilkos? Nem, én vadásztam. A karvaly megöli a rigót, mert éhes, a karvaly útonálló gyilkos. Ez csak világos?
A róka megfogja a nyulat, mert fiai vannak, ezért „vörös hóhér” a neve. Az ember halomra mérgez fűt-fát, ez egyszerűen „tisztogatási akció”.
Köd van körülöttem. Álmos, szürke, földi felhők, és csodálatos, milyen tisztán látom az ember igazságtalanságát.
Szidom is magam érte.
– Eredj haza, tedd le a puskát, és horgolj egy terítőt a nagymama neve napjára. Butaság! Persze hogy gyilkolsz te is. Ösztöneid ugyanolyan ősiek, mint a vadé. Csak nem kell nagyképűsködni. Amikor így egyedül vagy: ősember vagy. Csak a fegyvered jobb, de azt magadnak, az „ember”-nek köszönheted. Egyébként a bal csőbe jó lenne golyót tenni, mert erre már disznók is lehetnek…
Hát ez már igaz. Amíg elgondolkodva felmásztam a hegytetőre, nagy utat hagytam magam mögött. És amint megyek feljebb, feljebb, ritkul a köd. Egyszer csak alattam marad, és úgy érzem, egyedül vagyok a világon.
Alattam van az idő, mely elmúlt, alattam az utak, amelyeket megjártam. Tenger van alattam, melybe minden beleveszett, amelynek hullámai nem verik a partot, csak némán henteregnek. Céltalanul. Nem rombolnak, nem építenek. Nem mennek rajtuk hajók, nem is jönnek; nem búcsúztatnak, de nem is várnak senkit.
A nap szinte áll. Hova menjen? Kinek világítson? Én vagyok az egyedüli, akit lát, értem pedig talán el sem indul.
De azért itt mintha melegebb lenne… Hegyre másztam, talán azért? Nem. Arcomat melegíti a nap. Meg a kezemet. Jólesik. Szembenézek vele, és szinte látom, hogy lassan elindul felfelé. És rám nevet. Egyedül vagyok. Enyém itt most az ég, melyen az én napom megy fel, felfelé…
A másik oldalon meg újra beleereszkedem a ködbe. Elhagynak a tűnődő gondolatok, mert jó tudni, hogy a köd felett mégiscsak süt a nap. A nyiladék bal oldalához lapulok, és úgy csúszom lefelé. Egy fácántyúk szedeget az úton, és ijedten emeli fel fejét, amikor mozgásom észreveszi. Megállok. Csak ne repüljön – fohászkodom. Mert akkor felveri az egész környéket.
A jó kis tyúk szót fogad. Le nem veszi rólam szemét, és szépen besurran a sűrűbe. Várok még, hogy messzebb elmenjen, aztán csúszom tovább.
A völgyfenék már messze nem lehet, amikor szokatlan tompa puffanások érnek hozzám. Mintha valaki ököllel a ház oldalára ütne néha. Közben pedig pattanik valami.
Állok meredten, de nem látok semmit.
Aztán csigalassan elindulok. Szemem hol a ködöt furkálja, hol a lábom alá pislant, hogy rá ne lépjek valami zörgős holmira.
A dobbanások erősödnek. Már látom a vízmosást sárgállni, de észreveszek mást is, amitől érzem megfeszülni bennem az ugrásra kész ősembert vagy az íját megfeszítő középkori vadászt.
Három disznó turkál a páfrányos völgyfenéken. Néha valami gyökér szakadhat, és az, ami a mély, döngő hangot adja. Nem nagyok a disznók, úgy látszik, testvérek.
Egy-egy pillanatra megállnak, szimatolnak, hallgatóznak, aztán turkálnak tovább.
Jó lenne most egy kétcsövű golyós puska. Kettőt nyugodtan kiduplázhatnék közülük, de így bizony csak egyről lehet szó. Amelyik közelebb van. Éppen felemeli fejét, amikor oldalba lövöm.
A másik kettő szinte a lövés pillanatában eltűnt, a meglőtt pedig felbukott, aztán beugrott a mellette levő vízmosásba.
Új golyót teszek puskámba, és halkan a lövés helyére megyek, mert tudom, hogy a disznó már az enyém. A nagy golyó szinte fellökte, és elugrása csak a menekülés utolsó fellobbanása volt.
Amikor lenézek a vízmosásba, ott fekszik a disznó. Szája még kinyílik, mintha ásítani akarna, és úgy is marad.
Rágyújtok egy cigarettára. Fácán, nyúl, karvaly, disznó. Változatos, szép teríték. Elégedett vagyok! Szép reggel volt. Gyilkolás ide, gyilkolás oda – örömmel nézegetem a kis kant, csak még azt nem tudom, hogyan hozom ki a vízmosásból. Igaz, nem mély – talán négy méter –, de a disznó vagy egy mázsa, és a part elég meredek. Itt sem hagyhatom, mert az idő felmelegedik, és amíg embereket hozok, megromolhat. Csak ne ugrott volna bele ebbe a rongyos árokba!
Lecsatolom a puskaszíjat, lábára kötöm, és nagy, üggyel-bajjal kihúzom a partra.
Folyik rólam a víz.
Elő a bicskát!
Agyarai bizony gyengék, de azért csak disznó ez! És szépen becsúsztam hozzájuk. Megérte a fáradságot!
Gyorsan kivágom, és meg is lékelem, amikor megszólalt a nyiladékon valaki:
– Mit csinálsz, fiam?
Mintha a kígyó csípett volna meg, úgy ugrottam fel. Ki a fene számított itt emberre?
Különös az, hogy az első pillanatban az volt az érzésem, hogy tilosban járok… És most megfogtak. Mivel pedig magam nem szoktam orvvadászni, később az a tiszteletlen gondolatom támadt, hogy valamelyik ősöm űzte ezt a tisztes mesterséget, és most bennem régi ijedések rándították meg az idegeket.
A nyiladékon pedig Péter bácsi állt, a nyugdíjas erdész, aki az erdőszélen egy kis házban lakik, és most csendesen derült ijedelmemen.
– Megijesztett, Péter bácsi…
– Látom, te is a süldőcskét…
– Van vagy száz kiló – néztem a disznómat.
– Valamikor… – kezdte, és én az égre néztem, mert ha Péter bácsi a régmúlt időket hozta elő, akkor amellett megesteledett az ember. Pedig nem volt beszédes. Néha hetekig se szólt egy szót se, de ha elkezdte, akkor aztán nyöghette a hallgató.
– Ha segítene, Péter bácsi, felakasztanám ide a fára, és kidobnám a belsejét.
– No, gyere.
Szuszogott az öreg.
– Nem is olyan süldőcske – kárörvendtem.
– Legénykoromban a hónom alatt vittem haza az ilyent…
Nagy nehezen lógott a kis kan. Amikor készen voltunk, hívott az öreg:
– Gyere be hozzám egy csésze teára. Néha nagyon egyedül érzem magam.
Csodálkoztam. Ritkán hívott valakit magához elhagyott kis otthonába. Legényember volt. Amikor nyugdíjazták, azt a kis házat kérte lakásul, amely valamikor vadőrház lehetett.
– Jó nekem ez nagyon – mondta. – Itt nem zavar senki. – És azóta ebben az öreg zsúpos házban csendeskedett.
– Tudod – mondta menet közben –, ilyenkor nincs maradásom. Ha süt a nap, ráhúzom a függönyt az ablakra. Nekem ne mutogassa kopottságom, öregségem. De ha jön a köd, előjövök, mint este a borz. És járok összevissza a jó nagy ködben. Szinte elfeledem ilyenkor, hogy eljárt az idő. Tudod – és vidáman nézett rám –, akár hiszed, akár nem, én szeretem a ködöt!
– Én is szeretem, Péter bácsi.
– Te is?… – vállamra tette kezét. – Ugye, te is. No látod… Az öreg házat csak akkor láttuk meg, amikor már majd ránk esett. Bent pattogott a tűz, és az öreg holmiknak olyan szaga volt, mint múlt századbeli kalendáriumoknak. Nem is olyan csúnya ez az öreg ház belülről.
Az ágy előtt őzbőr szőnyeg, a falakon régi képek, melyeken az alakok már feketék az idő kormától, üszkétől.
Az asztalon dohányszita, benne pipa. Egy fénykép aranyrámában, de olyan elmosódott, mint ma az egész világ. Köd künt, köd bent. És ez a nehéz szag – pipás emberek otthonának szaga –, mintha nem is kívánná a világosságot…
A teavíz már zümmögött. Alatta nyalakodva libegett a kékes láng, és Péter bácsi vidáman sürgött-forgott a készülődéssel. Közben mesélt.
– Akkor még kocsin jártunk Pestre – mondta. – Selmecről nemrég jöttem meg. Kutya hideg volt. Kellett volna egy disznó. Persze, engem küldtek ki. Mutassam meg, mit tudok. Amellett a vadőrök is disznó után jártak. Szerencsém is volt, de értettem is a dolgot. Délben, mikor hazamegyek félig megfagyva, az erdőmester mosolyog.
– Sokan vannak odakinn? – mondja.
– Elegen – mondom –, de a disznóért mehet a kocsi.
Hát még amikor meghozták! Volt gratulálás, mert erős két mázsa volt.
– Szép idők voltak – és megállt egy pillanatra, hogy kinézzen az ablakon a ködbe, mintha ott lehetne látni még a régmúlt dolgokból.
Szürcsölgettük a teánkat, és valami békés, mély csend úszkált körülöttünk. A bútorok, a falak mintha közelebb hajoltak volna hozzánk, és mintha belőlünk is emlékeket szívtak volna az éji órákra, amikor egymással beszélgetnek.
Puha és homályos volt minden, ami körülvett bennünket, és gondolatban ilyen öregséget szántam magamnak.
Később aztán Péter bácsi panaszkodni kezdett. Először a reumájára, aztán egész elhibázott életére.
– Úgy éltem, mint egy kivert kutya, és úgy is halok meg. Példát vehetsz rólam – mondta. – Te még fiatal vagy – és keserűen legyintett a levegőbe.
Az előbbi kedves hangulat megkeseredett köztünk. Most valami penészszag úszkált a levegőben, és az öreg bútorok is öreges irigységgel néztek ránk, akik már untuk egymást.
Az asztalon por, a sarkokban pókháló, és az ágyból kilátszott a lepedő széle, mely gyűrött volt és bizony – piszkos.
Az ajtó mellett sáros cipő, az ablakon fakó függöny, s a kályha csúnya, repedezett darabjait csak a szokás tartotta már össze.
Mi van velem? – kérdeztem magamtól. – Előbb még kedves és szép volt itt minden…
Az öreg is észrevette szemlélődésem, és keserűen mondta:
– Nézed, ugye! Hát ez bizony ronda odú, és csak magamfajta vén kutya marad meg az ilyen ólban…
– De Péter bácsi!
– Látom a szemeden. De… igazad van – és türelmetlenül dobolt az asztalon. Terhére voltam.
Mi történt itt?
Ekkor a szemem az ablakra tévedt. Homályos üvege csillogott, amennyire tudott. Látni lehetett az erdő minden fáját. Az ágak fürödtek a fényben, a cinkék vidáman cincseregtek. A hegyek és völgyek felett pedig szemvesztő fényességben úszott a nap.
De a köd, a mi mindent megszépítő, ónos, öreg ködünk itthagyott bennünket panaszunkkal, keserűségünkkel, kivilágosodott rongyosságunkkal, öregségünkkel.
Alig búcsúztunk. Az ajtóban Péter bácsi szeme elé kapta a kezét, mert a fényesség szinte megütötte.
– Hát nem undorító?
Amikor visszanéztem, láttam, amint húzta az ablakokra a függönyöket.
Én pedig elindultam a napsütésben, csüggesztő ragyogásban hazafelé.
A sárga leveleken ragyogott a harmattá vált dér, mert – amint mondom – akkor már november volt, amikor az elárvult határban csak a pipiske sírdogál, és a vadlibák kiáltanak a mezőknek távoli üzeneteket.
A KIRÁLY
Hajnalodik. Az ablak üvegére ködös derengés kúszik, és a világosodással együtt nyílik mind tágabbra a szemem. Úgy érzem, ünnep van. Valami nagy ünnep. A fenyőgerendák gyantaszaga régi karácsonyokra emlékeztet, és a félálom vakációs nyújtózkodása szétterül bennem, mint az erdőn a szabadság. Ha akarok: felkelek, ha nem akarok: nem. Holnap is nap van, sőt azután is… S az erdő ráér. Az erdő az enyém! Persze nem úgy, hogy kivághatom a felét vagy akár egy fáját is, mert az az erdő nem az enyém. Nem is kellene. Ha falum lenne, akkor se a temetőt szeretném… De az élő erdő az enyém. Levegője, gyalogútja; vadcsapása, szállongó levele, madárkiáltása, hava, jege, csillogó égboltja, minden kósza felhője, vadja, hala mind az enyém, s ezért igen nagy úrnak érzem magam, mint ahogy vagyok is. Ki parancsol nekem? Senki! Kivel cserélnék? Senkivel! Szívemre teszem a kezem, magamba nézek: igazán nem cserélnék senkivel?
– Nem! – kiáltok magamban, és nézem az ablakon a reggel arcát. Nézzük egymást, egyszerre ébredtünk, és szeretjük egymást nagyon.
– Gyere be – hívom én –, itt minden a tiéd. A szoba melege, álmaim meséje, takaróm simogatása, sóhajtáson, megelégedettségem, minden…
Csak mosolyog.
– Tudom – bólint –, azért a tied, mert nekem adod.
– Hát felkeljek?
– Csak ne siessünk – csillapítom magam, és melengetem szívemben az ébredés boldogságának kék madarát.
Jó így egyedül.
Hiszen szeretem én a barátaimat, de így mégis a legjobb. Király vagyok, császár, várúr vagy kóbor igric – minden, amit akarok!
– Felség, a miniszterek legkegyelmesebb megjelenésére várnak.
– Kamarás úr, rúgja ki őket!
Ezt egy király se teheti meg, és én megteszem. Semmi felelősség nem terhel.
Vagy bejön a toronyszobámba a szolgálatos hajdú.
– Uram, vásáros szekerek zörögnek az országúton. Tán jó lenne közibük csapni…
– Ha bárkinek a hajaszála meggörbül, karóba húzatlak benneteket!
Így a vásárosok békén mehetnek Viennába vagy Kecskemétre, ahogy várúri kedvemnek jólesik.
Vagy: peng a kezemben a koboz, és aranyflorenus hullik a süvegembe.
– Még egyszer, diák!
És én belecsapok a húrok közé, és megsimogatom a lelkét a nótának.
Szinte hallom.
Hát ezért szeretek egyedül lenni.
Ma nem lesz napsütés, de ez nem baj. A reggel elácsorog még egy kicsit az ablakom alatt, aztán benevet még egyszer, és leszalad a völgybe, csak úgy porzik lába alatt a hó.
Fúj a szél.
Nem érzem, csak látom. A gyertyán vékony ágai suttyognak ablakom előtt, és néha cinkék szállnak rá. Arra a fagyos ágra…, hogy el nem fagy az a cérnaszál kis lábuk!
A cinkék aztán eltűnnek, s a szél is megnyugszik.
Azon gondolkozom, hogy a király vagy a várúr szokott-e magának parancsolni? S ha szokott, hogyan szokott?
Mindenesetre nyolc óra van, s ilyenkor már illik felkelni.
– Mozgás, király úr!
– Nana, fiam, hogy beszél maga egy királlyal?
– Semmi: hogy beszél! Na, hagyjuk az időt… Igen, most már fel kell kelni.
Megdöngetem a királyi vár falát, mert ez itt így szokás.
– Hallom, csapódik az ajtó, és bejön Gyuri, azaz George, a szolgálattevő kamarás. Most fővadászmesteri uniformisban van, rangrejtve.
– Milyen az idő, Gyuri?
– Hó lesz. Jó lenne elindulni. Csupa rókacsapás az erdő. Hozom a teát.
– Hagyja csak, rúgja ide azokat a bakancsokat.
Mit tagadjuk, vége a királyságnak. Igazi király csak egyedül tud lenni az ember. Felrángatok bakancsot, nadrágot, megiszom a teát, és nyakamba hajítom a puskát.
– Gyerünk.
A vadászház dombon áll, és – mint a gazda, ha elhagyja a háza táját — körülnézek. Havas, csendes, fehér világ. A felhők lassan szállnak nehéz terhükkel, és az erdő néma, mint a gondolat.
A túlsó oldalon egy róka egerészik. Gyurira nézek, aki úgy tudja a gondolatomat, mint én az övét.
– Meg lehet próbálni.
A völgyben patak, jó sűrű fűzfabokrokkal. Odáig kell lecsúszni, aztán cincogni, mint az egér…
– Maradjon itt, Gyuri.
Elnyel a sűrű fiatalos. A hó puha, mint a pehely. Tíz perc alatt a bokor mellett vagyok. Innét nem látom a rókát, de látom Gyurit, aki bólint, hogy rendben van a dolog.
Régen cincogtam már, egy fogam is éppen hiányzik a megfelelő helyről, de amikor ajkam a fogamhoz szorítom, és szaggatottan megszívom a levegőt, elég élethűen hangzik. (Egy király, aki cincog: gyalázat!)
Közben nézem Gyurit, aki mozdulatlan, s ebből tudom, hogy róka jön. Kedves csemegéje az egér, hát miért ne jöjjön?
Már látom. A puska lassan megmozdul, vállamhoz támaszkodik, aztán végigcsattan a lövés a völgyön.
– Na!
Szép nagy kan róka.
Gyuri a kalapját lengeti, s most megint királynak érzem magam. Gyuri a „nép”, s nekem most újveretű ezüstpénzt kellene „hintenem” a „tömegnek”, de hogy a fenébe hintsem, amikor Gyuri legalább száz méterrel magasabban van?
A róka kabátját hamarosan legomboljuk, és most már igazán elindulunk. Ezt a környéket már felzavarta a lövés, messzebb kell menni, mert itt már hiába csalogatjuk a rókákat.
A mai napra ugyanis rókahívást írtam elő magamnak, s ez a nap nagyon jól kezdődött. A bundát gyorsan kifeszítjük a szárítódeszkára, s a boldogult róka földi maradványait kiakasztjuk egy fára, hogy a cinegék hadd szórakozzanak. Még el sem indultunk, már felfedezték a rókahúst, és csipegetik szorgalmasan. Nem vész itt kárba semmi!
Aztán szorgalmasan tapossuk a havat. Meg-megállunk, hallgatózunk, és nézzük a fák sűrűjét, hogy nem mozdul-e valami.
Hallgat az erdő. Várja a havat, állja a telet, nézi az időt.
A dombháton a régi kunyhó maradványai. Régi napok, régi emberek, régi tűzrakások emléke. Most rom. A gerendák közt sarjak nőnek, az idő őrli önmagát, s odalent a cinkék eszik a rókát. Jól van ez nagyon.
– Gyuri, menjen le az oldalban negyven-ötven lépést, és hívjon a nyúlsíróval. Én itt fenn maradok.
Szél nincs, a róka bárhonnan jöhet, s ha én is lemegyek, nem látom meg, ha innét jön. Gyuri lecsúszik, megáll és nézelődik. Vár. Meg tudnám mondani, melyik pillanatban veszi szájához a hívót, annyira egyformán gondolkodunk.
No, most.
Olyan élethűen sír fel a halálos veszedelemben vergődő nyúl, hogy megrándul kezemben a puska. Róka legyen a talpán, ha erre ide nem rohan osztozkodni.
A sírás elhallgatott, s a szemem jár a dombhát és az oldal között, mint a motolla. Csend. Ág se rezdül. Mitől is rezdülne? Megállt az idő. Megálltak a felhők, dermedten hallgatnak a fák, a szél, isten tudja, hol kóborol, csak a szívem ver figyelő élénkséggel. Mintha nem is az enyém lenne. Nem tudom, mikor indult el, és nem tudom, mikor áll meg.
Hallgatom a szívem.
Ha majd egyszer megáll, és elszakad a testemtől az, ami én vagyok, lehajolok még egyszer, és megcsókolom a szívem; megcsókolom, mert szeretett engem, és szerette az egész világot. Jól tudom: a fényt a szemem itta, a dalt a fülem fogta, a simogatást a kezem érezte, szép utakon a lábam vitt, és a gondolatok a fejemben születtek, mint az ég távoli villódzása, de mindezt a szívem gyűjtötte össze, és belőle lett minden, ami Szeretet.
A túlsó domboldalon most mozdul valami. Messze van még…, róka! Úgy jön felénk, mintha csak éppen erre volna dolga, de siet. Irigy! A nyúl elhallgatott, s most az a másik róka már eszi a csemegét!
Jaj, csak a Gyuri most el ne kezdjen sírni! A róka gyanút fogna. De nem! Gyuri is látja a rókát, és áll, mint a bálvány! Idegeim, úgy érzem: tovább már nem feszülhetnek. A havon simán csúszik a vörös árny, és – sajnos – Gyurit előbb észreveszi majd, mint engem. S akkor elugrik jobbra vagy balra. Ezt a pillanatot kell elfogni. Úgy jön a róka Gyuri felé, mintha köves út vezetné hozzá. A végtelenül finom rókafül nem téved egy millimétert sem, de a gyanú ott feszül a levegőben, és megtorpan a róka Gyuri alatt, hogy semmiképpen nem lőhetek.
Aztán kiugrik balra.
Csattan a puska kétszer egymás után. A róka szinte repül, de aztán meglassúdik a futása, tétova lesz, dülöngél és elfekszik. Gyuri ismételten megemeli a kalapját, és én hasonlóan visszaintek. Ezt a rókát Gyuri hívta be, fele érdem az övé, tehát ő is királynak képzelheti magát, aki a rókát ide parancsolta.
De ezen most nem vitatkozunk.
Uralkodók nem vitatkoznak, nem verekednek. Ha valami baj van, egymásra eresztik a katonákat, intézzék el azok. Én azonban nem küldök Gyuri ellen semmit, mert még egy kutyám sincs, míg Gyurinak négy tehene van, így nem kétséges, hogy ő győzne.
A róka hátizsákba kerül, mi pedig rágyújtunk.
Száll a füst.
Jó nagy utat bejártunk, így jólesik az ülés. A fákról néha leszakad a hó, később pedig esni kezd.
– Talán elég is volt mára? Gyuri körülnéz.
– Nincs miért erőltetni. Esik a hó.
Esik. Száll némán, mint az álom. A kezünkön elolvad, a kucsmánkon megmarad.
Elindulunk hazafelé.
Házunkon még füstölög a kémény, ablakából ránk néz a csend.
A nagy kulcs gorombán csikorog az ajtóban, de a kis szoba álmos melege körülvesz, mint az ölelés.
Teszek-veszek, öregesen, komótosan, amíg Gyuri odakint a második rókát vetkőzteti. Múlik a téli nap. Az ablakot már a hamvas délután árnyai simogatják, a kályhában újra fellobog a tűz, és vörös villanásai kint játszanak a padlón.
Nézem őket, s a két rókára gondolok. A két életre, amelyet elloptam az erdőtől, a két bundára, amelyeket asszonyok sétáltatnak majd élettelen villanyfényben a korzón, és a kezemre nézek, hogy nem véres-e.
Nem véres.
Járom az utamat, mert nincs más, és elveszem a rókától a bundáját, mert valaki nekem adta. Cserkészek a nagy erdőn, aminek élet a neve, és tudom, hogy rám is cserkésznek. És egyszer, majd felsír valahol egy róka… Hohó!… Az én rókám, és rohanok, irigyen, nehogy másé legyen, mint ezek a rókák az egércincogásra és nyúlsírásra. S elsurran valahol egy nyíl, sötétség csordul a szememre – aminek a másvilágon talán világosság a neve –, s eldőlök a hóban vagy a májusi réten.
És engem se sajnál senki. Miért sajnálna?
Ami érték volt belőlem, az megmarad, a többit meg megeszik a cinkék, s én eltűnök, mintha soha nem álmodtam, parancsoltam, uralkodtam volna.
Én: a király!
LELKIISMERET
„Még hattyúink is vannak – írta Paczolai –, de feléjük se megyek, mert nem akarom riasztani őket, amíg itt nem vagy. Liba: millió. Kacsa: ugyanannyi. Mire vársz? A korcsolyád hozd el, mert a réten rengeteg a jég, s az árokpartot korcsolyával szaladjuk végig.”
Nagy tél volt akkor. A patakok is mind beálltak, és a szegény, éhes libák jajgatva gágogtak az éjszakák hideg, tanácstalan útjain.
A hó, a jég eltemette a vizet, eltemette a földet, és eltemette az életet. Pusztult a vad az erdőkben, a mezőkön. Aki akarta, kézzel is megfoghatta őket, de ki akart ilyenkor vadászni? Elég volt az etetőket rendben tartani. A kocsi kivitte az ocsút meg a szénát, és visszahozta a csonttá fagyott őzeket. A vad ott állt az etetők körül. Bágyadtan, esetten nézte az embert, aki élelmet hozott, s amikor a szán meglódult, azonnal odament, és enni kezdett.
És nem múlott sem a hideg, sem a hó.
Paczolai levelében csak a hattyúk izgattak. Libát, kacsát lőhettem otthon is, de hattyút…
Másnap hajnalban aztán felültem a vonatra, mely barátom „hattyús” hazája felé közeledett. Hajnal volt még. A mozdony gőzfelhőben úszott. Ez az a gőz volt, aminek fűteni kellett volna, de befagytak a csövek, és a gőz belesüvített a vak világba. A kocsi ablakán terjedelmes pálmák és egyéb délszaki növények virágzottak, s így félig megdermedve hulltam hórihorgas barátom csontos karjaiba.
– A hattyúk?…
– Öt darab. Egyet te, egyet én lövök… – Úgy beszélt róluk, mintha a hattyúk a kertjük alatt a patakban költöttek volna.
Ekkor már reggel volt. Az állomás körül feketedett a hó a libáktól.
– Látod?… Fel se rebbennek.
– Szegények!
Amikor a szán csilingelve elszaladt mellettük – jó sörét távolságra –, a libák felálltak. Nyakuk kérdőjellé görbült, mintha azt kérdezték volna: – És most mi lesz?
A szán továbbcsúszott, s az ezernyi madár aléltan pottyant vissza a hóba.
– Hát mit szólsz hozzá?
– Semmit. Nálunk is sok a liba.
– De ennyi nincs!?
– Nem olvastam meg…
– Hattyútok is van? – mérgelődött barátom, aki több lelkesedést várt tőlem.
– Az nincs.
– Na látod. Itt minden van!
Reggeli után elindultunk „hattyúzni”. Arra gondoltam, hogy majd sok év múlva unokáim lesznek, előveszem a fényképeket, és a csemeték nagy szemekkel hallgatják, amikor öregapjuk itt hattyúzott meg ott hattyúzott. Hajaj! Szép idők voltak!… Paczolai is mellettem áll a képen, és róla azt mondom:
– Szegény megboldogult barátom…
Paczolai két évvel idősebb. Fél szemmel rásandítok piros orrára, és nem merem elmondani, hogy mit gondolok. Erőszakos ember. Mindig felül akar maradni. Szeretem Paczolait, de a két év, az csak két év… Illik, hogy én könnyezzem meg őt…
Egyelőre könnyeink csak az orrunkkal kapcsolatban jelentkeznek.
– A lovakra vigyázzatok – intett bennünket barátom apja –, valami fúvásba bele ne menjetek, mert ha a lovaknak valami baja lesz, inkább haza se gyertek. – Hogy velünk mi fog történni, arról az öreg Paczolai nem emlékezett meg. Úgy látszik, velünk nem eshetett baj.
Lassan ballagott a szán. A két nehéz muraközi széles fara alig mozdult előttünk. Ha a kocsis biztatta őket, csak a farkukkal integettek vissza, hogy jó, jó, tudják ők az utat, minek itt nagyképűsködni. Egyáltalán disznóság ilyenkor kihajtani a szegény lovat…
Nem mondom. A hosszú nyárfás úton töretlen volt a hó, és a lovak jeget izzadtak a förtelmes hidegben.
Körülöttünk libák. Az egyik csapatban egy különös színű libát látok.
– Géza, ez valami ritkaság. Meglövöm.
– Először a hattyúk!
Mentünk a hattyúk felé, akik állítólag a rét közepén egy kiöntésen tanyáznak, ahol valami meleg forrás lehetett, mert nem fagyott be a víz.
A libafalkák – amerre mentünk – eltipegtek utunkból.
A nyárfás út végén kis domb. Leszálltunk, és óvatosan felcsúsztunk a domb tetejére, ahonnét le lehetett látni a kis tocsogóba.
A hó nagy fehérsége közepén fekete tükör a befagyatlan víz. És ebben a tükörben, mint öt kis gálya ül mozdulatlan az öt hattyú. Csak néztük. Akkor már éreztem, hogy én ilyet többet nem látok életemben. Talán százötven lépésre lehettek.
– Na, gyerünk! – vezényelt Paczolai.
– Ne kiabálj – rettentem meg –, elrepülnek.
– Fenét. Szelídek ezek – indult el barátom –, tegnap a csőszt ötven lépésre bevárták.
– Te, Géza, ezt nem hiszem.
– Csak gyere!
Puskáinkat lövésre készen, kicsit oldalt mentünk a hattyúk felé. A hó ropogott, mintha kockacukrot rágtunk volna.
– Elég lesz, Géza… – suttogtam.
– Nyugalom!
Bennem már úgyis mozgott minden ideg, és a barátom fennhéjázására szinte reszketni kezdtem.
– Te, ha elmennek!
Úgy beszéltük meg, hogy letérdelünk, barátom számol: egy-kettőhárom, és a két szélső hattyúra lövünk. Messzelátós puskákkal igazán nem volt tudomány a kiszemelt hattyúkat meglőni, bár a sortűzszerű lövöldözéshez nem volt sok bizalmam.
Paczolai még mindig ment. A hattyúk gyanúsan figyeltek.
– Géza, én nem megyek tovább…
Paczolai megállt, kényelmesen kinézte a helyet, dörmögött valamit kishitűségemről, és letérdeltünk.
– Most számolok – mondta.
Belenéztem a messzelátóba. Keresem a szélső hattyút, de bizony nem látom. Felemelem a fejem, és sziszegek, mint akit megszúrnak. Az öt hattyú lágy szárnycsapásokkal úszik a levegőben…
Szótlanul ültünk vissza a szánba. Barátom hamar kiheverte a kudarcot.
– Most libázunk egy kicsit – mondta –, aztán folytatjuk…
– Nem mentünk elég közel – dühöngtem –, húsz lépésre kellett volna! Aztán lasszóval…, elég hosszú nyaka van az ilyen hattyúnak…
Paczolai felháborodott.
– Látszik, hogy mennyit értesz a dologhoz. Azt hiszed, tőlünk repültek el? Nevetséges. Ilyenkor repülnek kicsit, minden délelőtt, aztán visszajönnek. Ezt minden gyerek tudja… Most meglövöd azt a furcsa színű libát, aztán visszamegyünk a hattyúkhoz.
Sokáig kerestük a libámat. Közben kisütött a nap, és enyhébbre fordult az idő. A nyárfákról – mintha megrázták volna magukat – csillogó hófelhők szakadtak le, s a felszabadult ágak nyújtózkodva lendültek helyükre.
Csak a libámat nem találtuk. Igaz, hogy az idő enyhülésével, mintha a meggémberedett szárnyak is kiengedtek volna. A napsugárral élet hullt a hómezőkre, és a libák lankadt halálvárása egyszerre felengedett. Nem várták már közelre a szánt, gúnyos, nagy hangon repkedtek jó magasan, mintha üzenetet kaptak volna valahonnan, hogy elmúlt már a baj, csak egy kicsit tartsák még magukat, lesz eleség és szabad víz bőven.
Végre megláttuk a furcsa színű ludat. Messze volt, nagyon messze.
– Na, lődd meg, aztán menjünk. – Paczolai ezt úgy mondta, mintha azt mondta volna, hogy: – Gyújts rá, aztán tovább „hattyúzunk”…
Nem panaszkodhatom. Mozdulatlanul állt a szán. Feltámasztottam a puskám, és a két nehéz lónak a füle sem moccant, amikor elhúztam a ravaszt. De a liba sem panaszkodhatott. Mellélőttem – csak úgy porzott –, körülöttünk pedig, mintha csak erre vártak volna, nagy zajongással kapott szárnyra az ezernyi szép madár.
– Menjünk a hattyúkhoz!
A hattyúk azonban – úgy látszik – másfelé voltak elfoglalva, mert a tocsogón csak egy-két kacsa úszkált. Barátom rosszallólag nézett körül:
– Hol a csudában csavarognak ezek?… – Mintha a hattyúk találkát adtak volna neki fél tizenegyre.
– Talán otthon hagyták a zsebórájukat?…
Paczolai rám se nézett.
– Akkor kacsázunk. Elő a korcsolyákat.
Túl a dombhajláson még az őszön kiöntött a patak, és két partja mentén tükrös, nagy táblájú jég nyújtózkodott. A havat leseperte róla a szél, és mi vidáman csúszkáltunk rajta. Egy percre még a hattyúkat is elfelejtettük.
Végre vadásztunk. Nagy ívben vágtunk az árok partjához, és egy-két felrebbenő kacsát mindig lőttünk. Közben tüzet raktunk, megebédeltünk, és utána újra vissza a hattyúkhoz. A kis tocsogó üres volt. Hétköznapi, szürke, mintha sose úszkáltak volna rajta a mesebeli álommadarak.
Ekkor már délutánra járt az idő. A rét felett köd kezdett gomolyogni, és újra leszálltak a libák a nyárfás út két oldalán.
– Legalább ezekből lövünk egypárat – morgott barátom, aki ez ideig egyfolyában szidta a hattyúk neveletlen nemzetségét.
Elő a golyós puskákat.
Leszálltunk a szánkóról. A köd már füstölve jött a rét felől, nem sokat várhattunk. Lövéseinkre éktelen kavarodás. Még azt sem láttuk, maradt-e liba a havon, amikor Paczolai vadul ismételt, és belelőtt a kavargó tömegbe. Az ilyen ostobaság ragadós, és példáját én is követtem, de annyi volt a liba, hogy szinte lehetetlen volt a golyónak kitalálni közöttük.
Persze nem esett le egy se.
Előbbi lövéseinkre azonban két liba maradt a havon. Az egyik véglegesen, a másik pedig gyalogolt a rét és a köd felé. Puskáinkat letettük a hóra, és – utána!
A havat helyenként keményre fújta a szél, itt futottunk, de többnyire puha volt, és hamarosan elfeledtük a telet, mert melegünk lett, mintha foglyászaton lennénk.
A liba azonban sehol se süllyedt. Eleinte tántorogva, később pedig egyre peckesebben lépegetett előttünk. Zihálva törtettünk utána.
– Kerítsd! – hörgött Paczolai, de ekkor már alig álltunk a lábunkon. A liba lassan közénk került, mi pedig két oldalról szorítottuk. Erre megállt. – No, büdös – fuldoklott barátom –, megvagy!
A liba nem vette tragikusan barátom felkiáltását, kiszaladt közülünk, és – szép simán felszállt a levegőbe.
Én már leálltam, de Paczolai rohant még egy darabig, s a végén átkot szórva vágta kalapját a liba után. Aztán leroskadt a hóra.
Egészen összetört testi és lelki állapotban voltunk. Pár perc múlva mozdult a szél, elterelte a ködöt, és fázni kezdtünk. Távolról liba-gágogást hozott a szél, de aztán mintha emberi kiáltások is vegyültek volna bele.
– Miféle kiabálás ez? – kérdeztem.
– Vásárosok – mondta barátom –, Tüskésen vásár volt.
A ködöt ekkor már elnyomta a szél, és jól lehetett látni, hogy az országúton valami rendkívüli történt. A szekerek álltak, az asszonyok színes ruhái élénken mozogtak, s a kiáltások zűrzavaros hullámzása olyan volt, mintha tűz ütött volna ki valahol. Csak éppen a harangok bicsakló nyelvű félreverése hiányzott…
Paczolai remegő kézzel törölgette meg verejtékes homlokát.
– …Csak nem lőttünk meg valakit?!
Szörnyű meggondolatlanságunk, az esztelen lövöldözés úgy feküdt rajtunk, mint a lidérc.
Az az út volt talán fél kilométerre, de amikor a repülő libák közé lőttünk, puskáink pontosan arra az útra néztek! Nem is távolság a mannlichergolyónak. Igaz, a ködben elvesztettük tájékozódásunkat, de ez nem mentség.
Agyonlőttünk valakit!!!
A tömeg egyre hullámzott még az országúton, s az volt az érzésem, hogy az arcok mind felénk vannak fordulva, s a kezek ránk mutatnak.
– Gyere, Géza – nyögtem.
Nem szóltunk egész úton egy szót sem. Majd Vácra visznek – gondoltam —, esetleg Szegedre, a Csillagbörtönbe. És ha kiszabadultam, eltűnök a világban. Talán prémvadász leszek?…
Síri hangulatban értünk haza. Barátom szobájában lerogytam a székre, és vártunk valami rémet, hogy bizonyosság legyen.
A hosszú folyosón minden lépés mintha puskalövés lett volna, de felénk nem jött senki. Talán már tudják is?…
Később valami asszonynak a sipákoló hangja úgy ért hozzánk, mint a lélekharang:
– Mennek már a rendőrök! Összezsugorodtunk a széken. Azután valami nehéz borízű hang:
– Adja ki, Rozi, a mentőszekrényt, a mienkben nincs más, csak egy olló meg az a bádognyavalya, ami lábtöréshez kell.
Szóval él még – gondoltuk –, de meddig?
Múlt az idő. Amikor az öreg Paczolai benyitott hozzánk, lehorgasztottuk a fejünket, és vártuk az ítéletet.
– Hát ti mit bujkáltok? Mintha titeket hajkurásznának a rendőrök… Hallottátok, mi történt?
Hallgattunk. Nem voltunk kíváncsiak, mi történt.
– Az a kutya pálinka! Felnéztünk.
– Pálinka?
– Persze hogy pálinka. Bortól sose vadul így meg az ember. Megivott a kádár fél liter pálinkát, összekapott a fazekassal, és belevágta a bicskát. Aligha marad meg. Na, gyertek, egyetek valamit.
Tavasz lett körülöttünk. Élet. Vágyak. Az önvád bilincsei lehulltak a földre, és én olyan bágyadtan ültem, félrebillent fejjel, mint egy félnapos gémfióka.
De nem így Paczolai. Ő már prüszkölve mosakodott.
– Megfuttatott bennünket az a kutya liba – szuszogta –, kiizzadtam. Nem akarsz másik inget? Olyan csendes vagy… Hiszen nem mondom, féltettelek, mert őszintén szólva, csak te lőttél arra az út felé. Én ösztönösen kicsit félrefordultam…
Néztem a padlást, hogy nem szakad-e le a mennyezet, és néztem a földet, hogy nem nyílik-e meg Paczolai alatt, ő azonban vidám volt, mint a cinege március végén.
– Holnapig maradhatnál – mondta –, meglőjük a hattyúkat, és magaddal viszed kitömetni. Postán könnyen megromlik az ilyen kényes madár…
DECEMBER
(Emlékezés Kittenberger Kálmánra)
Fekszem a sarokban szénával tömött nyoszolyámon. Hallgatom, hogyan pattog a tűz a kályhában. Mondhatnám azt is, hogy kandallóban, de nem mondom, mert ezek a szavak a visszaemlékezés tiszta méhéből születtek, így tiszták ők maguk is. Ámbár ez a kályha olyan kályha, amelynek anyja egészen biztos, kandalló volt, apja pedig a zsibói kályhás. Alakja a kandallóé, szerkezete a kályháé. Olyan, mint egy kedélyes kofa, folyton beszél, perlekedik, duruzsol, és rengeteget eszik.
Most siránkozva sustorog, és mérgesen pattog néha, ami, azt hiszem, kályhanyelven a legsúlyosabb becsületsértéseket jelenti Onucra, aki megint havas fát hozott az erdőről.
A szobában még puha félhomály ásítozik, s a tűz villanásainak erőtlen szárnya repked ajtón, ablakon s az asztal alatt.
Odakünt köd.
Hét óra körül járhat az idő, és még a lélegzetem is visszafojtva sóhajtok, hogy fel ne ébresszem barátom, aki a szomszéd szobában alszik. Nem is szoba az, inkább olyan kis benyílóféle – elhúzható függönnyel és két fekvőhellyel –, ahol a mosdó van, és kényesebb vendégeinket szoktuk elhelyezni. Barátom ugyan nem vendég, de nagyon kényes mindenre, ami vele történik – és egyáltalában nem kényes semmire, ami mással történik.
Ő meg van győződve, hogy én horkolok, s ez rettenetes baj, én tudom, hogy ő horkolással vegyes fogcsikorgatást művel, de ez szóra se érdemes. Szóval ágytól már elváltunk, s ez nagy örömömre szolgált, amelyet azonban mutatni nem merek. Terror alatt vagyok – tudom –, de mit csináljak? Szeretem ezt a barátomat, és tűrök békességgel.
És visszafojtom a lélegzetem, mert hátha felébred! Aludnék még egy órácskát, de ha felébredt, vége az álmoknak.
– Felkelni…, felkelniii… – énekli –, feeelkeeelniii… Ilyenkor csúnya dolgokat szoktam fejéhez vagdosni, s ő – tudja, hogy mérges vagyok – megelégedetten énekel, zörög, jön-megy, intézkedik – és boldog. Közben borotválkozik. De nem egy helyben, és nem ülve, hanem járkál, mint Orbán lelke, és énekel. Először borotvafenőjét csattogtatja: ehhez indulók járnak, utána szappanoz: ilyenkor dudorászik, aztán jön a borotva, s ekkor végre! – elcsendesedik.
És beleszól mindenbe!
– Nem borotválkozol? – kérdi.
– Nem.
– Látod, én mindennap borotválkozom.
– Az a te dolgod.
– De engem nem is szólhatnak meg. Jöhet bárki…
– Jön a fene.
– De jöhet!
– Hát jöjjön! – dühösen rúgom le a takarót, és a kályha mellett meglangyosodott vízben hirtelen mosakodni kezdek.
– Hohó! – üvölt. – Az én vizem.
– Nem érdekel.
– De már belemártottam a pamacsot.
– Annak van olyan kellemes illata? Szeretem… így kezdődik a nap.
Aztán elindulunk.
Most békesség van, mert szuszogunk, mert hegyesek a hegyek, s a gyalogutak síkosak.
Ő elöl megy – mindig elöl megy –, s apró lábai úgy mozognak, mint a motolla. Nem szólok semmit, tartom az iramot – ha belegebedek is –, és csodálkozom az anyatermészeten, amely lótüdőt adott barátomnak. Majdnem húsz évvel idősebb, mint én!!
Szerencsére megáll.
– Te, ezt a kis bokrost meg kellene zörgetni.
– Lehet – egyezem bele örömmel. – Én mindjárt itt is maradok. Gúnyosan néz rám.
– Te pallón járó vadász, hát azt hiszed, jön ide valami?
– Bízd csak rám.
A három hajtó, Onuc vezérlete alatt, megkerüli a kis dombot, tüskést, és látom, amikor elindulnak. Cigarettára gyújtok. Barátom jóval felettem áll, és csóválja a fejét. (Ő nem dohányzik, és a cigaretta, hajtásban, szentségtörés.) A szél jó, így bodor füsttel áldozom Nicot apának. Mi lehet ebben a pár holdnyi kis sűrűségben? Egy-két árva nyúl…
Szerencse, hogy egy-két tisztásba belátok, így nem ér meglepetés. Hohó! – dobbant a szívem… A cigarettát kiejtem óvatosan a számból, és mozdulatlanul lesem előttem a sűrűséget. Valamit láttam… Egy nyúl is bujkál a szederinda között. Nem, nem kellesz… Szinte szétpattanok a feszültségtől, amikor egy kalapnyi kis tisztáson megjelenik a róka.
– Durr! – és már kapom is újra a puskám a nyúl felé, és gondolataim között az van, hogy ez már mégis telhetetlenség. Azt hiszem, az öreg kanálfülű is ilyesmit gondolhatott, mert nem mutatta többet magát.
A róka gyönyörű.
Barátom irigyen nézi, de azért nevet.
– Most már elhiszem, amit a rókákról összefirkáltál…, a róka minden szabály és józanság ellenére is feléd ment…
– Szabály – legyintek –, érteni kell ehhez, öregem.
Újra egy kis darab erdő. Ez már komolyabb. Valamikor – a nagy erdőirtások idején – ezeket a hepehupásabb erdőcskéket meghagyták, mert nem kellett a kutyának se. Szántónak nem jó, erdő meg van itt elég. Így azután a nagy erdő körül, a mezőség havas tengerében, mint kis szigetek sötétednek ezek a maradék erdők.
Tanakodunk. Persze suttogva. Barátom mást mond, Onuc mester mást, én is mást. Mind a kettő érti a mesterségét, én csak azért szólok bele, hogy szebb legyen. Végül elállunk. Mondanom sem kell, hogy leszavaztak. Gyönyörű helyet kaptam – majdnem a dombélen –, de én vagy lejjebb álltam volna vagy feljebb. Nem tudnám megmagyarázni, miért: ilyen kanyargós domboldalon nem szeretek állni. De hát leszavaztak, és nem mozdulhattam helyemről.
A köd felszállt, és helyenként kisütött a nap. Ragyogott a hó, és egy vén vadkörtefán egész csapat őszapó tornászott. Aztán megláttam egy óriási szürke rókát, amint bujkálva jött a bokrok közt, és pontosan ott ugrott ki, ahova állni akartam. Szívtam a fogam, és az volt az érzésem, hogy ha már az alsó állásomra nem engedtek, menjek a dombélre – alig volt tőlem húsz lépésre –, mert ez nem jó hely. Nem mentem. Konokul odaszögeztem magam a helyhez, hogy szemrehányást tehessek a tudósoknak.
A róka nyomán parádésan elvágtatott még két nyúl… Nem, nem megyek, ha elefántok futkároznak is ott vagy a másik oldalon. A puska sehol se szólt. A hajtók még messze voltak. Itt-ott hallatszott egy ágkoccanás, egy halk kiáltás. Távol a mátyások szidtak valamit, de ez a domb túlsó oldalán volt.
Később egy kis fácántyúk tipegett át mellettem, egész barátságosan.
– Jól van, tyúkocska, csak eredj.
Aztán kitört a zenebona. Ordítás, lárma – amit nem értettem, de arra fordítottam a puskám, és golyóra pöccintettem a drillinget.
Semmi.
A feszültség lassan elmúlt, és negyedóra múlva összeszállingóztak a hajtók. Kilenc disznó volt előttük, köztük egy szörnyeteg (láttam a nyomát, igen nagy lehetett), s ha hallgatnak rám, vagy én nem bicsakolom meg magam, és megteszem azt a húsz lépést, kényelmesen kilőhettem volna kettőt, mert kiváltottak a sík mezőre. Irány: a fél kilométerre levő nagy erdő. Onuc izzadtan és izgatottan került elő. Magyarázott, de leintettem. Barátomra rá sem néztem.
Igaz, ő sem rám.
– Ja, öregem, ehhez érteni kell… – jegyeztem meg később, csak úgy mellékesen, de erre sem szólt semmit.
Pedig szép napos idő volt már ekkor.
A kudarcot aztán eltapostuk. Hogy hány lépés kellett hozzá, nem tudom, mert a legközelebbi erdőcske messze volt. Szótlanul álltunk meg mellette, és Onuc feltűnő szerényen adta elő tervét. Az erdőn keresztül egy nem nagyon mély bevágás húzódott felém.
– Mit gondolsz? – kérdezte barátom. – Én oda állnék ahhoz a sűrűhöz.
– Jó. En meg itt maradok a végén.
– Ne okoskodj. Nem jön ezen a fenéken végig semmi, itt már olyan keskeny…
– Itt maradok.
Dühösen elment, én meg – bundámat magam alá gyűrve – leültem a hóra a napsütésben. Beletelik húsz perc, amíg elindul a hajtás. Leültem, és gondolatban többször meglőttem a nagy kant, a rókát, mindent. Szellő se mozdult, s addig-addig tűnődtem a jó meleg napsütésben, amíg elszundítottam. Nem volt az egészen álom, nem is tartott sokáig, s arra ébredtem, hogy barátom szólított.
Felkaptam a fejem.
– Ne ijesztgess – mondta megrémülve –, azt hittem, rosszul lettél. Gyere, mert a disznók arra felfelé törnek – lihegte –, talán elvágjuk még az útjukat…
Ránéztem a meredek hegyre.
– Nem megyek. Majd zerge koromban…
Dühösen legyintett és elrohant. Kicsit szégyelltem magam, de ha kimondtam már: nem is mentem. Felálltam és nézelődtem. Barátom már eltűnt az élen, a hajtók lármája is elveszett, én pedig szidtam magam puhaságomért.
– Mégiscsak tunyaság volt és egyáltalán nem vadászias…, azaz… – a völgyfenéken egy róka ballagott felém. Közben meg-megállt, és hátrafelé figyelt. Látszott rajta, hogy a veszedelmet maga mögött érzi. Odajött elém, és ott is maradt.
Megvártam, amíg összejöttek a hajtók. Onuc és teljesen kimerült barátom. Mikor már mind együtt voltunk, csak annyit mondtam:
– Hozzátok ki onnét azt a rókát!
Barátom nem szólt semmit. Levette kalapját, belenézett, aztán felnézett az égre, aztán újra a kalapra, mintha azon tanakodna, földhöz vágja-e. Végül mégiscsak visszatette a fejére.
– Együnk valamit – morogta –, és ha valaki ezután azt mondja, hogy a vadászathoz ész kell, szenvedély vagy tudás, hát én lelövöm.
Aztán elnevette magát.
– Ül, cigarettázik, alszik, és meglövi a rókákat. Na, add idébb azt az üveget.
Dél volt. A szalonna kicsit fagyos, a bor kicsit hideg, de a szívünk csupa melegség.
Ebéd után nehezen mozdultunk; a párás kék-fehér messzeség, a rőzsetűz hamvas füstpántlikája, egy-egy szó, tűnődőn fogyó cigaretta és valami ősi szabadság álmodott körülöttünk. Végül barátom bágyadtan felállt.
– Elülnék itt akármeddig, de azért menjünk.
Kialakult megint a libasor, nehezen bár, de elrázódott a kis ebéd, lábunkba költözött megint a vágy és a remény – mentünk.
Még egy hajtás lesz, de az még messze van. Ez a hajtás már a nagyerdőben lesz, nem is olyan messze a vadászháztól. Nyugatra hajlott már a nap, hidegen ragyogott egy-két mozdulatlan felhő, és ragyogni kezdett újra a hó. A déli napmelegből kék köd lett a völgyek alján, a nagyerdő mély szakadékaiban már alkonyi derengés leskelődött.
– Hova akarsz állni? – kérdezte barátom.
Egy fahordó út ívelte át a meghajtandó erdőrészt, és majdnem mindegy volt, hova áll az ember.
– Oda a galagonyához.
– Jó! Én meg felmegyek ahhoz a nagy tuskóhoz. Legalább látjuk egymást.
Elballagott.
Nézelődtem. Hideg lett egyszerre. Néztem az öreg galagonyafát, a fák zuzmós oldalát, széteső vén tuskókat, a kanyargó utat, és szerettem volna megkérdezni őket az erdő titkairól, az éjszakák rémségeiről, emberekről és farkasokról, akik erre jártak, de gondolatkérdéseimre még csak nagyobb lett a csend.
Előttem – talán ötven lépésre – sűrű bokor. Csak most vettem észre, és az az érzésem, hogy oda kellene menni, de nem mozdulok, mert nagyon ropogna a hó, s ezt a csendet most már széttaposni nem szabad. Ez a csend már tíz perce épül, törékeny falai körülfognak, és lerombolni nem merem. Pedig az a bokor csak úgy szív…
Nem!
Talán tíz perc múlt el, amikor megint megláttam a rókát.
Talán! – úgy fogja a szemem a komát, mint lépvessző a madarat – talán…
Juj, mért nem mentem oda a bokorhoz! Ha ott vagyok…, még egy nyúl is! Messze a róka, messze a nyúl. A nyúl talán barátomra megy, de a róka köztünk tör ki, s egyikünk se éri el…
Juj, miket mondok magamnak!
Ha rálőnék a rókára, talán barátomra menne, sőt, talán… igaz, hogy kétségbeesett messze van, de megpróbálom. No most!
Lövésemre a róka olyan iramba csapott, mint egy vörös rakéta, de kinyújtotta lábát a nyúl is. Aztán már csak izgultam. Barátom még nem látja egyiket se, de látom, hogy készen van. A nyúl balra fog elrohanni mellette, a róka jobbra. Az út keskeny. Úgy izgulok, hogy reszketek bele. No, öreg, most kösd fel azt a híres afrikai pálmaháncsból készült kis szoknyát!
Már látja őket…, már méri a távolságot…, szinte tudom, hogy másodpercre és milliméterre kell beosztani a két lövést…, egyiket jobbra, másikat balra…, nincsenek is közel…
Most!
A nyúl talán két másodperccel előbb ugrott át az úton, és még nem is ért fel hozzám a lövés hangja, már átvágódott a puska a másik oldalra, és elseperte a rókát is.
Jaj, de szép volt!
Ide mosolyog az öreg, és én szélesen, nagy kurjantási vággyal megemelem rozzant kucsmám. Utána szinte elgyengültem. Mintha én szültem volna a róka-nyúl ikreket…
Ropog a hó, mint az üvegcserép. A fák merevek, mint a kő, a hideg áll, és vág, mint a kés. A csillagok szikrázva villognak, s amikor kinyitjuk a vadászház ajtaját, a jó öreg kályha ránk teríti meleg szoknyáját.
Este van, de ez a nap nem múlt el, mert vannak napok, melyek nem múlnak el soha.
TARTALOM
SZILVESZTERI ÉJFÉL
JANUÁR
A KÉT RÓKA
HERLICSKA ÉS A VIDRA
FEBRUÁR
ELMEGY A TÉL
MÁRCIUS
ELSŐ UHUZÁSOM
TÁRSBÉRLŐK
ÁPRILIS
A NÁD
HÁROM CSÓKA
MÁJUS
ÁDÁM
MÁJUSI ŐZBAKOK
JÚNIUS
A HAVASON
JÚLIUS
KÁCSALJA
HOLLÓFESZEK
BEREKBEN
BOB
EGY CSILLAG VAN CSAK AZ ÉGEN
„AZ” A PUSKA
MALACPECSENYE
A SZAMOS MELLETT
ISTVÁN KIRÁLY ELŐTT
VÉNÜL A NYÁR
ELMENT A NYÁR
SZEPTEMBER
ÖREG NAPTÁR
KÉT BIKA
VÉGÁLLOMÁS
OKTÓBER
ŐSZI ALKONY
NOVEMBER
EGY DÉLELŐTT
KÖD
A KIRÁLY
LELKIISMERET
DECEMBER