Lawrence Block

HOSSZÚ ÚT A SÍRKERTBE

Lawrence Block: A Ticket to the Boneyard

Copyright © Lawrence Block 1981

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lawrence Block: A Ticket to the Boneyard

Avon Books, New York, 1992

Fordította: Varga Bálint

Leonore Nathan Block-Rosenbergnek

Szia, anya!

„Sok vad fajzatot ismerek

És engem is azok,

Érzek irántuk rengeteg

Rokon-indulatot,

De ha e fickót láthatom,

Másokkal, vagy magam:

Elakad a lélegzetem,

Csontomba fagy suhan.”

Emily Dickinson: A kígyó

1

New Yorkban nagyon hideg volt a World Series idején. A döntőbe az Oakland és a Dodgers jutott be, így az időjárás nem befolyásolta a végeredményt. A Dodgers meglepett mindenkit, különösen Kirk Gibson és Hershiser hősies teljesítményének köszönhetően. A Mets az idény első napján a divízió élére került, és a rájátszásban hét meccsen keresztül kitartott, de a Dodgersben több volt. Akármi is volt az, eljuttatta őket a csúcsra.

Az egyik meccset egy barátom lakásában néztem végig, egy másikat meg egy Grogan’s Open House nevű kocsmában, a többit pedig a hotelomban. Az idő egész októberben hideg volt, mire a lapok arról kezdtek cikkezni, hogy hosszú és kemény tél vár ránk. A helyi híradókban a riporterek Ulster megyéből jelentkeztek, hogy élőben mutassák meg a birkák vastag gyapját. Aztán november első hetében beköszöntött az indián nyár, és mindenki rövid ujjúban járkált az utcán.

A fociszezon közepén voltunk, de a New York-i csapatok nem muzsikáltak valami fényesen. Az NFL-ben a Cincinnati, a Buffalo és a Bears kerültek előre, a Giants legjobb védőjét pedig meg nem engedett szer használata miatt harminc napra felfüggesztették, ami manapság a kokainhasználatra kitalált eufemizmus. Amikor először kapták rajta, a védő azt nyilatkozta a riportereknek, hogy csak kipróbálta a kokaint, de soha többé nem teszi, mert megtanulta a leckét. Most azonban nem volt hajlandó interjút adni.

Nekem sok dolgom volt, és élveztem a meleg időt. Napi bérben dolgoztam egy Megbízható Nyomozók elnevezésű detektívügynökségnek, amely a Vasaló-házban bérelt irodát a Huszonharmadik utca és a Broadway sarkán. Ügyfeleik főleg biztosítási ügyekre szakosodott ügyvédek és ügyvédi irodák voltak, így a munkám főleg abból állt, hogy tanúkat kutattam fel és hallgattam meg. Nem nagyon szerettem, de jól mutat papíron, ha egyszer úgy döntök, hogy kiváltom a magánnyomozói igazolványt. Nem voltam meggyőződve arról, hogy ezt akarom csinálni, ahogy arról sem, hogy mást akarok, így aztán a döntésig volt mivel elfoglalnom magam, és száz dollárt kerestem naponta.

Két kapcsolat közt voltam éppen, azt hiszem, így hívják ezt manapság. Egy ideig egy Jan Keane nevű nővel osztottuk meg egymás életét, de annak már egy ideje vége. Nem biztos azonban, hogy örökre, mert a szakításunk óta ugyan találkoztam pár nővel, de egyikből sem lett semmi. Esténként AA-gyűlésekre mentem, utána meg a barátaimmal beszélgettem, amíg haza nem mentünk. Néha perverz módon egyedül ültem be egy kocsmába, és kólát ittam, kávét vagy ásványvizet. Tudtam, hogy nem ajánlják, ennek ellenére csináltam.

Aztán egy keddi napon, amikor már lassan tíz napja tartott a meleg, az isten, aki a világommal flipperezik, hirtelen vállal nagyot taszított a gépen. Mire minden világítani kezdett.

A nap java részét egy menyétarcú, Neudorf nevű emberke keresésével töltöttem, aki feltehetően szemtanúja volt egy Radio Shack kisteherautó és egy bicikli karamboljának. A detektívügynökséget a biciklis ügyvédje bízta meg, mert Neudorf elvileg látta, amint a kisteherautó sofőrje olyan gyorsan nyitotta ki a teherkocsi ajtaját, hogy a biciklis képtelen volt kikerülni.

Ügyfelünk egyike volt a tévében hirdető mentőautó-keselyűknek, akik bárkit és bármikor beperelnek, ha pénzt remélnek keresni vele. Az ügy elég jól állt Neudorf tanúvallomásával, de anélkül is jól állt, így arra tippeltem, hogy peren kívül fognak megegyezni, de addig is mindenkinek tennie kellett a dolgát. Én napi száz dollárt kaptam a szerepemért, Neudorf meg azt akarta megtudni, hogy mennyit kaphat az övéért.

– Nem is tudom – mondta. – Eltölt az ember pár napot a bíróságon, közben költségei vannak, tudja, mivel nem dolgozik, és én azt akarom tenni, ami a helyes, de hát nem nagyon engedhetem meg magamnak, érti, mire gondolok?

Tudtam, hogy mire gondol. Ahogy azt is, hogy a vallomása semmit sem ér, ha fizetünk érte, és ennél alig valamivel többet, ha motiváció nélkül ültetjük a tanúk padjára. Azt sugalltam neki, hogy kéz alatt meghálálja neki az ügyvéd, ha tanúskodik a bíróságon, aztán aláírattam vele egy előzetes vallomást, ami nagyban segíti majd ügyfelünket a peren kívüli megállapodásban.

Nem különösebben érdekelt, hogy mi lesz az ügy vége. Úgy láttam, hogy mindkét fél egyaránt hibás. Egyikük sem figyelt. A sofőr a figyelmetlenségéért egy letörött ajtóval fizetett, a lány a biciklin egy törött karral és két kitörött foggal. A lánynak járt valami, de nem az a hárommillió dollár, amit az ügyvédje követelt. És ami azt illeti, Neudorfnak is járt valami. Polgári és büntetőügyekben a szakértők jó pénzért bocsátják áruba szaktudásukat, és mondanak ellent a másik oldal hasonló szakértőinek. Akkor meg miért ne fizessünk a szemtanúknak is? Miért ne fizessünk mindenkinek?

Neudorffal három felé végeztem, aztán visszamentem az ügynökség irodájába, és legépeltem a jelentésemet. Mivel az AA-nek is a Vasaló-házban van az irodája, beugrottam, és vagy egy órán keresztül ültem a telefon mellett, amely szinte megállás nélkül csörgött: a városba látogatók akarták tudni, hogy hol van a legközelebbi gyűlés; részegek gyanakodtak arra, hogy valami nem stimmel; másnapos piások kértek segítséget ahhoz, hogy detoxba vagy rehabba kerülhessenek. Aztán olyanok is telefonáltak, akik nem akartak mást, csak végigcsinálni egy újabb napot józanul, és beszélgetni valakivel. A telefont önkéntesek veszik fel. Nem olyan drámai, mint mondjuk a rendőrség segélyhívó központja a Police Plazában vagy például az öngyilkosoknak fenntartott segélyvonal, de legalább az ember józan marad. Nem hiszem, hogy valaki is berúgott volna valaha, miközben telefonált.

Egy thai étteremben vacsoráztam a Broadwayn, aztán fél hétkor találkoztam egy Richie Gelman nevű figurával a Columbus Circle-nél egy kávézóban. Tíz perce ültünk már a kávénk mellett, amikor végre befutott egy Toni nevű alak, és elnézést kért, amiért késett. Lementünk a metróba, átszálltunk párszor, aztán a Jamaica sugárút és a Százhuszonegyedik utca sarkán bukkantunk fel. Ez eléggé kinn van Queensben, annak is a Richmond Hill nevű negyedében. Megkérdeztünk egy újságost, hogy merre kell mennünk, aztán hat sarokkal odébb megtaláltuk a lutheránus templomot. A nagy pincébe beállítottak negyven vagy ötven széket, pár asztalt meg egy pódiumot. Kétméretes termosz állt az egyik asztalon. Az egyikben kávé, a másikban forró víz a teához vagy a koffeinmentes kávéhoz. Egy tálcán mazsolás sütemény, mellette meg könyvek, brosúrák, szórólapok.

New Yorkban és környékén kétféle gyűlés van. Az egyik a beszélgetős gyűlés, amelyen egy szpíker beszél nagyjából húsz percig, utána szabadon lehet beszélgetni. A másik a szpíkergyűlés, amikor két vagy három szpíker mondja el a történetét, és ez egy óráig is eltarthat. Ez a csoport Richmond Hillben szpíkergyűléseket szokott tartani keddenként, és azon a kedden mi hárman voltunk a szpíkerek. A New York-i csoportok rendszeresen küldik el a tagjaikat más csoportokhoz, különben újra és újra ugyanazokat a történeteket hallanánk, és az egész még annál is unalmasabb lenne, mint amilyen amúgy is.

Az az igazság, hogy ezek a gyűlések többnyire azért érdekesek, néha jobban szórakozunk, mint egy kabaréban. Amikor az ember egy AA-gyűlésen beszél, magáról kell mesélnie, hogy mi történt vele, és hogy most milyen az élete. Nem meglepő módon ezek a történetek rendszerint komorak: a legtöbben nem azért szoknak le a piáról, mert megszakadnak a röhögéstől. Ennek ellenére a legkomorabb történetek is tudnak alkalmanként nagyon viccesek lenni, ez történt például azon az éjjelen Richmond Hillben.

Toni kezdte. Egy szenvedélybeteg szerencsejátékos volt a férje, aki egyszer elvesztette őt egy pókerjátszmában, hogy aztán pár hónap múlva visszanyerje. A sztorit magát már hallottam, de most különösen szórakoztatóan adta elő. Beszéd közben többször is felnevetett, és a hangulat ragadós lehetett, mert amikor utána én következtem, nekiálltam sztorizni a pályám elejéről, egyenruhás rendőr koromból. Olyasmik is eszembe jutottak, amikre évek óta nem gondoltam már, és viccesek voltak.

Aztán Richie következett. Keményen piált még akkor is, amikor a PR-cégét vezette, és néhány története egyszerűen csodálatos volt. Éveken keresztül minden reggel az első italát egy kínai büfében döntötte le a Bayard utcában.

– Leszálltam a metróról, leraktam a pultra egy ötdollárost, megittam egy dupla whiskyt tisztán, felszálltam a metróra, és elmentem az irodámba. A büfében soha nem szóltam egy szót sem, és ők sem szóltak hozzám. Tudtam, hogy biztonságban vagyok, mert hát mit tudtak? És ami még fontosabb: kinek beszéltek volna?

A gyűlés után kávét ittunk és süteményt ettünk, aztán visszametróztunk a Columbus Circle-re. Tizenegy is elmúlt, mire odaértünk, ám Toni közölte, hogy ő éhes, majd megkérdezte, hogy nem akarunk-e enni valamit.

Richie kimentette magát, mondván fáradt és korán le akar feküdni. Én a Flame-et javasoltam, egy kávézót, ahol a közeli gyűlés résztvevői gyakran megfordultak.

– Én egy kicsit puccosabb helyre gondoltam – felelte Toni. – És valami komolyabbra is. Nem vacsoráztam, csak azt a pár süteményt ettem. Ismered az Armstrongot?

Nevetnem kellett, mire megkérdezte, mi olyan vicces.

– Gyakorlatilag ott éltem – válaszoltam. – Mielőtt kijózanodtam volna. Akkoriban a Kilencedik sugárúton volt az Ötvenhetedik és az Ötvennyolcadik utca között, azaz majdnem szemben a hotellal, ahol lakom. Ott ettem, ott ittam, ott váltottam be a csekkjeimet, ott találkoztam az ügyfeleimmel. Jézusom. Az alváson kívül mindent ott csináltam. Sőt, ha jobban belegondolok, néha még ott is aludtam.

– Szóval akkor nem jársz már oda.

– Egy ideje igyekszem elkerülni.

– Mehetünk máshová is. Én nem laktam errefelé, amikor ittam, szóval nekem az Armstrong csak egy étterem.

– Mehetünk oda is.

– Biztos vagy benne?

– Miért ne?

Az új Armstrong most egy sarokkal nyugatra van, az Ötvenhetedik utca és a Tizedik sugárút sarkán. A fal mellett választottunk asztalt, én körbenéztem, Toni pedig kiment a mellékhelyiségbe. Jimmy nem volt ott, ismerős arcot egyet sem láttam, sem alkalmazottat, sem vendéget. Az étlap kifinomultabb volt, mint régen, de nagyjából ugyanazt lehetett rendelni, a falon pedig felismertem pár fotót és festményreprodukciót. A berendezés egy kicsit elegánsabb lett, a hely többé nem kocsma volt már, hanem inkább bár, ám annyira mégsem különbözött a régitől.

– Szóval itt szoktál inni a Kis éji zenére?

– Amire éppen lehetett.

Toni kellemes nő volt, pár évvel lehetett csak fiatalabb nálam, és nagyjából azóta volt józan, mint én. Egy női ruhákat gyártó cég szalonját vezette a Hetedik sugárúton, és pár éve viszonya volt az egyik főnökével. A férfi nős volt, és Toni már hónapok óta arról beszélt a gyűléseken, hogy véget kell vetnie a kapcsolatnak, de hangjából hiányzott a meggyőződés, az affér pedig folytatódott tovább.

Magas, hosszú combú nő, ébenfekete hajjal, amit gyanítottam, hogy festett, álla markáns, válla széles. Toni tetszett nekem, csinosnak találtam, csak éppen nem vonzódtam hozzá. És ő sem hozzám: szeretői mind házasok voltak, kopaszok és zsidók, és mivel én egyik sem voltam, így szabadon lehettünk barátok.

Jóval éjfél utánig maradtunk. Toni egy kis salátát evett, majd csilit, én cheeseburgert, és mindketten sok kávét ittunk. Jimmy mindig is jó kávét főzött. Régebben mindig felöntöttem bourbonnel, de most anélkül is ízlett.

Toni a Negyvenkilencedik utca és a Nyolcadik sugárút sarkán lakott. Hazakísértem, elbúcsúztam tőle a bejáratnál, majd hazaindultam. A következő sarkon azonban megálltam. Még mindig fel voltam pörögve Richmond Hilltől, vagy talán az Armstrongnál tett látogatás kavart fel bennem valamit. Talán a kávé volt, talán az idő, talán a hold állása. Akármi volt is, nyugtalan lettem. Nem akartam hazamenni a kis hotelszobámba, hogy a négy falat bámuljam.

Két sarkot nyugatra sétáltam, és bementem a Groganbe.

Semmi keresnivalóm nem volt ott. Az Armstronggal ellentétben a Grogan igazi kocsma, valódi becsületsüllyesztő. Nincs étel, nincs klasszikus zene, nincsenek festményreprodukciók a falon. Van viszont egy zenegép, amelyen a Clancy Brotherst, Bing Crosbyt és a Wolfe Tonest lehet hallgatni, de csak nagy néha dob be valaki egy huszonötcentest. Van tévé is, meg darts is, két kitömött hal, a falat sötét lambéria borítja, a padlót járólap. Neonreklámok hirdetik a Guinness barna és a Harp világos sörét.

A Grogan Mick Ballou-é, bár a bérleti szerződésen és az italmérési engedélyen nem az ő neve szerepel. Ballou nagydarab férfi, kemény piás és karrierbűnöző, fenyegető megjelenésű ember, akiben fojtott düh tombol, amely gyakran tör ki erőszak formájában. A véletlen és a körülmények hoztak össze minket nem is olyan régen, és valami oknál fogva nem tudtam szabadulni Mickey-től. Még nem tudtam rájönni az okára.

A kocsmában kevesen ültek, és Ballou nem volt köztük. Rendeltem egy ásványvizet, és leültem a bárpulthoz. Az egyik fizetős csatornán filmet adtak, egy régi Warner Bros.-féle gengszterfilm színes változatát. Edward G. Robinson szerepelt benne, meg még vagy egy fél tucat színész, de őket nem ismertem. Öt perce ment a fim, amikor a csapos odalépett a készülékhez, lecsavarta a színeket, mire mintegy varázsütésre a film eredeti fekete-fehérben folytatódott.

– Van, amit kurvára békén kéne hagyni – közölte.

A film felét megnéztem. Amikor elfogyott az ásványvizem, kólát rendeltem, aztán amikor az is elfogyott, letettem a pultra két dollárt, és hazamentem.

***

A pult mögött Jacob állt. Jacob mulatt volt, arca tele szeplővel, ahogy kézfeje is, bongyor vörös haja pedig ritkult a feje tetején. Mindig nehéz keresztrejtvényeket vett, azokat fejtette meg tollal, enyhén beállva a terpin-hidráttól és a kodeintől. A hotel vezetősége az évek során párszor kirúgta már meg nem nevezett okok miatt, de mindig visszavették.

– Az unokatestvére hívta.

– Az unokatestvérem?

– Egész éjjel. Legalább négyszer vagy ötször. – Elővett egy rakás cetlit a pultból, aztán leszámolta a legfelsőket. – Egy, kettő, három, négy, öt – mondta. – Kedves nő. Azt mondta, bármikor hívhatja, ha hazaér.

Valaki meghalt, és azon tűnődtem, vajon ki. Abban sem voltam biztos, hogy ki volt még életben. A családunk régen felbomlott már, és szétszóródtunk. Néha kaptam egy-két karácsonyi lapot, néha meg felhívott egy-két unokatestvér vagy nagybáty, aki éppen a városban járt. De miféle unokatestvérem lehet az, aki ennyire beszélni akar velem?

Jacob szerint kedves nő.

Fogtam a legfelső cetlit. Unokatestvére kereste, állt rajta. Semmi más, még az időpont sem szerepelt, hogy mikor keresett.

– Nincs telefonszám – jegyeztem meg.

– Azt mondta, maga tudja.

– Azt sem tudom, ki ez a nő. Miféle unokatestvér?

Jacob megrázta magát, aztán felült a székében.

– Bocs – mondta. – Egy kicsit ellazultam. Az egyik cetlire felírtam a nevét. De nem mindegyikre. Mivel mindig ugyanaz a személy kereste.

Megnéztem a cetliket. Jacob nem egyszer, hanem kétszer írta fel a nevét, méghozzá az első két cetlire. Hívja vissza unokatestvérét, Francest, állt az elsőn. Aztán a másikon: Hívja fel Francest.

– Frances – ismételtem.

– Az az.

Csak éppen nem emlékeztem semmiféle Frances nevű unokatestvérre. Valamelyik unokatestvérem elvett volna el egy Frances nevű nőt? Esetleg valamelyik unokatestvéremnek volt egy Frances nevű gyereke?

– Biztos benne, hogy nő volt?

– Hogyne lennék biztos benne.

– Csak mert a Frances férfinév, és…

– Kérem. Azt hiszi, én nem tudom? Nő kereste, és azt mondta, Francesnek hívják. Nem ismeri a saját unokatestvérét?

A jelek szerint nem.

– És konkrétan velem akart beszélni?

– Matthew Scuddert kereste.

– És fel kell hívnom, mihelyst hazaérek.

– Pontosan. Amikor utoljára hívta, már késő volt, éppen ezért mondta, hogy mindegy, milyen későn ér haza, azonnal hívja fel.

– De a számát nem hagyta meg.

– Azt mondta, maga tudja.

Ott álltam, csóváltam a fejem, próbáltam gondolkodni, aztán egy pillanat alatt eltűntek az évek, és megint a Hatodik körzet detektívje voltam.

– Telefonon keresnek, Scudder – mondta valaki. – Az unokatestvéred, Frances.

– Az isten szerelmére – sóhajtottam.

– Valami baj van? – kérdezte Jacob.

– Semmi – feleltem. – Gondolom, ő keresett. Más nem nagyon lehetett.

– Azt mondta.

– Tudom, hogy mit mondott. Semmi gond, most már tudom, ki ez a nő. Egy pillanatra összekavarodtam.

Jacob bólintott.

– Néha – felelte – velem is előfordul.

A számra azonban nem emlékeztem. Régebben persze fejből tudtam. Éveken keresztül tárcsáztam, de egy ideje már nem, ezért nem tudtam felidézni. A címes füzetemben azonban benne volt. Valahányszor új címes füzetet vettem, mindig átmásoltam a számát a többivel együtt, ami azt jelenti, hogy valahol legbelül tudtam, hogy egyszer majd fel akarom hívni őt.

Eliane Mardell, állt a füzetben, és egy cím a keleti Ötvenegyedik utcában. A név mellett ott állt egy telefonszám is, azonnal felismertem, amint megpillantottam.

A szobámban is van telefon, de inkább az előtérben lévő nyilvános telefonhoz mentem, bedobtam egy huszonötcentest, és tárcsáztam.

2

A második csörgésnél bekapcsolt az üzenetrögzítő, majd Elaine hangja elismételte a telefonszáma utolsó négy számjegyét, végül azt tanácsolta, hogy hagyjak neki üzenetet. A tanácsot megfogadtam.

– Az unokatestvéred vagyok, kerestél. Hazaértem, a számom megvan, szóval…

– Matt? Várj egy percet, kikapcsolom. Hála istennek, hogy hívtál.

– Most értem haza. Az első pillanatban nem igazán tudtam, ki is az a Frances nevű unokatestvérem.

– Régen beszéltünk.

– Régen.

– Találkoznunk kell.

– Rendben – feleltem. – Holnap dolgozom, de biztosan találok valahol egy üres órát. Neked mikor jó? Délelőtt?

– Matt. Most kell találkoznunk.

– Mi a baj, Elaine?

– Gyere ide, és elmondom.

– Azt ne mondd, hogy a történelem ismétli önmagát. Valakinek megint lejárt nálad a szavatossága?

– Istenem. Sokkal rosszabb.

– Ijedtnek hangzol.

– Halálra vagyok rémülve.

Elaine nem az a fajta nő volt, aki könnyen halálra rémül. Megkérdeztem, ugyanott lakik-e, ahol régen. Azt felelte, hogy igen.

Mindjárt ott leszek, mondtam.

Ahogy kiléptem a hotelból, megpillantottam egy üres taxit, amint kelet felé haladt. Rákiáltottam, csikorogva lefékezett, odasiettem és beültem. Megadtam neki Elaine címét, és idegesen vártam, hogy odaérjünk. Lehúztam az ablakot, és az ülés szélén ülve néztem az elsuhanó házakat.

Elaine kurva volt, egy fiatal, stílusos és elegáns prostituált, aki a saját lakásában dolgozott, és tökéletesen elboldogult stricik és a maffia segítsége nélkül. Akkor ismerkedtünk meg, amikor még zsaru voltam. Alig pár hete léptettek elő detektívvé, amikor egy bárban ünnepeltem a Village-ben, Elaine meg egy asztalnál ült három európai gyárossal meg két másik prostival. Már akkor felfigyeltem rá, mert egyáltalán nem nézett ki kurvásan, és sokkal vonzóbb volt a másik kettőnél.

Aztán úgy egy hét múlva megint találkoztam vele egy Poogan’s Pub nevű bárban a nyugati Hetvenkettedik utcában. Nem tudom, kivel volt, de Danny Boy Bell asztalánál ült, én meg odamentem üdvözölni Danny Boyt, aki erre mindenkinek bemutatott, Elaine-t is beleértve. Párszor még láttam őt itt-ott a városban, aztán egyik éjjel megéheztem, és bementem enni a Brasserie-be. Elaine is ott ült az egyik asztalnál egy lánnyal. Csatlakoztam hozzájuk. A másik lány hirtelen elment valahová, Elaine meg felvitt magához.

Az elkövetkező években nem nagyon múlt el hét, hogy legalább egyszer fel ne mentem volna hozzá. Kapcsolatunk érdekes volt, és mindkettőnk érdekeit szolgálta. Én egyfajta védelmet nyújtottam neki, hasznos tippekkel és rendőrségi kapcsolatokkal láttam el, bízhatott bennem és számíthatott rám, mert mindig ott voltam, ha valaki a kelleténél közelebb akart kerülni hozzá. Azt is mondhatjuk, hogy a pasija voltam, ő meg a csajom vagy a szeretőm. Ha akarunk mondani valamit egyáltalán. Néha elmentünk otthonról vacsorázni, vagy bokszmeccsre a Gardenbe, vagy egy bárba. Néha csak felugrottam hozzá egy gyors italra meg egy gyors menetre. Nem kellett virágot vennem neki, nem kellett megjegyeznem a születésnapját, és egyikünknek sem kellett úgy tennie, mintha szerelmes lenne a másikba.

Akkor még természetesen házas voltam. A házasságom egy katasztrófa volt, de szerintem akkor ezzel még nem voltam tisztában. Feleségemmel és két fiammal egy jelzáloggal megterhelt házban éltünk Long Islanden, és úgy gondoltam, hogy a házasságom tartós lesz, ahogy az állásomról is azt gondoltam, hogy rendőrként megyek majd nyugdíjba. Akkoriban nyakló nélkül ittam, és bár úgy látszott, hogy a piálásom nem akadályoz meg semmiben, egy hatása mégiscsak volt: hihetetlenül könnyen néztem el olyan dolgok mellett, amelyek valamilyen szinten zavartak.

Mindegy. Elaine-nel akár házastársak is lehettünk volna, és nem mi lettünk volna az első zsaru-kurva páros a történelemben, akik egymás hasznára vannak. Ennek ellenére úgy gondolom, hogy nem tartottunk volna ki olyan sokáig egymás mellett, ha nem kedveljük annyira egymást.

Abban maradtunk, hogy ő lesz az én Frances unokatestvérem, mert így senki sem gyanakszik, ha üzenetet hagy nekem. A nevet azonban ritkán használtuk, mert nem volt rá szükség. A kapcsolatunk ugyanis egyszerűen működött: én hívtam őt, és bármilyen üzenetet hagyhattam neki. Ő csak akkor hívott, ha le kellett mondania a találkozónkat, vagy ha baj volt.

Éppen egy ilyen eset jutott az eszembe, miközben telefonon beszéltünk, fel is idéztem Elaine-nek. Amikor az egyik kuncsaftjának lejárt a szavatossága. Az illető egy túlsúlyos szabadalmi jogász volt, akinek az irodája a Maiden Lane-en volt, a lakása meg Riverdale-ben. Rendszeresen járt Elaine-hez, havonta kétszer-háromszor felbukkant, és soha semmi bajt nem okozott, kivéve az utolsó látogatását, amikor is Elaine ágyát választotta egy masszív koszorúér-elzáródás helyszínéül, amint azt a halottkém később megállapította. Minden kurva pániklistájának első helyén szerepel a szívroham, ennek ellenére a legtöbben azt sem tudják, mit kell tenni, ha ilyesmi előfordul. Elaine azonnal felhívott a kapitányságon, és amikor azt közölték vele, hogy nem vagyok benn, üzenetet hagyott, miszerint családi vészhelyzet állt elő, és rögtön fel kell hívnom Francest, az unokatestvéremet.

Meg ugyan nem találtak, de félóra múlva én magam csörögtem oda a kapitányságra, hogy keresett-e valaki. Miután beszéltem Elaine-nel, kerestem egy egyenruhást, akiben bízhattam, és közösen elmentünk a helyszínre. Eliane segítségével felöltöztettük a nyomorultat. Az öltöny alatt még mellényt is viselt, mi szépen ráadtunk mindent, megkötöttük a nyakkendőjét, bekötöttük a cipőjét, begomboltuk a mandzsettagombját. Zsaru haverommal a halott két oldalára álltunk, a hóna alá nyúltunk, aztán a teherlifttel levittük a földszintre, ahol az egyik portás már várt minket a kocsival. Közöltük vele, hogy a barátunk sokat ivott. Kétlem, hogy hitt volna nekünk – elvégre a pasi, akit többé-kevésbé vonszoltunk, inkább látszott hullának, mint részegnek –, de tudta, hogy zsaruk vagyunk, és eszébe jutott a nagylelkű borravaló, amelyet Miss Mardelltől szokott kapni karácsonykor, szóval ha voltak is fenntartásai, megtartotta őket magának.

Rendőrségi kocsiban ültünk, egy jelöletlen Plymouthban. Nagy nehezen beleerőltettük a halott ügyvédet. Mire sikerült, már öt óra is elmúlt, és mire leküzdöttük magunkat a Wall Streethez, az irodák már becsuktak, a dolgozók pedig hazamentek. Az egyik mellékutcába kanyarodtunk be, a halott ügyvéd irodájától három sarokra, aztán otthagytuk a kocsijával együtt.

Az előjegyzési naptárában aznap délutánra ennyi volt beírva: „3:30 – E. M.” Mivel ez rajtunk kívül senkinek sem jelentett semmit, ezért szépen visszatettem a zakója belső zsebébe. Aztán megnéztem a címes füzetét is. Elaine neve nem szerepelt az „M” betűnél, de az „E”-nél már igen, viszont csak a keresztneve állt ott. Ki akartam tépni a lapot, de közben észrevettem, hogy van a címes füzetben még jó pár női keresztnév vezetéknév nélkül, ezért úgy döntöttem, hogy nem kell az özvegynek még nagyobb fájdalmat okozni, és szépen zsebre vágtam a címes füzetet azzal a szándékkal, hogy majd később eldobom valahol.

A tárcájában sok pénz volt, legalább ötszáz dollár. Kivettem, és a felét odaadtam a zsaru haveromnak. Az ügyvédnek már nem volt rá szüksége, de ha mi nem tesszük el, akkor az elsőként a helyszínre érkező zsaru rakja zsebre, mi viszont legalább keményen megdolgoztunk érte.

Feltűnés nélkül sikerült távoznunk a mellékutcából. Elgurultunk a Village-be, meghívtam a zsaru haveromat egy italra, majd névtelenül felhívtuk a kapitányságot. A halottkém figyelmét semmi sem kerülte el, azt is pontosan látta, hogy az ügyvéd máshol halt meg, de a halála egyértelműen természetes volt, ezért neki sem állt érdekében, hogy hullámokat kavarjon. A kurvázó ügyvéd feddhetetlenül halt meg, Elaine nem került bajba, én meg hős voltam a szemében.

Ezt a sztorit elmeséltem párszor AA-gyűléseken. Néha vicces volt, máskor meg minden, csak nem vicces. Attól függ, hogyan mondom el, és hogyan hallgatják mások.

***

Elaine az Ötvenegyedik utcában élt az Első és a Második sugárút között, egy olyan fehér apartmanház tizenhatodik emeletén, amelyekből rengeteget húztak fel a hatvanas évek elején. A portása egy nyugat-indiai, nagyon sötét bőrű, tökéletes tartású és kivételes testfelépítésű férfi volt. Megmondtam neki a nevemet, aztán vártam, amíg felhívta Elaine-t. Egy ideig hallgatott, majd mondott valamit, megint hallgatott, aztán odanyújtotta nekem a kagylót.

– Magával akar beszélni – mondta.

– Itt vagyok. Mi a helyzet?

– Mondj valamit.

– Mit mondjak?

– Említettél valakit, akinek lejárt a szavatossága. Mi volt a neve?

– Mi ez? Valami teszt? Nem ismered meg a hangomat?

– Vannak ezek a vacakok, amikkel meg lehet változtatni az ember hangját. Mi volt a pali neve?

– Nem emlékszem a nevére. Szabadalmi ügyvéd volt.

– Oké. Hadd beszéljek Derekkel.

Visszaadtam a kagylót a portásnak. Egy pillanatig hallgatta Elaine-t, aki valószínűleg megnyugtatta, hogy felengedhet hozzá, aztán a liftre mutatott. Felmentem a tizenhatodikra, és becsöngettem. Elaine csak azután nyitott ajtót, hogy belenézett a kukucskálóba.

– Gyere be – mondta. – Ne haragudj az előbbiért. Biztosan ostobaság, de lehet, hogy mégsem. Nem tudom.

– Mi a baj, Elaine?

– Mindjárt elmondom. Most már sokkal jobban érzem magam, hogy itt vagy, de még mindig remegek egy kicsit. Hadd nézzelek. Remekül nézel ki.

– Te sem panaszkodhatsz.

– Tényleg? Ezt nehéz elhinnem. Szörnyű éjszakám volt. Legalább fél tucatszor hívtalak.

– Öt üzenetet kaptam.

– Csak? Nem tudom, miért gondoltam, hogy öt üzenetre lesz szükség egy helyett, de nem tehettem róla, többször is telefonálnom kellett.

– Az öt üzenet megtette a hatását – feleltem. – Öt üzenetről nehéz nem tudomást venni. Mi a baj?

– Az a baj, hogy félek. Most már valamivel jobb. Sajnálom, hogy a telefonban teszteltelek, de nem tudtam mást kitalálni. Csak hogy tudd, a szabadalmi ügyvédet Roger Stuhldrehernek hívták.

– Hogy is felejthettem el?

– Micsoda nap volt – sóhajtott. – Szörnyű vendéglátó vagyok. Mit iszol?

– Kávét, ha van.

– Mindjárt főzök.

– Nem fontos.

– Semmi gond. Még mindig bourbonnel iszod?

– Nem, csak magában.

Elaine rám nézett.

– Nem iszol – mondta.

– Nem.

– Emlékszem, hogy valami nem stimmelt veled, amikor utoljára találkoztunk. Emiatt hagytad abba?

– Is.

– Ez remek. Igazán remek. Egy perc, és hozom a kávét.

A nappali olyan volt, amilyenre emlékeztem: fekete-fehér. Fehér szőnyeg, fekete króm és bőr kanapé, matt fekete polcok. Az egyedüli színt a falon lógó absztrakt képek jelentették. Ismerősnek tűntek, de meg nem tudtam volna mondani, hogy régebben is ezek voltak-e a falon.

Odamentem az ablakhoz. A szemben lévő két épület közt ki lehetett látni az East Riverre, a másik oldalon meg Queensre. Alig pár órája még ott voltam, és vicces sztorikat meséltem egy rakás piásnak Richmond Hillben. Mintha tavaly történt volna.

Az ablaknál maradtam pár percig. Éppen az egyik festmény előtt álltam, amikor Elaine megjelent két bögre kávéval.

– Azt hiszem, erre emlékszem – mondtam. – Vagy a múlt héten vetted?

– Évek óta megvan. Egy hirtelen jött ötlettől vezérelve vettem egy galériában a Madison sugárúton. Ezerkétszáz dollárt fizettem érte. Később alig hittem el, hogy ennyit fizettem valamiért, hogy aztán a falon lógjon. Ismersz, Matt, nem vagyok extravagáns. Mindig szép dolgokat vettem, de mindig félre is tettem.

– És ingatlanba fektetted – bólintottam.

– Hát persze. Ha nem szedi el tőled a stricid, vagy nem tolod fel az orrodba, akkor sok házat vehetsz a pénzen. De akkor azt hittem, elment az eszem. Ennyit fizetni egy festményért?!

– Gondolj arra, mennyi örömöt okozott neked.

– Még ha csak örömet okozott volna. Tudod, hogy mennyit ér most?

– Ha így kérdezed, akkor feltehetően sokat.

– Legalább negyven-ezret, de inkább ötvenet. El kellene adnom. Néha kifejezetten idegesít, hogy ötvenezer dollár lóg a falamon. Már akkor ideges voltam, amikor megvettem, pedig akkor csak ezerkétszázat fizettem érte. Milyen a kávé?

– Jó.

– Elég erős?

– Elég.

– Jól nézel ki, tudod?

– Te is.

– Mióta is nem láttuk egymást? Három éve találkoztunk utoljára, nem? Amióta otthagytad a rendőrséget, nem nagyon találkozunk. Annak pedig tíz éve is megvan.

– Nagyjából.

– Nem változtál.

– Nos, nem kopaszodom, de ha közelebbről megnézed, őszülök.

– Az én hajam is őszül, de nézheted olyan közelről, amilyen közelről csak akarod, akkor sem fogod látni. Köszönet a modern tudománynak. – Vett egy mély levegőt. – Más meg tényleg nem nagyon változott.

– Azt látom – mértem végig.

– Az alakom ugyanolyan, a bőröm még mindig rugalmas. Viszont megmondom neked őszintén, soha nem gondoltam volna, hogy ennyi munkámba fog kerülni. Hetente három délelőttöt töltök az edzőteremben. Néha négyet. És figyelek arra, hogy mit eszem és mit iszom.

– Soha nem ittál.

– Viszont üdítőt sokat ittam. Vedeltem a diétás kólát. Annak vége. Most csak tiszta gyümölcslevet vagy vizet iszom. Napi egy kávé, az is reggel. És azt is csak a különleges körülmények miatt.

– Gondolom, hamarosan elárulod, mik azok.

– Hamarosan. Valahogy el kell jutnom oda, Matt. Szóval mit csinálok még? Sokat sétálok. Vigyázok, hogy mit eszem. Most már lassan három éve vegetáriánus vagyok.

– Emlékszem, mennyire szeretted a marhasültet.

– Tudom. Az nem is volt étel a számomra, amiben nem volt hús.

– Mit is szoktál enni a Brasserie-ben?

– Tripes à la mode de Caent.

– Azt. Soha nem gondoltam rá szívesen, de el kell ismernem, hogy nagyon finom.

– Meg nem tudom mondani neked, mikor ettem utoljára. Eleve nem eszem húst három éve. Az első évben még ettem halat, de aztán azt is abbahagytam.

– Miss Természetesség.

– C’est moi.

– Nos, láthatóan ez kell neked.

– Ahogy neked meg a pia nem kell. Tessék, itt állunk, és arról beszélünk, hogy milyen jól nézünk ki. Innét tudod, hogy öreg vagy, nem ezt szokták mondani? Matt, az utolsó születésnapomon harmincnyolc voltam.

– Az nem is olyan rossz.

– Gondolod te. Az utolsó születésnapom három éve volt. Negyvenegy vagyok.

– Az sem olyan rossz. És nem nézel ki annyinak.

– Tudom. Vagy nem. Valaki pont ezt mondta Gloria Steinemnek, amikor negyven lett. Hogy nem néz ki negyvennek. Mire Gloria ezt felelte: „Dehogynem. Most így néz ki egy negyvenéves nő.”

– Ez tetszik.

– Nekem is. Édesem, tudod, hogy mit csinálok? Húzom az időt.

– Tudom.

– Mert nem akarok tudomást venni róla. Pedig kell. Ez a mai postával jött.

Egy újságkivágást adott át nekem. Elvettem tőle és kihajtogattam. Egy középkorú férfi fotója volt. Szemüveget viselt, haját gondosan megfésülte, önbizalommal telinek és optimistának látszott, ami nehezen volt összeegyeztethető a szalagcímmel, amely arról tájékoztatott, hogy a prominens helyi üzletember lemészárolta feleségét, gyerekeit, majd saját magát is. Alatta pedig a részletek. Philip Sturdevant, a Sturdevant Bútor tulajdonosa a jelek szerint megőrült Walnut Hills-i otthonában. Miután egy konyhakéssel megölte feleségét és három kisgyerekét, Sturdevant felhívta a rendőrséget, és közölte velük, hogy mit tett. A helyszínre érkező járőrök Sturdevantot holtan találták. A férfi fejbe lőtte magát.

Felpillantottam a cikkből.

– Borzalmas – mondtam.

– Az.

– Ismerted?

– Nem.

– Akkor.

– A feleségét viszont igen.

– A feleségét?

– Mindketten ismertük.

Átfutottam a cikket. Sturdevant feleségét Corneliának hívták, és harminchét éves volt. Három gyerek: Andrew (hatéves), Kevin (négy) és Delcey (kettő). Cornelia Sturdevant neve továbbra sem mondott semmit.

– Connie – mondta Elaine.

– Connie?

– Connie Cooperman. Emlékszel rá.

– Connie Cooperman – ismételtem, aztán eszembe jutott a jó kedélyű szőke lány. – Jézusom – szaladt ki belőlem. – Hogy a fenébe került. Hová is? Canton, Massillon, Walnut Hills. Hol a fenében vannak ezek a helyek?

– Ohióban. Észak-Ohióban, nem messze Akrontól.

– Hogyan került oda?

– Úgy, hogy hozzáment Philip Sturdevanthoz. Talán hét vagy nyolc éve találkozott vele.

– Hogyan? Kuncsaftja volt?

– Nem, semmi ilyesmiről nem volt szó. Connie síelni ment Stowe-ba a hétvégére. A pasi is ott volt, éppen elvált, se barátnő, se feleség, és szépen beleszeretett Connie-ba. Nem tudom, hogy gazdag volt-e, a lényeg az, hogy jól élt, volt pár bútorüzlete, amik hozták a pénzt. És megőrült Connie-ért, el akarta venni, és gyerekeket akart tőle.

– Ezt tették, nem?

– Ezt tették. Connie imádta a pasit, és készen állt otthagyni az életét és New Yorkot. Connie édes lány volt, aranyos, a pasik nagyon szerették, de azért nem lehetett mondani, hogy az isten is kurvának teremtette.

– Miért, téged annak teremtett?

– Nem, egyáltalán nem. De hasonlítok Connie-ra. Mindketten NZsCs-k voltunk, akik véletlenül lettek azok, amik. Csak rólam kiderült, hogy jól csinálom.

– Mi az az… NZsCs?

– Neurotikus Zsidó Csaj. És nemcsak arról van szó, hogy jól csináltam. Hanem hogy élni tudom ezt az életet anélkül, hogy felfalna. Rengeteg lányt felőröl, szépen lassan felmorzsolja a maradék önbecsülésüket is. Én azonban kivétel vagyok.

– Az.

– Legalábbis ezt szoktam gondolni. – Bátran rám mosolygott. – Az alkalmankénti rossz éjszakákat leszámítva, amiből mindenkinek jut egypár.

– Hogyne.

– Lehet, hogy ez az élet jó volt Connie-nak az elején. Középiskolában kövér volt és népszerűtlen, és kifejezetten jólesett neki, hogy a férfiak vonzónak találták és akarták őt. De aztán ez az élet egy idő után már nem volt jó neki, és ekkor szerencséje lett, mert találkozott Philip Sturdevanttal, aki beleszeretett, Connie megőrült érte, aztán elmentek Ohióba gyerekeket csinálni.

– Aztán Sturdevant tudomást szerzett Connie múltjáról, és megölte.

– Nem.

– Nem?

Megrázta a fejét.

– A pasi végig tudta, mert Connie a legelején elmondta neki. Bátor dolog volt tőle, és mint kiderült, helyesen tette, mert a férjét egyáltalán nem zavarta a múltja. Sturdevant nem egy nyeretlen, vidéki kétéves volt. Tizenöt vagy húsz évvel volt idősebb Connie-nál, kétszer nősült, és ugyan egész életében Massillonban élt, sokat utazott. Egyáltalán nem zavarta Connie múltja. Sőt, valamilyen módon még élvezte is, hiszen Connie őt választotta.

– És boldogan éltek, amíg meg nem haltak.

Elaine nem vett tudomást a megjegyzésemről.

– Connie többször is írt nekem – folytatta. – Valójában csak kétszer, mert nem válaszoltam neki. Tudod, milyenek az emberek. Ha nem válaszolsz nekik, nem írnak többet. Ennek ellenére karácsonykor mindig küldött lapot, tudod, olyat, amin a gyerekeik fotója van. Gyönyörű gyerekek voltak, de ezen nincs mit csodálkozni. A férje jóképű pasi volt – mutatott a fotóra –, arra meg te is emlékszel, hogy Connie milyen csinos volt.

– Emlékszem.

– Bárcsak megtartottam volna az utolsó karácsonyi lapját, de én nem nagyon őrzök meg semmit sem. Január tizedikén az összes üdvözlőlapot kidobom a szemétbe. Szóval nem tudom megmutatni neked, és nem is fogok többet kapni tőle, mert…

Csendben sírva fakadt, beesett vállal, teste remegett, kezét összekulcsolta. Pár perc múlva összeszedte magát, vett egy mély levegőt, majd kifújta.

– Kíváncsi vagyok, miért tette – szólaltam meg.

– Nem a férje volt. Nem az a fajta.

– Az emberek mindig okoznak meglepetéseket – néztem rá jelentőségteljesen.

– Senkit sem ismerek Cantonban vagy Massillonban – mondta. – Egyedül Connie-t ismertem onnan, és az egyetlen ember, aki tudhatta, hogy Connie ismer engem, a férje volt, de most mindketten halottak.

– És?

– Akkor meg ki küldte el nekem az újságkivágást?

– Bárki lehetett.

– Bárki?

– Lehet, hogy Connie beszélt rólad az egyik barátjának. Aztán a tragédia után ez a barát átnézi Connie dolgait, megtalálja a címes füzetét, és tudatni akarja Connie ismerőseivel, hogy mi történt.

– Mire ez a barát kivágja a cikket az újságból, egyetlen sor nélkül berakja egy borítékba, és elküldi.

– Semmi sem volt a borítékban?

– Semmi.

– Lehet, hogy csak elfelejtette beletenni a levelet, akárki is küldte neked a cikket. Az emberek mindenről elfelejtkeznek.

– Feladót is elfelejtett írni a borítékra?

– Megvan a boríték?

– A másik szobában. Fehér boríték, rajta kézzel írva a nevem és a címem.

– Megnézhetem?

Bólintott. Ültem a székben, és a képet néztem, amely ötvenezer dollárt ér. Egyszer kis híján beleeresztettem egy egész tárat a festménybe. Nem emlékeztem, mikor jutott utoljára az eszembe az eset. Most meg mintha csak ezen járt volna az agyam.

A boríték olyan volt, amilyennek Elaine leírta. Olcsó, fehér papír, lenyomozhatatlan. Elaine nevét és címét kézzel írták rá. A bal felső sarok üres, se neve, se címe a feladónak.

– New York-i bélyegző – jegyeztem meg.

– Tudom.

– Szóval ha Connie egyik barátja volt.

– Akkor az a barát elhozta magával a cikket New Yorkba, hogy itt adja fel.

Felálltam, és odamentem az ablakhoz. Kinéztem rajta, de a gondolataim máshol jártak. Elaine felé fordultam.

– A másik lehetőség az – mondtam –, hogy valaki más ölte meg Connie-t. És a gyerekeit. És a férjét.

– Igen.

– És úgy rendezte el az egészet, hogy gyilkosságnak látszódjék. Még a zsarukat is sikerült átvernie. Aztán megvárta, amíg a sztori megjelenik a helyi lapban, kivágta, visszahozta magával New Yorkba, és feladta postán.

– Igen.

– Mindketten ugyanarra a személyre gondolunk.

– Megesküdött rá, hogy megöli Connie-t – mondta Elaine. – És engem. És téged.

– Megesküdött.

– ”Te meg a nőid, Scudder.” Ezt mondta.

– A rosszfiúk mindenféle dolgokat mondanak. Nem lehet minden szavukat komolyan venni. – Odamentem az asztalhoz, és a kezembe fogtam a borítékot, mintha az érintésből ki tudtam volna olvasni bármit is. Ha volt is kisugárzása a borítéknak, én nem éreztem.

– Miért most? – kérdeztem. – Az isten szerelmére, tizenkét év telt el azóta.

– Annyi.

– Szerinted tényleg ő volt?

– Tudom, hogy ő volt.

– Motley.

– Igen.

– James Leo Motley – mondtam. – Jézusom.

3

James Leo Motley. Ezt a nevet először pont ebben a lakásban hallottam, de nem a fekete-fehér nappaliban. Egyik délután felhívtam Elaine-t, majd nem sokkal később felugrottam hozzá. Bourbont töltött nekem, magának meg diétás kólát, és pár perc múlva már a hálóban voltunk. Utána mutatóujjammal óvatosan megérintettem a bordáin pirosló foltot, és megkérdeztem, mi történt.

– Majdnem felhívtalak – felelte. – Tegnap délután látogatóm volt.

– És?

– Egy új pasi. Felhívott, és azt mondta, hogy Connie egyik barátja. Connie Cooperman. Találkoztál is vele, emlékszel?

– Hogyne.

– Azt mondta, Connie-tól kapta meg a számomat. Beszélgettünk, normális volt a pali, aztán feljött. Nem örültem neki.

– Mi volt vele a baj?

– Nem tudom pontosan. De valami nem volt rendben vele. A szeme nagyon nem tetszett.

– A szeme?

– Ahogy rám nézett vele. Mije van Supermannek? Röntgenszeme? Az volt az érzésem, hogy amikor rám néz, a csontjaimig lát.

Megsimítottam a derekát.

– Pedig a bőröd sokkal érdekesebb – jegyeztem meg.

– És olyan hideg volt a pali. Akár egy hüllő. Egy gyík, ami nézi a legyeket. Vagy egy kígyó. Összetekeredve vár, hogy bármikor lecsaphasson.

– Hogy néz ki?

– Ez is olyan fura. Nagyon hosszú és vékony az arca. Kese a haja, rossz a frizurája, mintha saját maga vágná. Tudod, a fejére tesz egy fazekat, és körbevágja. Mint egy szerzetes. Nem jó ránézni.

– Csábos jelenség lehet.

– A teste is furcsa volt. Kemény volt mindene.

– A munkádban ez nem árt, ha jól tudom.

– Nemcsak a farka volt kemény, hanem az egész teste. Mintha minden izmát megfeszítette volna. Nagyon vékony pali, nem is izmos, inkább… Inas, ez az.

– És mi történt?

– Lefeküdtünk. Minél előbb ágyba akartam vinni, hogy minél előbb megszabadulhassak tőle. Meg arra is gondoltam, hogy utána majd talán kevésbé lesz feszült. Abban biztos voltam, hogy soha többé nem fogom látni. Az is eszembe jutott, hogy megkérem, menjen el, de tartottam tőle. Istenigazából nem csinált semmit, mégis kellemetlen menet volt.

– Durva volt?

– Nem igazán. Csak ahogy megérintett. Az sok mindent elárul egy férfiról. Úgy érintett meg, mintha közben utált volna. Mintha magában ezt mondta volna: kinek kell ez a szar?

– Hogyan szerezted azt a foltot?

– Utána. Felöltözött, nem is akart lezuhanyozni, én meg nem javasoltam neki, mert azt akartam, hogy takarodjon végre a fenébe. Aztán rám nézett, és közölte, hogy ezentúl sokszor fogjuk látni egymást. Ezt te csak gondolod, mondtam magamban. Indulóban volt, és még csak pénzt sem adott nekem.

– Nem előre kéred a pénzt?

– Nem, soha. Csak akkor beszélek róla előtte, ha a kuncsaft kérdi, de általában nem szokták. Sokan szeretnek úgy tenni, mintha a szexért nem kellene fizetni, a pénzt meg csak ajándékként adják nekem, és ezzel nekem nincs is semmi bajom. Szóval Motley el akart menni anélkül, hogy akár egy centet is adott volna nekem, és én majdnem el is engedtem.

– Majdnem.

– Nagyon mérges voltam, és ha már le kell feküdnöm egy ilyen köcsöggel, hát az a legkevesebb, hogy fizet érte. Rámosolyogtam, és ezt mondtam: „Elfelejtettél valamit.” „Mit felejtettem el?”, kérdezte. „Dolgozó lány vagyok”, feleltem. Azt mondta, hogy tudja. A kurvákat első pillanatban kiszúrja.

– Kedves.

– Nem reagáltam, de közöltem vele, hogy pénzt kapok azért, amit csinálok. Nem is tudom, hogyan fogalmaztam. Mire hidegen rám nézett, és azt mondta: „Én nem fizetek.” Aztán hülyeséget csináltam. Hagynom kellett volna a francba az egészet, de úgy gondoltam, hogy ez valamiféle egojáték, ami ahhoz kell neki, hogy fizessen, mire azt mondtam neki, hogy nem is pénzt vártam tőle, de ha akar adni valami ajándékot, azt szívesen elfogadom.

– Mire megütött.

– Nem. Felém indult, én hátrálni kezdtem, de ő egyre csak jött, mire én a falnál találtam magam. Rám tette a kezét. Már felöltöztem, rajtam volt a blúzom. Idetette a jobb kezét, és két ujjával nyomni kezdte. Biztos van itt valami ideg, mert pokolian fájt. Akkor még nem láttam a nyomát. A folt csak ma reggel jelent meg.

– És ezt a két ujjával csinálta.

– Igen. Aztán elengedett, én meg a falnak támaszkodtam, különben összeestem volna, az a köcsög meg rám vigyorgott, és azt mondta: „Sokat fogunk még találkozni, és azt fogod tenni, amit mondok neked.” Aztán elment.

– Felhívtad Connie-t?

– Nem tudtam utolérni.

– Ha ez az állat megint.

– Megmondom neki, hogy bekaphatja. Ne aggódj, Matt, soha többé nem lépi át a küszöbömet.

– Emlékszel a nevére?

– Motley. James Leo Motley.

– Mindkét keresztnevét megmondta?

Eliane bólintott, majd hozzátette:

– És nem mondta, hogy nyugodtan szólíthatom Jimmynek. James Leo Motley. Most meg mit csinálsz?

– Jegyzetelek. Talán ki tudom deríteni, hogy hol lakik.

– A Central Parkban egy nagy és lapos kő alatt.

– És ha már arra járok, megnézem, van-e priusza. Abból, amit elmondtál, nem lepne meg, ha lenne.

– James Leo Motley – ismételte. – Ha elvesztenéd a jegyzetfüzeted, nyugodtan hívjál. Ezt a nevet soha nem fogom elfelejteni.

Motley címét ugyan nem tudtam kideríteni, de a priuszát megtaláltam. Hat vagy hét alkalommal volt letartóztatva, szinte mindig nők elleni támadás miatt. Viszont az áldozatok mindegyike visszavonta feljelentését, így a vádakat is ejtették ellene. Egyszer egy kocsi beleszaladt a Van Wyck autópályán, mire kiszállt a kocsiból, és megverte a vétkes sofőrt. Az ügy bíróság elé került, Motley-t súlyos testi sértéssel vádolták, de a szemtanúk azt sugallták, hogy a verekedést a másik sofőr kezdeményezte, aki ráadásul egy pajszert használt fegyverül, Motley pedig puszta kézzel védte magát. Ha ez igaz, akkor veszélyes ellenfél lehet, mert a másik sofőr kórházban kötött ki.

Hat vagy hét letartóztatás, nulla ítélet. Minden vád erőszakos cselekménnyel kapcsolatos. Nem tetszett nekem a pali, és fel is akartam hívni Elaine-t, hogy elmondjam, mit tudtam meg, de végül nem jutottam el odáig.

Egy hét múlva Elaine maga hívott fel. A kapitányságon voltam, így nem kellett Francesként bemutatkoznia.

– Most ment el – mondta. – Megint bántott.

– Mindjárt ott vagyok.

Elaine-nek végre sikerült beszélnie Connie-val, aki vonakodva ugyan, de beismerte, hogy hetek óta jár hozzá James Leo Motley. Azt ő sem tudta, hogy kitől kapta meg a férfi a telefonszámát, és az első látogatása sokban hasonlított Elaine-éhez. Motley Connie-val is közölte, hogy nem fog fizetni, és hogy sokat fognak találkozni. És bántotta is – nem nagyon, csak annyira, hogy Connie komolyan vegye.

Aztán hetente kétszer megjelent nála a férfi. Elkezdte elszedni Connie pénzét, rendszeresen bántotta szex alatt és után is. Állandóan azt ismételte, hogy tudja, Connie mit szeret, és hogy csak egy büdös kurva, akivel ennek megfelelően kell bánni. „Mostantól az enyém vagy”, mondta neki. „Az enyém. Enyém a tested és a lelked.”

A beszélgetés érthető módon felzaklatta Elaine-t, és el akarta mondani nekem, ahogy én is el akartam mondani neki, mit derítettem ki Motley-ról. Elaine végül úgy döntött, hogy majd akkor mondja el, ha találkozunk, tudván, hogy biztonságban van attól a rohadéktól. Amikor a Connie-val folytatott beszélgetést követő napon a férfi felhívta, Elaine közölte vele, hogy nem ér rá.

– Akkor szakíts rám időt – mondta a férfi.

– Nem – felelte Elaine. – Nem akarok találkozni többé magával, Mr. Motley.

– Miből gondolod, hogy ez rajtad áll?

– Te faszkalap – közölte Elaine –, tégy egy szívességet mindkettőnknek, rendben? Felejtsd el a telefonszámomat.

Motley két nap múlva megint telefonált.

– Lásd, milyen rendes vagyok. Adok neked egy lehetőséget, hogy meggondold magad – mondta. Elaine elküldte a fenébe, és letette a kagylót.

Mindhárom portásnak megmondta, hogy nem engedhetnek fel senkit anélkül, hogy előtte felszólnának neki. Eleve ez volt a rendszer, de Elaine kihangsúlyozta, hogy mennyire fontos ez. Lemondott pár új kuncsaftot is, attól tartva, hogy Motley megbízásából kérnek tőle időpontot. Amikor elment otthonról, az volt az érzése, hogy követik, de legalábbis figyelik. Kellemetlen érzés volt, így csak akkor ment el otthonról, ha nagyon kellett.

Aztán eltelt pár nap, és Motley nem hallatott magáról, mire Elaine megnyugodott. Fel akart hívni engem, fel akarta hívni Connie-t, mégsem tette.

Aztán délután csörgött a telefon. Egy régi kuncsaftja érkezett meg a nyugati partról, egy hollywoody stúdió vezetője, aki pár havonta rendszeresen megfordult nála. Elaine taxiba ült, és kellemes másfél órát töltött a férfi hotelszobájában a Sherry-Netherlandben. A férfi pletykált neki a filmbizniszről, kétszer is szeretkeztek, aztán adott neki száz vagy kétszáz dollárt.

Amikor Elaine hazaért, Motley a nappaliban várta a kanapén ülve, mosolyogva. Elaine megpróbált elmenekülni, de amikor belépett a lakásába, automatikusan bezárta az ajtót, és a helyére akasztotta a biztonsági láncot, Motley pedig elkapta, mielőtt egyáltalán eljuthatott volna az ajtóhoz. Elaine úgy gondolta, a férfi akkor is elkapja, ha sikerül kinyitnia az ajtót.

– A liftnél – mondta – vagy a folyosón. Vagy elbotlok a szőnyegben. Nem engedett volna el.

Motley bevonszolta Elaine-t a hálóba, és letépte róla a ruhát. A zúzódás nyoma már eltűnt, de a férfi ujjai megint ott csaptak le, a fájdalom pedig olyan éles volt, mintha kést döftek volna bele. Aztán a combja belső részén is talált egy ideggócot, amit megnyomva Elaine olyan erős fájdalmat érzett, hogy azt hitte, bele fog halni.

A férfi folytatta a teste többi pontján is a kínzást, amíg Elaine fel nem adta. Nem küzdött tovább. Ekkor Motley az ágyra dobta őt, letolta a nadrágját, és behatolt az ánuszába.

– Én azt nem csinálom – mondta Elaine. – Fájdalmas, és visszataszítónak tartom. Soha nem szerettem, ezért nem is csinálom. Évek óta nem csináltam. De most nem volt annyira rossz, mert a fájdalom eltörpült amellett, amit az ujjaival okozott. Meg aztán addigra én már nem voltam ott, nem érdekelt az egész. Attól féltem, hogy meg fog ölni, de az sem érdekelt igazán.

Miközben Motley megerőszakolta Elaine-t, végig beszélt hozzá. Azt mondta, Elaine mennyire gyenge, ostoba és mocskos. Csak azt kapja, amit megérdemel, amit titokban mindig is akart. Azt ismételgette, hogy Elaine igenis élvezi, amit tesz vele.

Mindig megadta a nőinek, amit akartak, folytatta a férfi. A legtöbben azt akarták, hogy bántsa őket. Páran azt akarták, hogy megölje őket.

– Azt mondta, szívesen megöl engem is. Azt mondta, egyszer már megölt egy lányt, aki nagyon hasonlított hozzám. Először megölte, aztán megdugta. Azt mondta, halott nőt legalább olyan jó dugni, mint élőt, talán még jobb is. Főleg akkor, ha még meleg a hulla. Mielőtt még elkezdene bűzleni.

Miután végzett, Motley átkutatta Elaine retiküljét, és elvette az összes pénzét, azt is, amit a Sherryben keresett. Majd közölte vele, hogy ezentúl ő is egyike a nőinek. Azaz keményen kell dolgoznia. Amikor legközelebb eljön hozzá, pénzt akar látni. És soha többé ne merje visszautasítani őt, soha többé ne merjen visszabeszélni neki. Megértette? Igen, felelte Elaine. Megértette. Biztosan megértette? Igen, felelte Elaine. Biztosan megértette.

Motley félig rámosolygott, majd beletúrt a hajába, végül megvakarta hosszú állkapcsát.

– Biztos akarok lenni abban, hogy megértetted – mondta, majd egyik kezével befogta Elaine száját, a másikkal meg megkereste a bordái közt a pontot, és megnyomta. Elaine elájult, és amikor magához tért, a férfinak nyoma sem volt.

Az első dolgom az volt, hogy elvittem Elaine-t a Tizennyolcadik körzetbe. Leültünk egy Klaiber nevű zsaruval, Elaine feljelentést tett Motley ellen testi sértés, nemi erőszak és szodómia vádjával.

– Még több vádpont lesz ellene, miután behoztuk – mondtam. – Pénzt vett el Eliane retiküljéből, szóval ez minimum rablás. Ezenfelül a távollétében hatolt be a lakásába.

– Van jele az erőszakos behatolásnak?

– Én nem láttam, de ettől függetlenül jogtalanul hatolt be a lakásába.

– Már ott van az erőszakos nemi közösülés és a szodómia – jegyezte meg Klaiber.

– És?

– Erőszakos nemi közösülés és szodómia, plusz jogtalan behatolás. Ha ezt a kettőt teszed oda az esküdtszék elé, csak összezavarod őket. Azt hiszik, hogy ugyanarról a dologról van szó, csak kétféleképpen hívjuk. – Amikor Elaine kiment a mellékhelyiségbe, Klaiber odahajolt hozzám, és megkérdezte. – Barátnőd a csaj, Matt?

– Maradjunk annyiban, hogy az évek során sok hasznos információt kaptam tőle.

– És?

– Oké, akkor hívjuk téglának. Vagy prostinak.

– És?

– Pont neked nem kell mondanom, hogy mennyire nehéz bizonyítani egy kurvánál, hogy testi sértést meg nemi erőszakot követtek el ellene. Az esküdtek szerint csak az a baja, hogy nem kapott pénzt azért, amiért rendszerint szokott.

– Tudom.

– Gondoltam. Amúgy meg nem számítok arra, hogy megtaláljátok. Utolsó ismert címe egy hotel a Times Square-en, ahonnan másfél éve elköltözött.

– Kerested?

– Keresgéltem. Szerintem valami hasonló bolhafészekben lakik, vagy valami nőnél, de tök mindegy, mert egyformán nehéz lesz megtalálni. Csak azt akarom, hogy Elaine megtegye a feljelentést. Abból nem lehet baj.

– Értelek – mondta Klaiber. – Semmi gond. De azért kiadom ellene a körözést, hátha megtaláljuk valahol.

Felhívtam Anitát, és mondtam neki, hogy pár napig a városban maradok, mert egy komoly ügyön dolgozom. Csináltam már ezt korábban is, néha az igazat mondtam, néha meg hazudtam, mert egyszerűen nem volt kedvem hazamenni Long Islandre. Anita, mint mindig, most is hitt nekem, vagy legalábbis úgy tett. Aztán a meglévő ügyeimet szétosztottam a kollégáim között, mert nem akartam mással foglalkozni. James Leo Motley-t akartam rács mögé juttatni, méghozzá úgy, hogy senki se találhasson benne hibát.

Elmondtam Elaine-nek, hogy csapdába akarom csalni Motley-t, és ő lesz a csali. Nem volt valami lelkes, mert nem akart még egyszer egy levegőt szívni vele, de kemény nő, így hajlandó volt megtenni, amit meg kellett tennie.

Odaköltöztem Elaine-hez, és vártunk. Minden kuncsaftját lemondta azzal az ürüggyel, hogy influenzás, és egy hétig biztosan feküdnie kell.

– A gatyám is rá fog menni erre – panaszkodott. – Egy részük soha többé nem fog keresni.

– Dehogyisnem fognak. Látják, hogy nem olyan könnyű megkapniuk téged, ezért még jobban akarnak majd.

– Bizony. Motley-val is mennyire bejött.

Ki sem mozdultunk a lakásból. Elaine egyszer főzött valamit, de amúgy rendeltük az ennivalót. Pizzán és kínai kaján éltünk. Az italbolt házhoz hozta a bourbont, a sarki boltból meg felhozták a sört.

Motley két nap után telefonált. Elaine a nappaliban vette fel a kagylót, én meg a hálóban a másikat. A beszélgetés nagyjából így hangzott:

Motley: Helló, Elaine.

Elaine: Ó. Helló.

Motley: Tudod, hogy ki vagyok.

Elaine: Igen.

Motley: Beszélni akartam veled. Hogy minden rendben van-e.

Elaine: Aha.

Motley: Nos? Jól vagy?

Elaine: Azt hiszem.

Motley: Jó.

Elaine: Nem.

Motley: Mit nem?

Elaine: Nem jössz fel?

Motley: Miért?

Elaine: Csak kíváncsi voltam.

Motley: Akarod, hogy felmenjek?

Elaine: Egyedül vagyok. Magányos.

Motley: Menj el otthonról.

Elaine: Nincs kedvem.

Motley: Azóta sem mozdultál ki otthonról, mi? Félsz elmenni?

Elaine: Azt hiszem.

Motley: Mitől félsz?

Elaine: Nem tudom.

Motley: Beszélj hangosabban. Nem hallak.

Elaine: Azt mondtam, nem tudom, hogy mitől félek.

Motley: Tőlem félsz?

Elaine: Igen.

Motley: Helyes. Ezt örömmel hallom. Most nem megyek el hozzád.

Elaine: Ó.

Motley: De holnap vagy holnapután igen. És megkapod tőlem, amire szükséged van, Elaine. Mindig megkapod tőlem azt, amire szükséged van, nem igaz?

Elaine: Bárcsak fel tudnál jönni most.

Motley: Hamarosan, Elaine.

Miután letette, kimentem a nappaliba. Elaine a bőrborítású szófán ült, és halálosan fáradtnak látszott.

– Úgy érzem magam, mint egy madár, amit bekerített egy kígyó – mondta. – Persze csak a szerepemet játszottam. El akartam hitetni vele, hogy megtört, hogy a testem és a lelkem az övé. Szerinted bevette?

– Nem tudom.

– Én sem, bár úgy hangzott, mintha elhitte volna, de lehet, hogy ő is csak színészkedett. Tudja, hogy nem mentem el itthonról. Lehet, hogy figyel.

– Könnyen lehet.

– Lehet, hogy ott áll valahol egy távcsővel, és most is minket néz. Mondok neked valamit. Szerepet játszottam, de majdnem sikerült meggyőznöm magamat. Olyan ez, mint a mélység vonzása. Olyan egyszerű lenne csak hagyni, hadd húzzon le az örvény, hadd haljak meg. Érted, hogy mire gondolok?

– Azt hiszem.

– Szerinted hogyan jutott be a lakásba? Amikor azzal a Hogyishívjákkal dugtam a Sherryben. Valahogy kicselezte a portást, és bejött a lakásomba. Hogyan?

– Annyira nem nehéz kicselezni a portást.

– Tudom, de ezek a portások elég jók. És az ajtó? Azt mondtad, nem láttad jelét annak, hogy felfeszítette volna a zárat.

– Talán kulcsa volt.

– De honnét? Én biztosan nem adtam neki, és nem is tűnt el egy sem.

– Connie-nak nincs kulcsa a lakásodhoz?

– Miért lenne? Hogy öntözze a virágokat? Senkinek sincs kulcsa. Neked sincs kulcsod, ugye? Mert nem adtam.

– Nem.

– Ahogy Connie-nak sem adtam. Akkor meg hogyan jutott be? Jó a zár az ajtómon.

– Rendesen bezártad, amikor elmentél itthonról?

– Azt hiszem. Mindig rendesen bezárom.

– Mert ha csak behúztad magad után, és nem fordítottad el a kulcsot a zárban, akkor a nyelvét könnyű kipattintani egy bankkártyával. Vagy amikor korábban itt volt, lenyomatot vett a kulcsodról. Vagy tudja, hogyan kell zárakat feltörni.

– Vagy az ujjával megnyomta az ajtót, ahol kell – mondta –, és kinyílt.

A negyedik éjszakán hajnali háromnegyed négykor csöngött a telefon. Alig két órával korábban aludtam el, miután bedöntöttem nem kevés Early Timest, amitől teljesen ellazultam. Hallottam csörögni a telefont, nagy nehezen fel is ébredtem, de képtelen voltam keresztülverekedni magam a ködön. Azt hittem, ébren vagyok, de a testem Elaine ágyában maradt, az agyam egy álom közepén. Elaine meg egyre csak rázott, hogy ébredjek már fel. Végül sikerült felülnöm és kinyitni a szemem.

– Ő hívott – mondta Elaine. – Feljön. – Megkérdeztem, mennyi az idő. Megmondta. – Azt mondtam neki, hogy adjon egy órát, elvégre jól akarok kinézni. Azt felelte, hogy van fél órám, ami nekem bőven elég. Most mit csinálunk, Matt?

Azt mondtam, hogy szóljon le a portásnak, mert látogatót vár. Azonnal küldje fel Mr. Motley-t, de csöngessen fel, amikor már benn van a liftben. Elaine letette a telefont, két percre beállt a zuhany alá, megtörülközött, és nekiállt felöltözni. Nem emlékszem, mit vett fel, mert sok mindent felpróbált, és közben a határozatlansága miatt panaszkodott.

– Ez őrület – mondta. – Mintha randira készülnék.

– Talán randira készülsz.

– Aha, randevú a kibaszott végzettel. Te jól vagy?

– Kicsit lassú vagyok – ismertem el. – Nem ártana egy erős kávé.

– Felteszek egyet.

Nekiálltam felvenni a ruhákat, amiket alig két órája dobtam le magamról, a ruhákat, amiket lassan már egy hete hordtam. Akkoriban öltönyt viseltem – sőt ma is azt viselek a legtöbbször –, és csak a nyakkendővel gyűlt meg a bajom. Harmadjára álltam neki megkötni, amikor végre leesett, hogy mit csinálok. Kihúztam az inggalléromból, és az egyik fotelba vágtam.

A .38-asom a hónom alatt lógott a tokjában. Előhúztam párszor, aztán levettem a zakót, kibújtam a fegyvertartóból, a pisztolyt meg az övembe dugtam.

A bourbonos üveg az ágy melletti asztalon állt. Talán két deci lehetett benne. Felvettem, letekertem a kupakját, és meghúztam. Csak egy nagyobbacska korty volt, hogy megadja az indítólökést.

Kiszóltam Elaine-nek, de nem válaszolt. Felvettem a zakómat, és azt gyakoroltam, hogy előhúzom a fegyvert. A mozdulat furcsa volt, mint minden mozdulat, amit az ember halálba gyakorol. A pisztolyt most nem hátulra dugtam vissza, hanem a hasam bal oldalához, és onnét rántottam elő jobb kézzel, de ez sem tetszett. Végül arra gondoltam, hogy megint a tokjába teszem.

Lehet, hogy nem is kell majd használnom. Lehet, hogy végig az irányításom alatt tudom tartani a helyzetet. Elaine-nel nem gyakoroltuk el, hogy mit fogunk csinálni, ha megérkezik. Nekem a legegyszerűbb megoldás jutott az eszembe: az ajtó mögött várom, és amikor belép, egyszerűen rászegezem a pisztolyt. De lehet, hogy érdemes később elkapni, amikor már a konyhában vagy a nappaliban van. Ennek megvolt a maga pszichológiai előnye, de kockázatosabb is volt, hiszen minél tovább várok, annál több minden történhet. Lehet, hogy megérzi Elaine-en az idegességet, és valami őrültséget csinál. Az őrültek már csak ilyenek. Őrültségeket tesznek.

Megint szóltam Elaine-nek, de a jelek szerint most sem hallott meg. A pisztolyt megint az övembe dugtam, aztán előhúztam, és lassan a nappali felé indultam. Nagyon kellett már az a kávé, és el akartam próbálni Elaine-nel, hogy mit tegyünk, ha Motley megérkezik.

Besétáltam a nappaliba, és a konyha irányába fordultam, amikor megtorpantam, mert Motley állt az ablak előtt, háttal nekem, Elaine meg mellette. Egyik kezével Elaine könyökét fogta, a másikkal meg a csuklóját.

– Tegye le a fegyvert – szólalt meg. – Most rögtön, különben eltöröm a kezét.

A fegyvert nem fogtam rá, az ujjam még csak a ravaszon sem volt. A kezemben tartottam, mintha csak egy tányér lett volna.

Letettem az asztalra.

Elaine jól írta le: teste izmos volt, és inas, sehol egy deka súlyfölösleg, és láthatóan minden izma megfeszült, ugrásra készen állt, arca hosszú volt, frizurája nevetséges. Valaki tényleg egy fazék mentén nyírhatta körül a haját, mert a feje tetején kócos volt, és hosszú. Orra vége húsos volt, ajka telt. Zavaros, barna szeme mélyen ült vastag szemöldökcsontja alatt, és semmit sem tudtam kiolvasni belőle.

Vonásai és frizurája középkori kinézetet kölcsönöztek neki, akár egy gonosz szerzetesnek, de a ruházata már egyáltalán nem passzolt ehhez a képhez. Olívazöld kordbársony zakót viselt, könyökénél és mandzsettájánál bőr rávarrással, nadrágja khaki volt, borotvaélesre vasalt éllel, a lábán magas sarkú és orrán fémborítású gyíkbőr csizmát hordott. Inge akár egy cowboyé, nyakában azzal a madzagnyakkendővel.

– Biztosan maga Scudder – mondta. – A zsaru, aki strici is. Elaine szólni akart, hogy megjöttem, de meg akartam lepni magát. Mondtam is neki, hogy szerintem maga az a fajta, aki szereti a meglepetéseket. Azt is mondtam neki, hogy egy hangot se adjon ki, és nem is adott. Azt csinálja, amit mondok neki. Tudja, hogy miért?

– Miért?

– Mert kezd rájönni, hogy én tudom, mi neki a legjobb. Tudom, hogy mire van szüksége.

Bőre olyan volt, mintha testében egy csepp vér sem lett volna. Elaine hasonlóképpen nézett ki: a vér kifutott az arcából, és ahogy láttam, ereje és kitartása is elfogyott. Úgy állt ott, akár egy zombi egy horrorfilmben.

– Tudom, hogy mire van szüksége – ismételte Motley. – És hogy mire nincs. Nincs szüksége például egy ostoba zsarura, aki stricit játszik.

– Nem vagyok a stricije.

– Nem? Akkor mégis mije? A törvényes férje? A démonszeretője? Az ikertestvére, akitől elszakították a születésük után? A rég elveszett törvénytelen fia? Mondja csak meg, kije maga Elaine-nek.

Vicces, hogy az ember miket vesz észre. Én egyre csak a kezét néztem. Még mindig Elaine karját szorította a csuklójánál, illetve a könyökénél. Elaine korábban mondta, hogy milyen erős Motley keze, és én nem kételkedtem a szavában, de most egyáltalán nem látszott olyan erősnek. Nagy keze volt, és bütykös, ujjai hosszúak, körmét rövidre vágta.

– A barátja vagyok – feleltem.

– A barátja én vagyok – közölte. – A barátja és a családja. – Megállt egy pillanatra, mint aki ki akarja élvezni előző mondatát. A jelek szerint nagyon tetszett neki. – Senki másra nincs szüksége. A legkevésbé magára. – Éppen csak annyira mosolyodott el, hogy kivillantsa fehér fogait. Akár egy ló fogai, olyanok voltak: kicsit kacskák és nagyok. Aztán pattogósan kijelentette: – A maga szolgálataira már nincsen szükség. Az alkalmazásának vége. Takarodjon innen, maga faszkalap. Elaine nem akarja, hogy itt legyen. Ne álljon ott úgy, mint akinek elvették a játékát. Indulás, takarodjon!

– Nem is tudom – feleltem. – Elaine hívott fel magához. Ha azt akarja, hogy elmenjek.

– Mondd csak meg neki, Elaine.

– Matt.

– Mondd meg neki.

– Matt, jobb lenne, ha elmennél.

Elaine-re néztem, megpróbáltam olvasni a szeméből.

– Tényleg azt akarod, hogy elmenjek?

– Szerintem jobb lenne.

Egy pillanatig haboztam, aztán vállat vontam.

– Ahogy akarod – feleltem, aztán az asztal felé indultam, ahová a pisztolyomat tettem.

– Álljon csak meg! Mit csinál?

– Mégis mit csinálok? Elviszem a fegyveremet.

– Azt nem engedhetem.

– Anélkül viszont nem mehetek el – magyaráztam. – Ez a szolgálati fegyverem, és kurva nagy szarban leszek, ha itt hagyom.

– Eltöröm a karját.

– Az sem érdekel, ha a nyakát töri el, de én a fegyverem nélkül sehová nem megyek. – Egy pillanatra elgondolkodtam, majd folytattam. – Nézze csak. A csövénél fogva veszem fel. Nem akarok senkit sem lelőni, csak el akarok menni innen.

Miközben Motley ezen gondolkodott, újabb két lépést tettem, hogy felvegyem a fegyvert a csövénél fogva. Végig a látóterében tartottam, hogy lássa, nem jelent rá veszélyt. Lelőni amúgy sem tudtam volna, mert Elaine ott volt közöttünk, és láttam, ahogy Motley ujjai belevájnak Elaine karjába. Ha fájt is neki, szerintem nem fogta fel. Arcán csak a félelem és a kétségbeesés nyomait láttam.

Fegyverrel a kezemben jobbra kezdtem el oldalazni. Közelebb kerültem Motley-hoz, de közénk került a dohányzóasztal. Bútorlapból készülhetett, fehér bevonattal. Miközben mozogtam, így szóltam:

– El kell ismernem, ügyesen átvert. Hogyan játszotta ki a portást?

Motley csak mosolygott.

– És a bejárati ajtó – mondtam. – Jó zár van rajta, és Elaine megesküdött, hogy magának nincs kulcsa hozzá. Vagy mégis van? Ő nyitotta ki magának az ajtót?

– Tegye el a fegyvert – felelte. – És menjen.

– Ezt itt? Tegyem el? Zavarja?

– Tegye csak el.

– Ha zavarja, akkor tessék – dobtam oda neki a pisztolyt.

Túl erősen fogta Elaine karját, és ez lett a veszte, mert emiatt lelassult a reakcióideje. El kellett volna engednie Elaine karját, ám keze reflexszerűen még jobban megszorította, mire Elaine felkiáltott. Akkor végre elengedte a karját, és a fegyver után kapott, de akkor egyik lábammal feléje rúgtam a dohányzóasztalt, ami nagy erővel csapódott a sípcsontjába, majd rávetettem magam. A falnak csapódtunk, és nem sokon múlott, hogy ki nem zuhantunk az ablakon. Motley a hátára esett, a levegő bennragadt, én pedig a mellkasán landoltam. Teljes erővel állon vágtam, mire a tekintete elhomályosult. Megragadtam a zakójánál fogva, a falhoz nyomtam, és háromszor-négyszer gyomorszájon vágtam. Izmos volt, nem vitás, de én minden erőmet beleadtam az ütésekbe. Motley feje hátracsapódott a falba, én pedig meglendítettem a jobb karomat. Motley eszméletlenül terült el.

Úgy feküdt a padlón, akár egy rongybaba, feje és válla a falnak dőlt, egyik lába felhúzva, a másik kinyújtva. Ott álltam, kapkodtam a levegőt, és Motley-t néztem. Egyik keze a padlón, ujjai kinyújtva. Bevillant, ahogy Elaine karját szorította, mire erős kísértést éreztem, hogy lábamat a kezére tegyem, és teljes erőmmel ránehezedjek.

Ehelyett fogtam a fegyveremet, az övembe dugtam, és Elaine felé fordultam. Az arca most már nem volt olyan fehér. Nem nézett ki valami jól, de mindenesetre sokkal jobban, mint amikor Motley a karját fogta.

– Amikor azt mondtad, az sem érdekel, ha eltöri a nyakamat. – nézett rám.

– Ugyan már, Elaine. Csapdába akartam csalni.

– Igen, és tudtam is, hogy valamit kitaláltál, de attól féltem, hogy nem fog összejönni. Attól féltem, hogy kíváncsiságból eltöri majd a nyakamat, hogy lássa, tényleg hidegen hagy-e téged.

– Senkinek sem fogja már eltörni a nyakát – feleltem. – De előbb még ki kell találnom, hogy mihez kezdjek vele.

– Nem tartóztatod le?

– Dehogyisnem. Csak szerintem egy óra múlva ki fogják engedni.

– Ugratsz? Ezek után?

– Ezt elég nehéz bíróság előtt bizonyítani – magyaráztam. – Te prosti vagy, az esküdtszékeket meg nem nagyon érdekli a prostituáltak elleni erőszak. Egészen addig nem, amíg a lány meg nem hal.

– Azt mondta, hogy megölt egy lányt.

– Lehet, hogy csak a szája járt. De még ha igaz is, amit mondott, márpedig szerintem igaz, akkor sem tudjuk, hogy kit, mikor, hol és hogyan ölt meg. Egyelőre csak a hivatalos személy elleni erőszak írható a számlájára. És ha Motley-nak csak közepesen jó ügyvédje van, az is komoly ékeket tud verni a vádba a mi kettőnk kapcsolata miatt.

– Hogyan?

– Úgy állít majd be, hogy a stricid vagyok. És ez egyenlő a felmentéssel. Még akkor is bajos a dolog, ha nem erre utazik. Mert nézzük csak, mi van itt. Egy házas zsaru, aki egy call girllel barátkozik. Azt te is el tudod képzelni, hogyan néz ki ez a tárgyalóteremben. És a lapokban.

– Azt mondtad, hogy korábban is volt már letartóztatva.

– Volt, és pontosan ugyanilyenekért. De az esküdtszék erről nem tudhat.

– Miért nem? Mert ejtették a vádakat?

– Akkor sem tudhatnák, ha Motley-t elítélték volna, és börtönben is ült. Korábbi bűncselekményeket még csak megemlíteni sem szabad bűnügyekben.

– Mi a fenéért nem?

– Nem tudom – feleltem. – Elvileg azért, hogy az esküdteknek ne legyenek előítéleteik, de ennek semmi értelme. Miért ne tudhatnának róla? – Megvontam a vállam. – Connie tanúskodhatna – mondtam. – Motley őt is bántotta. Szerinted vállalná Connie a tanúskodást?

– Kétlem.

– Meg akarok nézni valamit – hajoltam le Motley-hoz. Még mindig nem volt magánál. Talán üvegből volt az állkapcsa. Volt egyszer egy ilyen bokszoló, Bob Scatterfield. Keményen állta az ütéseket, de ha véletlenül valaki a megfelelő szögben találta el az állkapcsát, azonnal összeesett, és úgy elvesztette az eszméletét, hogy akár ágyút is sütögethettek volna a füle mellett.

Beletúrtam a zakója zsebébe, aztán felegyenesedtem.

– Ez sokat segít – mondtam. – Egy kis automata, szerintem .25-ös. Biztos vagyok abban, hogy nincs engedélye, ahogy abban is, hogy a fegyver lopott. Engedély nélküli fegyvertartás. Az egy C típusú bűncselekmény.

– És az jó?

– Ártani nem árt. Az a helyzet, hogy olyasmivel akarom letartóztatni, ami miatt nem engedhetik szabadlábon pár száz dolláros óvadék fejében, és olyan vádat akarok ellene, ami alól az ügyvédje nem bújhat ki egy vádalkuval. Ez a Motley egy rohadt mocskos állat, akinek börtönben a helye. – Elaine-re néztem. – És te?

– És én?

– Tanúskodsz?

– Hogyne.

– És hazudnál is eskü alatt?

– Mit kellene mondanom?

Egy ideig csak néztem őt, aztán így feleltem.

– Meg fogod tudni csinálni – mondtam. – Ezt a kockázatot vállalom.

– Miről beszélsz?

A fegyverről letöröltem az összes ujjlenyomatot a zsebkendőmmel. Megfogtam Motley-t a vállánál fogva, és ülő helyzetbe húztam. Nehezebb volt, mint amilyennek kinézett, és éreztem kötött izmait, amelyek még attól sem lazultak el, hogy eszméletét vesztette.

A fegyvert a kezébe tettem, mutatóujját a ravaszra, aztán kibiztosítottam a pisztolyt. Kezét az övére kulcsoltam, a testét még jobban kiegyenesítettem, aztán megnéztem, hogy a fegyver hová mutat. Pont arra a festményre, amelyikről később kiderült, hogy akár ötvenezer dollárt is érhet. Egy kicsit balra mozdítottam a kezét, aztán meghúztam a ravaszt, és golyót eresztettem a falba. A második lövéssel feljebb céloztam, a harmadikkal még feljebb, a plafonba. Aztán elengedtem Motley-t, aki nekidőlt a falnak, a fegyver pedig kiesett a kezéből a padlóra.

– Fegyvert fogott rám – mondtam. – Rárúgtam a dohányzóasztalt, amitől elvesztette az egyensúlyát, de még sikerült három lövést leadnia, mielőtt a földre döntöttem, és kiiktattam.

Elaine bólintott, arca megfeszült a koncentrációtól. Ha a lövések hangja meg is ijesztette őt, hát gyorsan összeszedte magát. Persze a lövések nem voltak olyan hangosak, a kis kaliberű fegyver meg nem tett olyan nagy kárt a falban.

– Elsütötte a fegyverét – mondtam. – Meg akart ölni egy rendőrt. Ezt nem lehet megúszni.

– És én megesküszöm rá, hogy így történt.

– Tudom – bólintottam. – Tudom. – Odamentem hozzá, és átöleltem. Pár perc múlva kihoztam a fürdőből a bourbont. Egy kortyot ittam belőle, mielőtt betelefonáltam volna a rendőrségre, a maradékot meg a helyszínelőkre várva ittam meg.

4

Elaine-nek még csak tanúskodnia sem kellett a bíróságon. Felvették a tanúvallomását, ő aláírta, és boldogan szegte meg a törvényt a hamis tanúzással. Egy az egyben visszaadta a történteket egészen addig, amíg a fegyverem elő nem került, onnéttól kezdve pedig azt mesélte el, amiben megegyeztünk. Az én sztorim ugyanaz volt, és a bizonyítékok engem igazoltak. Motley ujjlenyomata rajta volt a fegyveren, pont ott, ahol lennie kellett, a parafinteszt pedig lőpornyomokat jelzett a jobb kezén, ami egyértelműen azt bizonyítja, hogy elsütött egy fegyvert, amely tényleg lopott volt, és természetesen engedélye sem volt arra, hogy használja és magánál hordja.

Motley megesküdött arra, hogy a fegyvert soha az életben nem látta, nemhogy elsütötte volna. Az ő sztorija a következő volt: azért jött el Elaine lakásába, mert telefonon megbeszélt vele egy találkozót. Azt is mondta, hogy Elaine-t azelőtt soha nem látta, és a nemi aktusra nem került sor, mivel én rájuk törtem, és pénzt követeltem tőle cserébe azért, hogy nem jelentem fel, de erre ő nem volt hajlandó, ezért én rávettem magam. Ezt nyilván senki sem hitte el. Ha Elaine-t most látta először az életben, akkor miért tett ellene Elaine feljelentést egy héttel korábban? Az lehet, hogy az esküdtek nem ismerhették meg bűnözői múltját, de a kerületi ügyész mindent tudott róla, ahogy a bíró is, aki negyedmillió dollárban állapította meg az óvadék összegét. Az ügyvédje tiltakozott, mondván, ügyfelét még soha semmiért nem ítélték el, de a bírónak elég volt egyetlen pillantást vetnie a korábbi feljelentésekre, melyek mindegyikében nőkkel erőszakoskodott, plusz ott volt még Connie Cooperman is, aki szintén tanúvallomást tett, így végül elutasította az alacsonyabb óvadékra vonatkozó védői indítványt.

Motley börtönben ülve várta a tárgyalást. A kerületi ügyész minden létező vádpontot összegyűjtött. A lista tetején rendőr sérelmére elkövetett gyilkossági kísérlet állt. Motley ügyvédje megnézte a bizonyítékokat, aztán a védencét, majd megjelent, hogy megállapodjon a kerületi ügyésszel, aki hajlandó volt tárgyalni. Az ügy nem vert fel nagy port, a közvéleményt nem nagyon érdekelte, ráadásul Elaine-nel együtt elég rossz fényben tűnhetnénk fel egy kiadós keresztkérdés-sorozat után, akkor meg miért ne spóroljon a kerületi ügyész időt és energiát? Végül megállapodtak a gondatlan veszélyeztetésben, a többi vádpontot ejtették, mire James Leo Motley felállt, és a törvény, isten, valamint a jelenlévők előtt beismerte, hogy bűnös az ellene felhozott vádpontban. A bíró mérlegelte a korábbi feljelentéseket, majd salamoni döntést hozott: egytől tíz évig terjedő börtönbüntetést szabott ki.

Miután a bíró kihirdette az ítéletet, Motley megkérdezte, mondhat-e valamit. A bíró megengedte, de előtte felhívta a figyelmét arra, hogy ezt korábban is megtehette volna. Motley azonban nem véletlenül választotta ezt az időpontot, ha ugyanis korábban teszi, a bíró a maximumot varrja a nyakába.

Motley a következőket mondta: – Ez a zsaru rám kente a bűncselekményt. Ezt én is tudom, és ő is tudja, a rohadt stricije. Ha kiszabadulok, nagy terveim vannak vele meg a két kurvájával. – Aztán balra fordult, hosszú álla rám szegeződött. – Maga meg a női, Scudder. Még nem végeztünk.

A rendőröket sok bűnöző fenyegeti meg. Nem hagyják annyiban, mondják, mert ártatlanok, és a zsaruk csak rájuk akartak kenni valamit. Őket hallva azt hinné az ember, hogy egy darab bűnös sincs a börtönökben.

Motley is úgy beszélt, mint aki komolyan gondolja, de mindannyian úgy hangzanak. Csak éppen egyikük sem csinál aztán semmit.

Nagyjából ez történt tizenkét éve. Motley perét követően két vagy három évvel hagytam ott a rendőrséget olyan okoknál fogva, amelyekhez sem neki, sem Elaine Mardellnek nem volt semmi köze. A döntésem előzménye – talán kiváltója, de nem szükségszerűen – egy esemény volt Washington Heightsban. Egy ottani csendes kocsmában ittam, amikor két fiatal kölyök kirabolta a csapost, majd utána agyonlőtték. Üldözőbe vettem őket, és mindkettőt lelőttem, az egyikük meg is halt. Az egyik lövedék azonban gellert kapott, és halálosan megsebesített egy hatéves kislányt. Nem tudom, mi keresnivalója volt olyan későn az utcán, de ugyanezt tőlem is meg lehetett volna kérdezni.

Semmi hátrány nem ért az eset miatt, sőt még dicséretben is részesültem, de attól kezdve lelketlenül végeztem a munkámat. A pia egy ideig még segített, aztán már az sem, de én azért ittam tovább, mert úgy láttam, nem tehetek mást. Aztán egyre többször kötöttem ki detoxikálókban, kórházakban, néha két-három nap is kiesett az emlékezetvesztéseim miatt, aztán egyik este rohamot kaptam, és mindenféle dolgok történtek.

– Motley ott van valahol – szólalt meg Elaine.

– Kizárt. Évekkel ezelőtt kiszabadult. Emlékszem, kifejezetten zavart, amiért a bíró olyan enyhe ítéletet szabott ki rá.

– Ezt nem is mondtad.

– Mert nem akartam, hogy aggódj. Egytől tíz évet kapott, ami azt jelenti, hogy akár már egy év múlva szabadulhatott. Ezt nem tartottam túl valószínűnek, mivel nem nagyon láttam, miként tudna pozitív hatást gyakorolni az ideiglenes szabadlábra helyezésről döntő bizottságra, de biztos voltam abban, hogy a legjobb esetben is csak öt évet fog ülni. Ennyi idő alatt még a legelszántabb bűnöző is meggondolja magát, és nem akar semmiféle bosszút állni. De ha öt évet ült, akkor hét éve van szabadlábon. Miért várt volna ilyen sokáig, hogy megölje Connie-t?

– Nem tudom.

– Mit akarsz tenni, Elaine?

– Azt sem tudom. Szívem szerint gyorsan bepakolnék egy bőröndbe, taxiba vágnám magam, és felülnék az első gépre a JFK-n. Ezt tenném.

Teljes egészében megértettem Elaine-t, de közöltem vele, hogy ez egy kicsit korai még.

– Hadd telefonáljak párat reggel – mondtam. – Lehet, hogy azóta megint elkövetett valamit, és lecsukták. Ostobaság lenne elrepülni Brazíliába, ha éppen Green Havenben ül.

– Én inkább Barbadosra gondoltam.

– Vagy az is lehet, hogy meghalt – folytattam. – Nagy esélye volt arra, hogy nem távozik élve a börtönből. Csak ellenségei voltak, a börtönben pedig még a barátok is megkéselik egymást.

– Akkor ki küldte nekem ezt az újságkivágást?

– Ezen majd akkor gondolkodjunk, ha kiderítettem, mi történt Motley-val.

– Rendben. Matt? Itt maradsz ma éjjel?

– Persze.

– Tudom, hogy butaság, de jobban érzem magam tőle.

– Nem bánod?

– Nem bánom.

Elaine megágyazott nekem a kanapén egy lepedővel, egy takaróval meg egy párnával. Felajánlotta, hogy aludjak mellette, de azt feleltem, hogy kényelmesebb lesz a kanapén, mert sokat forgolódom, és nem akarom zavarni.

– Nem zavarnál – mondta. – Beveszek egy Seconalt. Évente ha négyszer veszek be altatót, de olyankor semmi sem képes megzavarni, maximum egy hetes erősségű földrengés. Te is kérsz egyet? Ha nagyon fel vagy pörögve, akkor erre van szükséged. Észre sem veszed, és már alszol is.

Nemet mondtam az altatóra, majd lefeküdtem a kanapéra. Elaine is ágyba bújt, én meg magamra húztam a takarót, de nem tudtam csukva tartani a szememet. Állandóan csak a fényeket bámultam Queensben. Megbántam, hogy nemet mondtam a Seconalra, de tudtam, hogy helyesen cselekedtem. Józan alkoholistaként nem szedhetek altatót, nyugtatót vagy hangulatjavítót, de még aszpirinnál erősebb fájdalomcsillapítót sem. Ezek a szerek megszakítják a józanság folyamatát, és aláaknázzák az ember elkötelezettségét a gyógyulás mellett; aki ezekkel él, rendszerint újból inni kezd.

Végül aludtam, bár nem sokat. Miután felkelt a nap, és besütött a nappali ablakán, kimentem a konyhába kávét főzni. Tósztot készítettem, és két bögre kávé kíséretében megettem.

Benéztem a nappaliba. Elaine még mindig aludt, oldalára fekve arcát mélyen a párnába nyomta. Óvatosan elmentem az ágy mellett a fürdőbe, és lezuhanyoztam. Nem ébredt fel rá. Megtörülköztem, és visszamentem a nappaliba. Ideje volt telefonálnom párat.

Nem volt könnyű, mert nem mindig találtam meg azt, akivel éppen beszélni akartam, de végül sikerült megtudnom, amit meg akartam tudni. Megint bepillantottam a hálóba. Elaine ugyanabban a testhelyzetben aludt. Egy pillanatra rám tört egyfajta teljesen irracionális pánik, és azt hittem, hogy meghalt. Motley pár napja valahogy bejutott a lakásba, gondoltam, és a Seconal kapszulájába az altató helyett ciánt öntött. Vagy alig pár órája jött be, átsuhant a falakon, akár egy szellem, elsuhant mellettem, miközben a kanapén hánykolódtam, szíven szúrta Elaine-t, és távozott, ahogy jött.

Ostobaság volt, tudtam én jól, és meg is bizonyosodtam róla, amikor odatérdeltem Elaine ágya mellé, és meghallgattam a légzését. Ahogy ott térdeltem, egy pillanatra megdermedtem, mert amit tettem, pontosan megmutatta, hogy milyen állapotban voltam. Visszamentem a nappaliba, előszedtem a telefonkönyvet, és telefonáltam még párat.

A lakatos tíz körül ért oda. Telefonon elmagyaráztam neki, hogy mit akarok, így több modellt is magával hozott, hogy választhassak. A konyhával kezdte, és már a nappaliban járt, amikor zajt hallottam a hálóból.

– Mi ez a zaj? – kérdezte Elaine. – Azt hittem, a porszívót használod.

– Fúrógép. Felszereltetek pár zárat. Nagyjából négyszáz dollár lesz a vége. Adsz a lakatosnak egy csekket?

– Inkább készpénzt. – Odament a komódhoz, és kivett egy borítékot a legfelső fiókból. Leszámolta a bankjegyeket. – Négyszáz dollár? Mit kapok ezért? Egy páncélszekrényt?

– Rendőrségi zárakat.

– Rendőrségi zárakat? – húzta fel a szemöldökét. – Hogy távol tartsa a rendőröket? Vagy csak ők tudják kinyitni?

– Amelyiket akarod.

– Tessék, itt van ötszáz dollár – mondta. – Kérjél nyugtát.

– Igen, hölgyem.

– Nem tudom, a könyvelőm mit csinál velük, de mindenről nyugtát kell kérnem.

Amíg ő lezuhanyozott, én a lakatossal beszélgettem. Miután végzett, kifizettem, nyugtát kértem, amelyet a visszajáróval együtt leraktam a dohányzóasztalra. Amikor Elaine kijött a fürdőből, buggyos nadrágot viselt, és piros inget, fémgombokkal. Megmutattam neki, hogyan működnek a zárak. Kettő volt a nappali ajtaján, és egy a konyháén.

– Szerintem így jött be tizenkét éve – mutattam a szervizajtóra a konyhában. – A szervizbejáraton keresztül jutott be az épületbe, aztán feljött a lépcsőn. Ezért nem vette észre a portás. Azon az ajtón hétköznapi zár volt, és lehet, hogy pont akkor nem volt ráfordítva a zár nyelve. Vagy kulcsa volt hozzá.

– Soha nem használtam azt az ajtót.

– Akkor azt sem tudtad, hogy be van-e zárva, vagy sem.

– Nem igazán. A szervizlifthez és a szemétledobóhoz vezet. Nagy néha kimegyek a szemétledobóhoz, de olyan kevés a hely a hűtő mellett, hogy inkább körbemegyek.

– Amikor először volt a lakásodban – mondtam –, kijöhetett a konyhába, hogy kinyissa a zárat. Utána mind a kétszer itt jött be. Lehet, hogy észre sem vetted, hogy nem volt bezárva.

– Nem hiszem. Vagy ha mégis, biztos azt mondtam magamnak, hogy elfelejtettem bezárni.

– Most már emiatt sem kell aggódnod – jegyeztem meg, és megmutattam neki, hogyan működik a rendőrségi zár, amelynek a nyelve szépen becsúszott az ajtókeretbe. – Ezzel a kulccsal nyitod és zárod – magyaráztam –, de azt javaslom, hogy mindig tartsd zárva. Ezt a zárat nem lehet kívülről kinyitni. Kívülről nincs is címere, direkt így tetettem fel a lakatossal. Azt mondtad, soha nem jössz be ezen az ajtón, ugye?

– Nem, soha.

– Akkor a jövőben nem is fogsz tudni, de ha sietve kell elmenned itthonról, akkor ezzel a kulccsal ki tudod nyitni a zárat. És soha ne felejtsd el bezárni magad után.

– Ne aggódj – mondta Elaine –, mindig zárva lesz, rá is fordítom a zárat, a kulcsot meg jó helyen tartom.

– Helyes. – Visszamentünk a nappaliba. – Ide is két rendőrségi zárat rakattam fel – mutattam. – Az egyik ugyanolyan, mint a konyhai, mert ezt is csak belülről tudod kinyitni vagy bezárni, így senki sem tudja kívülről feltörni. Amikor itthon vagy, és mindkét zár rá van fordítva, senki sem képes behatolni, hacsak nincs faltörő kosa. Ha elmész itthonról, a második rendőrségi zárat is fordítsd rá. Ez itt a kulcsa, recés a feje. A zár elvileg feltörhetetlen, a kulcsot pedig nem lehet hétköznapi gépekkel lemásolni, szóval ne veszítsd el, mert te magad sem fogsz tudni bejutni.

– Akkor nagyon fogok rá vigyázni.

– Most már biztonságos a lakásod – folytattam. – A zár címere ráadásul olyan anyagból készült, amit meg sem lehet fúrni. Sőt, a lakatossal ugyanilyen címert tettettem fel a már meglévő Segal-záradra is. Lehet, hogy túllihegtem a dolgot, különösen akkor, ha tényleg elrepülsz Barbadosra, de úgy gondoltam, megengedheted magadnak. Motley-tól függetlenül is szükséged van jó zárakra.

– Ha már Motley szóba került…

– Nem halott, és nem is ül börtönben.

– Mikor szabadult?

– Júliusban. Július 15-én.

– Melyik júliusban? – Rám nézett, majd elkerekedett a szeme. – Most júliusban? Egytől tíz évet kapott, és tizenkét évet ült?

– Nem volt éppen mintarab.

– Az nem törvényellenes, hogy tovább tartanak benn valakit, mint ahány évet kapott?

– Nem, ha az a valaki rosszfiú volt. Előfordul az ilyesmi. Kapsz kilencven napot, és még negyven én múlva is a rács mögött vagy.

– Jézusom – mondta Elaine. – Ha jól látom, nem javult meg a börtönben.

– Nagyon úgy néz ki.

– Júliusban szabadult. Azóta bőven kideríthette, hol lakik Connie, és…

– Igen, és nem is kellett kapkodnia.

– Aztán kivágta az újságcikket, és elküldte nekem. Most meg vár, hogy a félelem még jobban a hatalmába kerítsen. Tudod, őt a félelem élteti.

– Lehet, hogy véletlen az egész.

– Hogyan?

– Ahogy tegnap este is beszéltünk róla: Connie egy barátnője tudta, hogy ti jóban voltatok, és tudatni akarta veled, hogy mi történt.

– És nem írt egy sort sem? Feladót sem írt a borítékra?

– Az emberek néha szívesebben maradnak a háttérben.

– És a New York-i bélyegző?

A kanapén feküdtem, és Long Island Cityt bámultam a túloldalon.

– Lehet, hogy nem volt meg neki a címed. Lehet, hogy a cikket elküldte valakinek New Yorkban, és megkérte, hogy derítse ki a címedet, és küldje el neked.

– Ez nem túl valószínű, Matt.

Ahogy a hajnal első fényeit néztem, kifejezetten valószínűnek találtam.

Aztán egy óra múlva, amikor visszamentem a hotelomba, kifejezetten valószínűtlennek. Senki sem keresett telefonon. A portás átadta a leveleimet. A szokásos számlák és hirdetések, meg egy boríték feladó nélkül, csak a nevem és címem nyomtatott nagybetűvel.

Ugyanaz az újságcikk volt, semmi más. Se egy sor, se egy mondat a cikk margóján. Újra elolvastam a cikket, betűről betűre, ahogy az ember sokadszorra is leül megnézni egy szomorú filmet abban a reményben, hogy most jó véget fog érni.

5

A La Guardiáról indult egy gép háromnegyed kettőkor, ami három előtt egy perccel landolt Clevelandben. Tiszta inget és zoknit vettem, egy táskába alsóneműt tettem, meg a könyvet, aztán taxival kimentem a reptérre. Mivel korán érkeztem, beültem enni egy étterembe, elolvastam a Timest, aztán felhívtam Elaine-t, így nem is kellett olyan sokat várnom.

Időben indultunk, és öt perccel korábban landoltunk a Cleveland-Hopkins nemzetközi repülőtéren. A Hertznél béreltem egy kocsit, egy Ford Tempót, az ügyintéző srác meg adott nekem egy térképet, bejelölve rajta az útvonallal Massillonba. Egy óra alatt oda is értem.

Útközben eszembe jutott, hogy a vezetés egyike azon dolgoknak, amelyet az ember nem felejt el, az elmúlt években ugyanis nagyon keveset vezettem. Egy éve ülhettem utoljára volán mögött. Tavaly októberben Jan Keane-nel béreltünk egy autót, és elmentünk az amis vidékre, Lancaster környékére Pennsylvaniában, hogy nézzük az őszi leveleket és finomakat együnk a helyi fogadókban. Jól indult a kirándulás, mivel azért utaztunk el, hogy megoldjuk a problémáinkat, csakhogy erre kevés az öt nap. Túl nagy volt rajtunk a nyomás, és mire visszaértünk New Yorkba, mindketten komorak és rosszkedvűek lettünk. Mindketten tudtuk, hogy vége – és nem csak a hétvégének. Bizonyos értelemben az utazás azt az eredményt hozta, amit egy utazásnak hoznia kell, bár nem éppen erre számítottunk.

A massilloni rendőrség egy modern épületben székel a Tremont sugárúton. A Fordot egy parkolóban hagytam, majd megkértem az ügyeletes tisztet, hogy szóljon Havlicek hadnagynak, aki egy nagydarab ember volt rövidre vágott barna hajjal, és némi súlyfölösleggel a derekán. Barna öltönyt viselt, barna nyakkendőt fehér csíkokkal, a megfelelő ujján jegygyűrűt hordott, a másik kezén meg egy szabadkőműves-pecsétgyűrűt.

Az irodájában az asztalon a felesége és a gyerekei képe állt, a falon pedig civil egyesületek köszönőlevelei. Megkérdezte, hogyan iszom a kávét, majd ő maga ment érte.

– Ma reggel éppen három dologgal bűvészkedtem egyszerre, így nem biztos, hogy jól értettem. Az NYPD-től jött?

– Régebben detektív voltam.

– És most magánnyomozó?

– A Megbízható Nyomozóknál – adtam neki egy névjegykártyát. – De ennek az ügynek semmi köze hozzájuk. Azért vagyok itt, mert szerintem a Sturdevant-gyilkosságnak köze van egy régi ügyemhez.

– Milyen régi?

– Tizenkét éves.

– Amikor még rendőr volt.

– Igen. Letartóztattam egy férfit, aki többször is erőszakoskodott nőkkel. Rám lőtt egy kis kaliberű fegyverrel, ez alapján ítélték el. Végül vádalkut kötöttek, de a bíró kevesebbet adott neki, mint amennyit szerintem megérdemelt, a börtönben viszont bajba került, és csak négy hónapja szabadult.

– Gondolom, nem örül neki.

– A börtön igazgatója szerint két elítéltet biztosan megölt, három vagy négy másik gyilkosságnál viszont nem tudták alátámasztani a gyanút.

– Akkor meg mit keres kinn? – kérdezte, aztán meg is válaszolta saját kérdését. – Az egy dolog, hogy tudjuk, mit követett el valaki, az meg egy másik, hogy be tudjuk-e bizonyítani. Gondolom, ennek dupla a súlya a börtönben. – Megcsóválta a fejét, majd belekortyolt a kávéjába. – De mi köze van Phil Sturdevanthoz meg a feleségéhez? Ők nem ugyanabban a világban éltek, mint a maga embere.

– Mrs. Sturdevant házassága előtt New Yorkban élt, Motley vele is erőszakoskodott.

– Ez a neve? Motley?

– James Leo Motley. Mrs. Sturdevant, akinek leánykori neve Cooperman volt, tanúvallomást tett Motley ellen testi sértés és zsarolás miatt. Motley az ítélethirdetés után megfogadta, hogy bosszút áll.

– Ez nem túl sok. Mikor is történt ez? Tizenkét éve?

– Nagyjából.

– És a nő csak tanúvallomást tett a rendőrségen?

– Egy másik nő ugyanezt tette, mivel Motley őt is megfenyegette. Tegnap ezt kapta postán. – Odanyújtottam neki az újságkivágást. Istenigazából ezt én kaptam, de nem láttam, mi jelentősége lehetne.

– Persze. Az Evening-Registerben jelent meg.

– Egyszerű borítékban kapta, feladó nélkül. New Yorkban adták fel.

– Nem csak felülpecsételték New Yorkban?

– Nem. Ott adták fel.

Ezt alaposan megrágta magában.

– Nos, már látom, miért akart iderepülni – mondta –, de még mindig nem értem, hogyan lehet Mr. Motley felelős a Walnut Hillsben történtekért. Hacsak nem sugárzott hipnotikus rádióhullámokat, amiket Phil Sturdevant a fogtöméseivel fogott.

– Ennyire egyértelmű?

– Ennél nehezen lehetne egyértelműbb. Meg akarja nézni a helyszínt?

– Megnézhetem?

– Miért ne nézhetné? Valahol meg kell lennie a ház kulcsának. Mindjárt hozom, aztán indulhatunk is.

A Sturdevant-ház egy zsákutca végében állt egy újonnan épült lakóparkban, ahol minden házhoz legalább félhektárnyi telek járt. Az épület egyemeletes volt, kívül tégla és vörösfenyő burkolattal. A kertet szépen rendben tartották, szépek voltak az örökzöldek, a telekhatárt pedig hársfák jelezték.

Havlicek leparkolt a kocsifelhajtón, és kinyitotta a bejárati ajtót. Az előtéren keresztül egy tágas nappaliba jutottunk, amelynek kupolás volt a mennyezete. Az egyik falat teljes hosszában kandalló borította. Úgy láttam, hogy ugyanabból a téglából építették, mint amivel a falat kívülről burkolták.

A nappalit szürke padlószőnyeg borította, amire egy-két helyen keleti szőnyegeket fektettek. Az egyik a kandalló előtt terült el, egy emberi test körvonalát rajzolták rá fehér krétával.

– Itt találtuk meg a férfit – mondta Havlicek. – Amennyire rekonstruálni tudtuk, lerakta a telefont, és odament a kandallóhoz. Maga is látja a fegyverszekrényt, amiben egy vadászpuskát és egy huszonkettes kaliberű pisztolyt tartott az ismétlőfegyverrel egyetemben, amivel agyonlőtte saját magát. Persze minden fegyvert bevittünk a kapitányságra. Szóval ott állhatott, a fegyver csövét a szájába vette, majd meghúzta a ravaszt. Maga is látja, mi történt. Vér és csontdarabok mindenütt. Higiéniai szempontból feltakarítottuk, de ha érdekli, megnézheti a fotókat is.

– És ide esett. Arccal a szőnyegre?

– Igen. A fegyver mellette feküdt, nagyjából ott, ahol feküdnie kellett. Büdös van, ugye? Jöjjön, megmutatom, hol találtuk meg a többieket.

A gyerekeket az ágyukban ölték meg. Mindegyiknek saját szobája volt, és mindegyik szobában megnéztem a véres ágyat, a krétával megrajzolt – és egyre kisebb – körvonalat. Mindhárom gyereket és az anyjukat ugyanazzal a konyhakéssel ölték meg, amit a hálószobából nyíló fürdőben találtak meg. Connie Sturdevant holtteste a nappaliban hevert. A véres ágynemű azt indikálta, hogy az ágyban ölték meg, a holttest krétakörvonala mégis az ágy előtt volt.

– Úgy gondoltuk, hogy az ágyban ölte meg – mondta Havlicek –, aztán ledobta a földre. A nőn hálóing volt, azaz vagy aludt, vagy aludni készült.

– És Sturdevanton mi volt?

– Pizsama.

– Lábán papucs?

– Azt hiszem, mezítláb volt. A fotókon megnézhetjük. Miért?

– Csak próbálom magam előtt látni a történteket. Melyik telefonról hívta a rendőrséget?

– Nem tudom. Egy rakás készülék van a házban, bármelyiket használhatta.

– Nem találtak valamelyik telefonon ujjlenyomatot?

– Nem.

– És Sturdevant keze véres volt?

– Sturdevant keze? Az isten szerelmére, mindene véres volt. A feje gyakorlatilag szétrobbant. Az ember hajlamos ilyenkor elég sok vért veszteni.

– Tudom. Minden vér az övé volt?

– Mire akar kilyukadni? Várjon csak egy percet, látom már, hogy mire akar kilyukadni. Arra, hogy az áldozatok véréből is kellett volna találnunk rajta.

– Sok vért vesztettek. Valamennyinek csak kellett kerülnie rá is.

– Véres volt a mosdókagyló a fürdőben, mert feltehetően ott mosott kezet. Azt nem tudom megmondani, hogy került-e rá a többiek véréből is. Az is lehet, hogy mindegyiküknek ugyanolyan volt a vércsoportja.

– Manapság már vannak mindenféle tesztek.

Bólintott.

– DNS. Hogyne, viszont úgy ítéltük meg, hogy erre semmi szükség. De értem, hogy mit mond. Ha csak a saját vére volt rajta, akkor hogyan ölhette meg őket anélkül, hogy ő maga be ne mocskolódott volna? Csakhogy ő maga is véres lett, amit megpróbált lemosni magáról a fürdőben.

– Akkor is maradnia kellett idegen vérnek a testén.

– Idegen vérnek? Ja igen, persze. A vért nem lehet teljesen lemosni. Szóval ha nincs idegen vér a kezén vagy a ruháján, és megtaláljuk az áldozatok vérének nyomát a mosdóban, akkor másvalaki végzett velük. – Megcsóválta a fejét. – Ha bármi gyanúsat találtunk volna a helyszínen – mondta. – Ha csak egyetlen részlet gyanús lett volna, miszerint nem az történt, amit láttunk, akkor hosszasabban vizsgáltuk volna a bizonyítékokat. De az isten szerelmére, ő maga hívott fel minket, és mondta el, mit tett. Kiküldtünk egy járőrt, aki már holtan találta. Ha az embernek van egy beismerése és egy öngyilkos elkövetője, akkor nem keres más megoldást.

– Ezt én megértem – mondtam.

– És most sem láttam itt semmit, ami miatt meg akarnám gondolni magam. Maga is látta a lakatot a bejárati ajtón. Mi tettük oda, mert amikor megérkeztünk, fel kellett feszítenünk az ajtót. Még a biztonsági láncot is a helyére illesztette, ahogy mi is tesszük, ha lefeküdni készülünk.

– A gyilkos távozhatott egy másik ajtón is.

– Ami ugyanígy volt bezárva belülről.

– Távozhatott egy ablakon keresztül is, amit behúzott maga után. Annyira nem nehéz. Sturdevant régen halott lehetett, amikor a gyilkos telefonált. Az összes bejövő segélyhívást rögzítik?

– Nem, mi csak felírjuk, hogy ki és mikor telefonált. New Yorkban rögzítik az összeset?

– Az összeset.

– Kár, hogy mi nem úgy csináljuk, mint New Yorkban – mondta. – Kicsit le vagyunk maradva.

– Ezt nem mondtam.

Elgondolkodott.

– Igaz – felelte. – Ezt nem mondta.

– New Yorkban sem rögzítik minden egyes kapitányság bejövő segélyhívásait, legalábbis nem tették, amikor még rendőr voltam. A 911-es hívásokat akkor kezdték rögzíteni, amikor kiderült, hogy a segélyhívásokra hozzá nem értő módon válaszolnak a telefonközpontban. Nem akarom én itt eljátszani magának a nagyvárosi detektívet, hadnagy. Kétlem, hogy alaposabban nyomoztunk volna maguknál. Az egyetlen különbség maga meg a nagyvárosi detektívek között az, hogy maga rendes és együttműködik velem. Ha egy zsaru vagy egy exzsaru hasonló sztorival állítana be bármelyik New York-i kapitányságra, mindenki bevágná az orra előtt az ajtót.

Havlicek megint hallgatott. Végül a nappaliban szólalt meg:

– Most már értem, miért lenne jó rögzíteni az összes 911-es hívásunkat. És kétlem, hogy olyan költséges lenne. De mit tudhatnánk meg belőle? Ahhoz szükségünk lenne Sturdevant hangjára, hogy össze tudjuk hasonlítani a két felvételt.

– Nem volt üzenetrögzítőjük? Azon rajta lehet a hangja.

– Nem hiszem. Errefelé nem túl népszerűek azok a masinák. De biztosan elő tudnánk szedni valahonnan egy hangfelvételt. Egy videót vagy valamit. Nem tudom, ez elég-e az összehasonlításra, de miért is ne lenne elég?

– Ha rögzítették volna a hívást – folytattam –, pofonegyszerű lenne. Meghallgatná, és azonnal tudná, hogy Motley volt az.

– Egészen más a helyzet, ha van egy konkrét gyanúsítottam. Ha rögzítettük volna a hívást, és a hang azonos lenne ennek a Motley-nak a hangjával, akkor minden rendben, nincs is több dolgunk.

– Nem sok.

– Villamosszékbe kerülne.

– Oda nem – feleltem. – A kormányzónk megvétózza a halálbüntetés visszaállítására vonatkozó összes törvényjavaslatot.

– Mindegy, a gyilkos akkor is meglenne. – Megrázta a fejét. – Gondolom, azt is sejti már, hogy nem vettünk le ujjlenyomatokat a házban.

– Miért is tették volna? Teljesen egyértelmű volt az egész.

– Sok mindent megcsinálunk rutinból, még ha nincs is sok értelme. Kár, hogy ezt nem tettük meg.

– Az az érzésem, hogy Motley nem hagyott ujjlenyomatot.

– Ennek ellenére jó lenne biztosan tudni. Idehívhatnám a helyszínelőket, de olyan sokan fordultak meg itt a gyilkosság óta, hogy semmi értelme nem lenne. Különben is, ahhoz újra kellene nyitni az ügyet, és őszinte leszek: eddig nem sok okot adott rá. – Hüvelykujját az övébe dugta, és megkérdezte: – Komolyan azt gondolja, hogy itt is ez a Motley gyilkolt?

– Igen.

– Van valami bizonyítéka, ami ezt támasztja alá? Egy újságkivágás meg egy New York-i bélyegző elég ahhoz, hogy az ember elgondolkodjon, de ennél többre nem nagyon.

Ezen gondolkodtam, amikor kijöttünk a házból. Havlicek behúzta maga mögött az ajtót, és rákattintotta a lakatot. Most már nem volt olyan meleg, a hársfák pedig hosszú árnyékot vetettek. Megkérdeztem tőle, mikor végeztek Sturdevantékkal. Szerda este, felelte.

– Egy hete.

– Pár óra híján egy hete. Éjfél körül érkezett a hívás. Egészen pontosan meg tudom mondani, hogy mikor, mert azt lejegyeztük.

– Csak elgondolkodtam – mondtam. – Az újságkivágáson nem volt dátum. Gondolom, a sztori a csütörtöki lapban jelent meg, ugye?

– Igen, és még pár napig cikkeztek is róla, de semmi újat nem írtak. Mivel mi sem találtunk új bizonyítékot. Az emberek meglepődtek, mert senki sem sejtette, hogy Sturdevant ekkora nyomás alatt lett volna. A szokásos döbbenet és értetlenség a szomszédok és a barátok részéről.

– Mennyire volt alapos a halottkém?

– A kórház patológus főorvosa végzi a boncolásokat. Szerintem csak annyit állapított meg, hogy a sérülések és sebesülések konzisztensek azzal, ahogy az ügyet értelmeztük. Miért?

– Megvannak még a holttestek?

– Ha jól tudom, még nem adtuk át őket a rokonoknak. Van valami ötlete?

– Nem kereste ondó nyomát?

– Jézusom. Maga szerint megerőszakolta a nőt?

– Nincs kizárva.

– Dulakodásnak semmi nyoma.

– Nos, Motley meglepően erős, és lehet, hogy Connie nem is ellenkezett vele. Azt kérdezte, van-e bizonyítékom. Akkor igen, ha van ondónak nyoma, ami nem Sturdevanté.

– Az tényleg bizonyíték lenne. És a végén még a gyanúsított is meglenne az ondóhoz. Azt most rögtön megmondom, hogy ez aztán végképp nem jutott az eszembe. Ondónyomot keresni.

– Ha megvannak a holttestek.

– Azonnal indulunk a kórházba a patológiára, és megcsináltatom a tesztet. Talán még elérjük a dokit, mielőtt hazamenne vacsorázni. Tudja, nekem nem nagyon lenne étvágyam az ő helyében, bár nekünk rendőröknek sem fáklyásmenet a munka. De ezt maga tudja jól. Viszont az étvágyamra nem panaszkodhatom – csapott a hasára egy széles vigyor kíséretében. – Menjünk, hátha szerencsénk lesz.

A patológus már hazament, mire odaértünk.

– Holnap reggel nyolckor kezd – mondta Havlicek. – Itt alszol, Matt?

Hirtelen tegeződni kezdtünk. Másnap kora délután repülök vissza, feleltem.

– A Great Western a legjobb motel – magyarázta Havlicek. – A város keleti felén van. Ha szereted az olasz kaját, akkor a Padulába menj az Első utcán, de a motel étterme sem rossz. – Rám nézett. – Van egy jobb ötletem. Mindjárt felhívom a feleségemet, hátha odaférsz még az asztal mellé.

– Nagyon rendes tőled, de alig aludtam valamit az éjjel, és nem akarok vacsora közben elaludni. Mi lenne, ha holnap meghívnálak ebédre?

– Arról majd elvitatkozunk, hogy ki hív meg kit, de megbeszéltük. Akarod holnap reggel a dokinál? A nyolc óra nem túl korai?

– Egyáltalán nem túl korai.

Beültem a kocsimba, és megkerestem a motelt, amit Havlicek ajánlott. Kivettem egy szobát az első emeleten, lezuhanyoztam, aztán megnéztem a híreket a CNN-en, utána meg találtam egy bokszmeccset egy kábelcsatornán, amiről soha nem hallottam. Két latin váltósúlyú gyerek gyomrozta egymást. Egy ideig néztem, aztán rájöttem, hogy nem érdekel. Lementem az étterembe, bárányragut rendeltem sült krumplival és kávéval, aztán felsétáltam a szobámba.

Felhívtam Elaine-t. Az üzenetrögzítője válaszolt, és amikor megmondtam, hogy ki vagyok, felvette a kagylót. Jól van, mondta, ül a barikádjai mögött, és vár. Eddig nem volt semmiféle gyanús telefonhívás, és a postás sem hozott semmi különöset. Elmeséltem neki, hogy mire jutottam, meg azt is, hogy reggel találkozunk a kórboncnokkal, és megkérjük, hogy keressen ondónyomokat.

– Mondd meg neki, hogy ne csak vaginális közösülés nyomait keresse – jegyezte meg. – Hanem análisat is.

Egy kicsit még beszélgettünk, a hangja normális volt. Azzal búcsúztam el tőle, hogy rögtön felhívom, ha hazaérek, aztán egy ideig kerestem valami nézhetőt a tévében, de végül feladtam.

Elővettem a könyvet a táskámból: Marcus Aurelius Elmélkedéseit. Jim Faber, a szponzorom az AA-nél ajánlotta, többször is idézett belőle, ami megragadta a figyelmemet, aztán egy nap megálltam a Strandnél, és megvettem a Modern Library-féle kiadást két dollárért. Lassan haladtam vele. Néha tetszett, amit írt, de a legtöbbször nem nagyon tudtam követni az okfejtését, és amikor végre olyan mondathoz értem, amit érdekesnek találtam, le kellett tennem a könyvet, és félóráig gondolkodnom rajta.

Most is egy vagy két oldalt olvastam, amikor a következőbe szaladtam bele: Minden, ami történik, igazságosan történik. Ha pontosan megfigyeled, rájössz.

Becsuktam a könyvet, és letettem magam mellé az asztalra. Megpróbáltam elképzelni a Sturdevantéknál egy hete történteket. Nem voltam biztos abban, hogy milyen sorrendben végzett velük, de az egyszerűség kedvéért úgy döntöttem, hogy Sturdevanttal kezdte, mert ő jelentette rá a legnagyobb veszélyt.

Viszont a fegyver hangja mindenkit felébresztett volna. Akkor meg lehet, hogy a gyerekekkel kezdte, egyik szobából járt a másikba, egymás után szúrva le a két kisfiút, majd a kislányt.

Aztán Connie-t? Nem, őt hagyta utoljára. Mondjuk, hogy valahogy mozgásképtelenné tette Connie-t, aztán a férjét fegyverrel a nappaliba kényszerítette, megölte, végül végzett Connie-val. És meg is erőszakolta, ha már arra járt? Nos, ez majd holnap kiderül, ha megmarad az ondó nyoma egy hét elteltével is.

Utána jött a telefonhívás, majd a gyors munka, hogy minden ujjlenyomattól megszabaduljon a házban. Végül a halk távozás egy ablakon keresztül, és már el is tűnt az éjszakába. Öt halott, közülük három kisgyerek. Egy egész családot kiirtott azért, mert tizenkét évvel ezelőtt egy nő tanúvallomást tett ellene, amiért erőszakoskodott vele.

Connie-ra gondoltam. A prostitúció nem feltétlenül rossz élet, legalábbis azon a szinten nem, amelyen Elaine-nel éltek: kényelmes lakás az East Side-on és exkluzív klientúra. Connie azonban megpróbált jobb életet élni, és sikerült is neki Walnut Hillsben.

Aztán ez az élet hirtelen véget ért. És ahogy véget ért…

Minden, ami történik, igazságosan történik. Jó lett volna eljutni egy olyan pontra, ahol ezt a megállapítást igaznak találom, de még nem voltam ott. Talán nem figyeltem eléggé.

Reggel a recepciós ébresztett, majd reggeli után ki is jelentkeztem. Pontban nyolckor megadtam a nevemet az ügyeletes tisztnek. Azt felelte, hogy Havlicek már vár, menjek be hozzá nyugodtan.

A hadnagy aznap szürke öltönyt viselt, egy újabb csíkos nyakkendőt, ezúttal piros-tengerészkék variációban. Kilépett az asztala mögül, hogy kezet fogjunk, majd megkérdezte, ittam-e már kávét. Igennel válaszoltam.

– Akkor indulhatunk is Wohlmuth dokihoz – mondta.

Gondolom, vannak régebbi épületek is Massillonban, de rövid ottlétem alatt csak olyanokat láttam, amiket mintha az elmúlt tíz évben húztak volna fel. A kórház is új volt, falait pasztellszínűre festették, padlójáról enni lehetett volna. Egy halk lifttel lementünk a pincébe, aztán Havlicek elindult a folyosón, én meg követtem.

Nem tudom, miért, de Wohlmuth dokiról azt képzeltem, hogy egy mogorva vén alak lesz pár évvel nyugdíj előtt. A doki ezzel szemben nagyjából harmincöt lehetett, kócos szőke hajjal, kis tokával, és olyan kisfiús arccal, amilyent Norman Rockwell festményein lehet látni. Kezet fogtunk, Havlicek bemutatott, aztán elővezették a rutinbeszélgetést, amely a legtöbb rendőr-kórboncnok-találkozás elmaradhatatlan része. Amikor Havlicek megkérdezte, hogy talált-e ondó- vagy nemi aktusra utaló nyomot Cornelia Sturdevant holttestén, a doki egy pillanatra sem titkolta meglepetését.

– A pokolba! – mondta. – Nem tudtam, hogy keresnem kellett volna.

– Lehet, hogy az ügy bonyolultabb, mint elsőre látszott – magyaráztam. – Megvan a holttest?

– Hogyne lenne.

– Meg tudná nézni?

– Miért nem tudnám? Nem megy ő már sehová.

Már az ajtóban járt, amikor eszembe jutott a beszélgetésem Elaine-nel.

– Ne csak vaginális, hanem anális aktus nyomait is nézze meg – kértem. A doki megállt egy pillanatra, de nem fordult meg, így nem láthattam az arckifejezését.

– Megnézem – mondta.

Tom Havlicekkel türelmesen várakoztunk. A doki asztalán családi fotók álltak. Havlicek odapillantott, majd elmesélte, hogy Harvey Wohlmuthnak micsoda drága egy teremtés a felesége. Megnéztem a képet, tényleg helyes volt a nő. Havlicek megkérdezte, van-e családom.

– Volt – feleltem. – De a házasság nem tartott sokáig.

– Sajnálom.

– Régen volt. Az exfeleségem közben újra férjhez ment, a fiaim meg már elég nagyok. Az egyik tanul, a másik katona.

– Tartja velük a kapcsolatot?

– Nem annyira, amennyire szeretném.

Ez megakasztotta a beszélgetés menetét, és egy időre csend telepedett ránk, aztán Havlicek szólalt meg először. A fiáról meg a lányáról mesélt, mindkettő középiskolás. A családról a rendőri munkára tértünk át, és szép lassan sztorizgatni kezdtünk. Egyszer csak megjelent Wohlmuth, arca akár egy bagolyé, és közölte velünk, hogy ondó nyomaira bukkant Mrs. Sturdevant ánuszában.

– Igazad volt – mondta Havlicek.

Wohlmuth azt mondta, hogy őt bizony meglepte, mert semmi nyom nem utalt nemi aktusra.

– Dulakodásnak nyoma nem volt – magyarázta. – Semmi. Még egy apró darab bőrt sem találtam a nő körme alatt, sem a kezén, sem a karján, sehol egy zúzódás, semmi.

Havlicek megkérdezte, meg lehet-e állapítani, hogy az ondó Sturdevanté-e, vagy sem.

– Elvileg – felelte a doki. – Elég sok idő telt el, ezért nem tudom biztosra mondani. Annyit viszont megmondhatok, hogy mi nem tudjuk elvégezni a vizsgálatot. Mindent el kell küldenem a clevelandi Booth Memorial kórházba. Nekik megvan erre a felszerelésük és a technikájuk.

– Érdekel majd az eredmény.

– Engem is – bólintott Wohlmuth. Megkérdeztem, van-e még valami szokatlan a holttesttel kapcsolatban. Azt felelte, hogy Connie jó egészségnek örvendett, ami elég furcsán hangzott, lévén egy halottról beszélgettünk. Aztán megkérdeztem, nem talált-e zúzódást, kék-zöld elszíneződést a bordák táján.

– Nem értem, Matt – szólalt meg Havlicek. – Mik lennének azok a zúzódások?

– Motley-nak nagyon erős a keze – feleltem. – Előszeretettel gyakorol nyomást az áldozatai bordáira.

Wohlmuth közölte, hogy semmi ilyesmit nem talált, de az ilyen típusú sérülések nem is nagyon szoktak nyomot hagyni, ha az áldozat hamar meghal. Egy nap elteltével van valami nyoma, de az sem sok.

– Ha akarja, megnézheti – fordult felém. – Meg akarja nézni?

Nem igazán akartam, de kötelességtudóan követtem őt a folyosón, majd egy ajtón át beléptünk egy helyiségbe, amely olyan hideg volt, akár egy hűtőház, és majdnem úgy is nézett ki. Egy asztalhoz vezetett, amelyen egy test feküdt fehér lepellel letakarva.

Connie volt az, nem kérdés. Nem tudom, felismertem volna-e, ha élve látom, de most, hogy tudtam, kicsoda, minden gond nélkül megtaláltam benne azt a lányt, akivel tizenkét éve találkoztam. A gyomrom összeszorult, és mély, savas szomorúságot éreztem.

Meg akartam nézni a testét, de a meztelensége zavart, és képtelen voltam hozzányúlni. Wohlmuthnak nem voltak ilyen fenntartásai, ami kifejezetten szerencsés a munkája szempontjából. Magától értetődő mozdulattal félretolta Connie mellét, aztán ujjával keresgélni kezdett a bordákon, végül talált is valamit.

– Itt – mondta. – Látja?

Semmit sem láttam. A doki megfogta a kezemet, és odavezette az ujjamat. Connie bőre hideg volt, és kemény. Most már láttam, mit talált Wohlmuth: egy ponton a hús puhább volt, kevésbé ellenálló, ám elszíneződést alig láttam a bőrön.

– Azt mondta, hogy még a comb belső részén is lehet? Lássuk csak. Hm. Van itt valami. Nem tudom, hogy mennyire érzékeny a test ezen része a fájdalomra, de itt valami trauma érte. Akarja látni?

Megráztam a fejem. Nem akartam odanézni széthúzott lábai közé, nemhogy megérinteni. Nem akartam többet látni, nem akartam többé ott lenni. Havlicek is hasonlóan érezhetett, mire Wohlmuth visszavezetett minket az irodájába.

– A gyerekeket is ellenőriztem az ondó miatt.

– Jézusom! – szaladt ki Havlicekből.

– De nem találtam – tette hozzá gyorsan Wohlmuth. – De úgy gondoltam, érdemes megnézni.

– Az soha nem árt.

– Látta a késszúrásokat?

– Nehéz lett volna nem észrevenni.

– Bizony. – A doki habozott. – Nos, mindegyik szúrás szemből érkezett. Három szúrás a bordák közé, a szívbe. A halált bármelyik szúrás okozhatta.

– És?

– Mit csinált? Megerőszakolta, aztán a hátára fordította, és megölte?

– Lehet.

– Hogyan találták meg? A hátán feküdt?

Havlicek az emlék hatására összeráncolta a homlokát.

– A hátán – felelte. – Lecsúszott az ágy elé. A hálóingén keresztül szúrták le. Lehet, hogy az ondó korábbról származik.

– Azt nem lehet megmondani.

– Vagy későbbről – jegyeztem meg, mire mindketten rám néztek. – Képzeljük el másképpen. Connie a hátán fekszik, és Motley leszúrja. Aztán a hasára fordítja, felhajtja a hálóingét, és odahúzza az ágy szélére, hogy jobban hozzá tudjon férni. Miután végez, visszahajtja a hálóingét, Connie meg lassan lecsúszik a földre. Motley utána a fürdőbe megy lemosakodni, és ha már ott van, a kést is lemossa. Ez pedig megmagyarázza a dulakodás hiányát, nem igaz? Holtan senki sem szokott ellenkezni.

– Nem – bólintott Wohlmuth. – És az előjátékhoz sem ragaszkodnak. Semmit sem tudok arról a férfiról, akiről beszélnek. Ez a viselkedési és elkövetési mód rá vall? Mert a bizonyítékok nem mondanak ellent az elhangzottaknak.

Eszembe jutott, hogy mit mondott Motley Elaine-nek a halott lányokról, akikkel legalább olyan jó együtt lenni, mint az élőkkel, feltéve, hogy még meleg a hulla.

– Igen, rá vall – feleltem.

– Akkor egy szörnyetegről beszélünk.

– Édes jó istenem – sóhajtott fel Tom Havlicek. – Nem Assisi Szent Ferenc ölte meg azokat a gyerekeket.

6

– James Leo Motley – mondta Havlicek. – Mesélj róla.

– Azt már tudod, mivel vádolták, és miért ítélték el. Mit akarsz még tudni róla?

– Mennyi idős?

– Negyven vagy negyvenegy. Huszonnyolc volt, amikor letartóztattam.

– Van róla fotód?

Megráztam a fejem.

– Ha nagyon kell, elő tudnék keríteni egyet valahonnan, de legalább tizenkét éves lenne. – Leírtam neki Motley-t, ahogy emlékeztem rá: testfelépítését, arcvonásait, frizuráját. – Azt azonban nem tudom, hogy még mindig így néz-e ki. Az arca nem sokat változhatott, amilyen erős vonásai vannak. De lehet, hogy fogyott vagy hízott a börtönben, és talán már a haját is rendesen vágatja. Sőt, akár meg is kopaszodhatott. Tizenkét év sok idő.

– Vannak börtönök, ahol rendszeresen lefotózzák az elítélteket.

– Azt nem tudom, hogy Dannemorában is így van-e. Kiderítem.

– Ott volt? Dannemorában?

– Ott kötött ki. Az Atticában kezdte, de pár év múlva áthelyezték.

– Az Atticában volt a lázadás, ugye? De az régen történt. Az évek egyre gyorsabban múlnak, nem igaz?

Abban az olasz étteremben ültünk, amit előző este javasolt. Az étel jó volt, de a berendezést kicsi túllihegték a hitelesség érdekében, ezért úgy éreztem magam, mint a Keresztapa egyik helyszínén. Tom nemet mondott a pincérnőnek, amikor az borral és koktéllal kínált minket.

– Én nem iszom – mondta –, de te csak nyugodtan.

Nekem még egy kicsit korai, feleltem. Havlicek ekkor elnézést kért, amiért magamra hagyott, miután eljöttünk a kórházból.

– Remélem, el tudtad foglalni magad – mondta. Megnyugtattam, hogy újságot olvastam, és sétáltam egy kicsit a városban. – Azt elfelejtettem mondani, hogy van egy futballmúzeumunk a Hetvenhetes úton Cantonban. Ha szereted a futballt, akkor érdemes megnézni.

Így kezdtünk el a futballról beszélgetni, és a kávéig nem is váltottunk témát. Massillon, mondta Havlicek, olyan volt, mint Kansas a polgárháború alatt: testvér testvér ellen fordul, ha a Brownsról és a Bengalsról van szó. Az idén mindkét csapat jól játszik, és ha Kosar egészséges marad, akkor mindkét csapatnak esélye van bekerülni a rájátszásba. Ezt az izgalmat a város csak nehezen tudta elviselni. A Super Bowlban természetesen nem találkozhatnak össze, elvégre mindkét csapat a keleti csoportban játszik, de az remek lenne, ha a csoportbajnokságért mérkőznének egymással.

– Mi az idén csak a metróbajnokságról beszélünk – feleltem. – A Mets és a Yankees, de a Mets vesztett a rájátszásban, a Yankees meg be sem jutott.

– Bárcsak lenne időm figyelni a baseballra – mondta Havlicek. – De nincs. Rendszerint minden második vasárnapom szabad, de hétfő esténként mindig ott tudok ülni a tévé előtt.

Aztán kávé közben visszakanyarodtunk az eredeti témánkra.

– Azért kérdeztelek a fotóról – magyarázta Havlicek –, mert még mindig nincs annyi bizonyítékom, amivel újra lehetne nyitni az ügyet. Nyilván sokat számít, hogy mit kapunk majd vissza a clevelandi laborból. Ha azt állítják, hogy az ondó minden kétséget kizáróan mástól származik, akkor annyi talán elég lesz. Mert eddig van egy New Yorkban feladott levelünk, azzal meg a főnököm itt Massillonban nem sokat tud kezdeni.

– Érthető.

– Tegyük fel, hogy igazad van, és ez az ember gyilkolt. A gyilkosságok tegnaphoz egy hete történtek. Valószínűleg pár nappal korábban érkezhetett a városba, akár még egy héttel korábban is. Elméletileg a megérkezése napján is elkövethette a gyilkosságokat, de sokkal valószínűbb, hogy időt hagyott magának feltérképezni a helyzetet és a helyszínt.

– Biztos vagyok benne. Motley szeret tervezni, és most volt tizenkét éve, hogy rákészüljön. Szerintem sem kapkodta el.

– És amikor elment, magával vitte az újságkivágást, ami azt jelenti, hogy csütörtökön is itt volt, amikor a lap délután megjelent. A belvárosban van egy újságos, ott már négy felé lehet kapni, de a többi helyen csak ötkor meg hatkor kapható. Szóval csütörtök este is itt volt. Mikori a bélyegző a levélen?

– Szombati.

– Szóval akkor a cikket csütörtök este vágta ki Massillonban, és szombaton adta fel New Yorkban. Hétfőn kézbesítették?

– Kedden.

– Az annyira nem is rossz. Néha egy hétbe is beletelik. Azért kérdeztem a bélyegzőt, mert ha pénteken adta fel, akkor majdnem biztos, hogy innét repült New Yorkba. Nem száz százalék, de kocsival tíz óra, és kinek van ahhoz kedve? Azt nem tudod, hogy van-e kocsija?

Megráztam a fejem.

– Még azt sem tudom, hogy hol lakik. Azt meg végképp nem, hogy mit csinált, amióta kiszabadult.

– Arra gondoltam, hogy meg lehetne nézni a pénteki járatok utaslistáit. Szerinted a saját nevét használta?

– Nem. Kápéval fizetett és álnevet használt.

– Vagy lopott hitelkártyával, amin megint nem a saját neve szerepel, ugyebár. És ha már ilyen elővigyázatos, akkor mindennap más motelban szállt meg. Ha engem kérdezel, akkor egyetlen bejelentőlapon sem fogjuk megtalálni James Leo Motley nevét, de ha lenne egy fotóm, akkor azzal kiküldhetném a járőröket.

– Megnézem, mit tehetek.

– Ha repülővel jött, akkor kocsit is kellett bérelnie, mert anélkül nem megy.

Lehet, hogy Clevelandből kocsival érkezett, de akkor is szüksége volt új kocsira Massillonban.

– Akár lophatott is egyet magának.

– Akár. Sok mindent kell ellenőrizni, és még nem tudom, mit tudok bizonyítani vele. Azt sem tudom, mennyi energiát fektethetek bele. Ha a clevelandi labor alátámasztja a gyanúdat, akkor tehetünk valamit. Ellenkező esetben nem sokat.

– Megértem.

– Eleve korlátozott, ugye, hogy hány munkaórát lehet beletenni – folytatta Havlicek –, és ha olyan ügyről van szó, amit sikerült félóra alatt lezárnunk, akkor te is beláthatod, hogy senki sem fogja törni magát, hogy újranyissa.

Ebéd után elmagyarázta, merre találom a futballmúzeumot Cantonban. Hallgattam, amit mondott, de nem figyeltem rá. Biztosan fantasztikus múzeum, nekem viszont egyáltalán nem volt hangulatom üvegtárlókban nézegetni Bronko Nagurski régi mezét vagy Sid Luckman bőrsisakját. Amúgy meg vissza kellett vinnem a Fordot Clevelandbe, különben a Hertz még egy napi bérletet elkér.

Nem kértek el még egy napi bérletet, és még maradt is időm a gép indulása előtt. Mivel a gépet túlfoglalták, beszállás előtt felajánlották, hogy azok, akik hajlandóak egy későbbi géppel repülni, kapnak egy szabadjegyet Amerika kontinentális részén belül bárhová. Sehová nem volt kedvem menni, de a jelek szerint másoknak igen, mert egész szép sort alkottak azok, akik ráértek egy későbbi géppel utazni.

Bekapcsoltam a biztonsági övemet, kinyitottam a könyvemet, elolvastam egy bekezdést Marcus Aureliustól, és már aludtam is. Csak akkor ébredtem fel, amikor ereszkedni kezdtünk a La Guardia fölött.

A nagymamaszemüveget és Western Reserve feliratú pólót viselő utastársam a könyvre mutatott, és megkérdezte, hogy valami transzcendentális-meditációs könyvet olvasok-e. Olyasmit, feleltem.

– Gondoltam – mondta irigykedve. – Teljesen ki volt ütve, úgy aludt.

Busszal és metróval mentem be Manhattanbe, a csúcsforgalom kellős közepén jártunk, ezért úgy gondoltam, gyorsabban beérek így, ráadásul húsz dollárral kevesebbért. Egyenesen a hotelomba mentem, és megnéztem az üzeneteimet meg a leveleimet. Egyik sem volt érdekes. Lezuhanyoztam, majd felhívtam Elaine-t, és elmondtam neki, hogy mi történt. Nem beszéltünk sokáig, utána lementem, ettem a sarkon valamit, majd benéztem egy gyűlésre a St. Paulban.

A szpíker a csoport régi tagja volt, évek óta józan, és ahelyett, hogy piás történetet mesélt volna, azt mondta el, min ment keresztül nemrégiben. Problémái voltak a munkahelyén, az egyik gyereke meg bajba került az iskolában alkohol meg drogok miatt. Elég sokat beszélt az elfogadásról, így ez lett a gyűlés nem hivatalos témája is. Eszembe jutottak Marcus Aurelius bölcs szavai a témáról, miszerint minden igazságosan történik, és meg akartam osztani a többiekkel is, érintve az ohiói Massillon tökéletes kertvárosában történteket. De a gyűlés véget ért, mielőtt feltehettem volna a kezem.

Másnap reggel felhívtam a magánnyomozó ügynökséget, és közöltem velük, hogy nem tudok bemenni dolgozni. Mivel előző nap is ezt mondtam, a férfi megkért, hogy tartsam a vonalat, majd az a figura szólt bele a kagylóba, akinek le szoktam adni a jelentéseimet.

– Tegnap és ma is lett volna munkám a maga számára – mondta. – Holnap bejön?

– Nem vagyok benne biztos. Nem valószínű.

– Nem valószínű. Mi a sztorija, Scudder? Valami saját ügyön dolgozik?

– Nem. Személyes okok miatt.

– Személyes okok miatt. És hétfőn? – Kicsit haboztam a válasz előtt, mire a figura így szólt: – Tudja, sokan vannak, akik el tudják végezni a melót, és örömmel is teszik.

– Tudom.

– Nem állandó a munka, nincs alkalmazásba véve, de nekem olyan emberekre van szükségem, akikre számíthatok, ha bejön egy munka.

– Tisztában vagyok vele – feleltem. – Attól tartok, hogy egy ideig nem fog tudni számítani rám.

– Egy ideig. Mennyi ideig?

– Nem tudom. Attól függ, mennyi idő alatt végzek.

Hosszú szünet, aztán hirtelen kirobbant belőle a nevetés.

– Megint iszik, mi? Miért nem ezzel kezdte? Majd hívjon fel, amikor túl van rajta, aztán meglátom, találok-e magának valami munkát.

Elemi erejű düh lobban fel bennem. Magamban tartottam, amíg meg nem szakadt a vonal, aztán odavágtam a kagylót. Lassan sétáltam az utcán, véremben az ártatlanul megvádoltak semmivel össze nem téveszthető dühe tombolt. Egy tucatnyi lehetőség fordult meg a fejemben. Bemegyek az irodába, és mielőtt bármit is szólnék, ráborítom az asztalt, a többi bútort meg kivágom az ablakon. Aztán elmagyarázom neki, hogyan váltsa fel a napi száz dolláromat huszonötcentesekre, és szép sorban dugja fel magának. Utána meg…

Ehelyett Jim Fabert hívtam fel a munkahelyén. Meghallgatott, aztán felnevetett.

– Tudod – mondta –, ha nem lennél alkoholista, nem is érdekelne, mit mondott.

– Nincs joga azt gondolni, hogy iszom.

– Mi közöd ahhoz, hogy mit gondol?

– Azt akarod mondani, hogy nincs jogom dühösnek lenni?

– Azt akarom mondani, hogy nem engedheted meg magadnak. Milyen közel vagy ahhoz, hogy igyál?

– Nem fogok inni.

– Nem, de sokkal távolabb voltál tőle, mielőtt azzal a barommal beszéltél volna. Inni akartál, ugye? Ezért hívtál fel engem.

Ezen elgondolkodtam.

– Talán – feleltem.

– Felvetted a kagylót, tárcsáztál, és most már kezdesz lehiggadni.

Pár percig még beszéltünk, és mire letettem a kagylót, a mérgem nagyjából el is szállt. Hogy kire voltam dühös valójában? Arra a marhára az ügynökségnél, aki azt mondta, hogy hajlandó megint munkát adni, ha kijózanodom? Nem igazán.

Motley-ra voltam dühös. Motley-ra, mert ez az egész miatta történt.

Talán magamra is dühös voltam. Amiért képtelen voltam tenni ellene.

A pokolba az egésszel. Felemeltem a kagylót, telefonáltam párat, aztán elmentem a Midtown North kapitányságra, hogy beszéljek Joe Durkinnel.

Joe-val egyszer sem találkoztam, amíg rendőr voltam, pedig jó pár évig szolgáltunk együtt. Három vagy négy éve ismertem, és olyan jól összebarátkoztunk, mintha még én is detektív lettem volna. Tettünk egymásnak pár szívességet az évek során. Ő egyszer-kétszer ügyfelet küldött hozzám, én meg néha megtudtam valami hasznosat, amit elmondtam neki.

Amikor először találkoztunk, számolta a hónapokat, hogy meglegyen a húszéves szolgálati viszonya, mert akkor azonnal beadja a nyugdíjazási kérelmét. Alig várja, mondta, hogy itt hagyja végre ezt a melót meg ezt az istenverte várost. Még most is ezt hajtogatta, pedig már a huszonötödik évét várta.

Az évek a derekán látszódtak meg igazán, meg a haján, amelyet keresztbe kellett fésülnie a fején, meg a véreres arcán, amely a kemény piások sajátja. Egy ideig letette a cigarettát, de most megint szívta. A hamutartó az asztalán púpos volt a csikkektől, a szájában éppen egy frissen meggyújtott cigaretta égett. A sztorim felénél jártam, amikor elnyomta, és be sem fejeztem, amikor ismét rágyújtott.

Miután végeztem, hátradőlt a székében, és három füstkarikát fújt a plafon felé. Nem mozgott a levegő azon a délelőttön a kapitányságon a detektívek irodájában. A füstkarikák épségben érték el a plafont.

– Pokoli egy sztori – mondta.

– Ugye?

– Ez az ohiói srác rendes gyerek lehet. Mi is a neve? Havlicek? Nem volt a Celticsnek egy hasonló nevű játékosa?

– De.

– Azt is Tomnak hívták, ha jól tévedek.

– Johnnak.

– Biztos? Lehet, hogy igazad van. Az embered rokona?

– Nem kérdeztem meg tőle.

– Nem? Máson járt az eszed. Mit akarsz tenni, Matt?

– Oda akarom juttatni azt a rohadékot, ahová tartozik.

– Nos, ő mindent megtett azért, hogy ott is maradjon. Az ilyesfajta mindig rács mögött hal meg. Szerinted mennyire erős a massilloni embered nyomozása?

– Nem tudom. De örült, hogy a helyszínen lezárhatta a nyomozást mint gyilkosság-öngyilkosságot.

– Mi is ezt tettük volna.

– Talán igen, talán nem. Az biztos, hogy mi rögzítettük volna a 911-es hívást, hogy később azonosítani lehessen. Rutinból a lehető legalaposabban felboncoltuk volna mind az öt áldozatot.

– Ondót akkor is csak úgy találtál volna a nő fenekében, ha keresed.

Vállat vontam.

– Nem érdekes – mondtam. – Mi legalább azt meg tudtuk volna mondani, hogy volt-e a férjen vér a sajátján kívül.

– Ja, azt azért megnéztük volna. Csakhogy azért mi is alaposan el szoktunk baszni ezt meg azt, Matt. Túl régen itthagytad már a rendőrséget, hogy emlékezz rá.

– Lehet.

Előrehajolt, és elnyomta a cigarettáját.

– Valahányszor leteszem – mondta –, mindig visszaszokom, és többet szívok, mint előtte. Kezdem azt hinni, hogy a leszokás káros az egészségemre. Szóval, ha kiderül, hogy az ondó nem a férjé, akkor szerinted újranyitják az ügyet?

– Nem tudom.

– Mert fényévekre vannak attól, hogy bármit is rábizonyítsanak erre a Motley-ra. Még azt sem tudják rábizonyítani, hogy Ohióban járt. Nincs ötleted, hogy merre lehet?

Megráztam a fejem.

– Felhívtam a gépjármű-nyilvántartást. Se kocsija, se jogosítványa.

– És ezt csak így elmondták neked?

– Talán azt hitték, hogy hivatalos minőségben keresem őket.

Durkin felhúzta a szemöldökét.

– Természetesen nem adtad ki magad rendőrnek.

– Nem állítottam magamról, hogy az lennék.

– A törvényben az áll, hogy nem viselkedhetsz oly módon, amely alapján az emberek azt hihetik rólad, hogy rendőr vagy.

– Mert az szándékos visszaélés lenne, ugye?

– Melynek során az embereket arra veszed rá, amit ellenkező esetben nem tennének. Nem érdekes, csak combozok. Szóval se kocsi, se jogsi. Persze ez még nem zárja ki azt, hogy más kocsiját vezesse más jogsijával. Vagy anélkül. Hol lakik?

– Nem tudom.

– Mivel letöltötte a büntetését, ezért nem is kell megmondania senkinek sem. Mi volt az utolsó ismert címe?

– Egy hotel a Broadwayn, de annak több mint tizenkét éve.

– Gondolom, kiadták másnak a szobáját.

– Odatelefonáltam – feleltem. – Hátha.

– És nem lakik ott.

– A saját neve alatt nem vett ki szobát.

– Ez meg a másik – mondta. – Hamis papírok. Mindent beszerezhetett, amit csak akart. Tizenkét évet ült, ez idő alatt sok mocskos alakkal találkozhatott. Mikor is szabadult? Július közepén? Ennyi idő alatt nemcsak American Express hitelkártyát szerezhetett, hanem svájci útlevelet is.

– Ez nekem is eszembe jutott.

– De biztos vagy abban, hogy a városban van.

– Itt kell lennie.

– És szerinted megpróbálja kinyírni azt a másik lányt is. Mi is a neve?

– Elaine Mardell.

– Utána meg te következel. – Ezen elgondolkodott. – Ha kapnánk egy hivatalos megkeresést Massillonból – mondta –, akkor talán rá tudnánk állítani az ügyre pár egyenruhást, hogy keressék meg. De nyilván csak azután, hogy újranyitották az ügyet, és letartóztatási parancsot adtak ki a rohadék ellen.

– Szerintem Havlicek megteszi – feleltem. – Már ha a főnökét is meg tudja győzni.

– Meg is tenné, ha egy asztalnál ülve rigatonit ennétek és a futballról beszélnétek. De ötszáz mérföld van köztetek, neki meg millió a dolga. Egyszerűbb azt mondani, hogy a pokolba vele. Senki sem szeret újranyitni egy lezárt ügyet.

– Tudom.

Elővett egy cigarettát, a végét a hüvelykujja körméhez ütögette, aztán visszatette a csomagba.

– És mi van a fotóval? – kérdezte. – Amit a börtönben csináltak róla.

– Nyolc éve fotózták le utoljára, amikor odakerült.

– Mármint tizenkét éve.

– Nyolc. Először Atticában volt.

– Ja, mondtad is. Szóval az egyetlen fotónk róla nyolcéves. Megkértem őket, hogy küldjenek egy másolatot róla. A fickó, akivel beszéltem, nem volt túl lelkes, mert nem tudta, hogy szabad-e, vagy sem.

– Gondolom, nem hitte el rólad, hogy rendőr vagy.

– Nem.

– Én is odatelefonálhatnék, de nem tudom, mire mennénk vele. A börtönben rendszerint segítőkészek, de soha nem kapkodnak el semmit. Persze a fotó addig nem is kell, amíg ohiói barátod meg nem kapja az engedélyt az ügy újranyitására, az meg legkorábban akkor lehetséges, ha megkapják a laborból a vizsgálat eredményét.

– Vagy talán még akkor sem.

– Vagy talán még akkor sem. Addigra viszont megkaphatod a fotót Dannemorából. Hacsak persze úgy nem döntenek, hogy mégsem küldik el neked.

– Addig nem akarok várni.

– Miért nem?

– Mert meg akarom keresni.

– Ahhoz meg mindenképpen kell egy fotó, hogy tudjál mit mutogatni.

– Vagy legalább egy rajz.

Durkin a fejét csóválta.

– Ez mókás egy ötlet. Csak nem az egyik rajzolónkra gondoltál?

– Arra gondoltam, hogy esetleg valamelyiknek nem jönne rosszul egy kis mellékes.

– Azzal, hogy lerajzolja Motley-t.

– Azzal.

– Le akarsz rajzoltatni valakit, akit tizenkét éve nem láttál.

– Ezt az arcot nehéz elfelejteni.

– Aha.

– Amikor letartóztatták, a lapok megírták, és egy fotót is közreadtak róla.

– Gondolom, az újságot nem őrizted meg.

– Nem, de a könyvtárban meg tudom nézni mikrofilmen. Hogy felfrissítsem a memóriámat.

– Mielőtt leülsz a rajzolóval.

– Valahogy úgy.

– Persze azt nem tudod, hogy most hogyan néz ki, de legalább lenne egy rajzod arról, hogy hogyan nézett ki tizenkét éve.

– A rajzoló egy kicsit meg is öregítheti. Képesek rá.

– Elképesztő, hogy mi mindenre képesek. Akár le is ülhetnétek hármasban. Te, a rajzoló, meg az a miisaneve.

– Elaine.

– Az, Elaine.

– Ez nem is jutott eszembe – mondtam –, de jó ötlet.

– Kifogyhatatlan vagyok a jó ötletekből. Erről vagyok híres. Hirtelenjében három rajzoló is eszembe jutott, akik segíthetnének, de az egyikük különösen jó. Előkerítem valahonnan. Az nem fog zavarni, hogy száz dollárodba is fájhat?

– Egyáltalán nem. Többet is fizetek, ha kell.

– Egy százas bőven elég – mondta, majd felemelte a kagylót. – Ez az emberem nagyon jó, és ami még fontosabb: szereti a kihívásokat.

7

Ray Galindez inkább nézett ki zsarunak, mint művésznek. Zömök alak volt, bozontos szemöldökkel barna kutyaszeme fölött. Először erős harmincasnak néztem, de ez inkább a súlyfölöslegnek és komor viselkedésének volt köszönhető. Pár perc múlva már inkább arra tippeltem, hogy még harminc sincs, nemhogy a negyvenhez közeledik.

Ahogy megbeszéltük, Elaine-nél találkoztunk aznap este fél nyolckor. Én korábban érkeztem, így Elaine nyugodtan tudott főzni kávét, én meg nyugodtan meg tudtam inni. Galindez nem kért kávét. Amikor Elaine sörrel kínálta, így felelt:

– Talán később, asszonyom. Egy pohár víznek most jobban örülnék.

Engem uramnak szólított, Elaine-t asszonyomnak, és kezét rajzmappájára fektette, miközben elmagyaráztam neki, hogy mi lenne a feladat. Aztán megkért, hogy írjam le neki Motley-t, amit meg is tettem.

– Ennek elégnek kell lennie – mondta. – Egy nagyon sajátos egyént írt le nekem, ez pedig megkönnyíti a munkámat. Annál nincs rosszabb, mint amikor egy szemtanú azt mondja: „De hát olyan átlagos kinézetű volt, bárki lehetett volna.” Ez két dolgot jelenthet. Az elkövetőnek valóban jellegtelen az arca, vagy a szemtanú nem figyelte meg rendesen. Főleg a különböző rasszoknál jellemző ez. A fehér szemtanú egy fekete gyanúsítottra nézve csak azt látja, hogy fekete. Mindig a bőrszínt látják, soha nem az arcot.

Mielőtt nekilátott volna rajzolni, Galindez egy vizualizációs gyakorlatot csináltatott velünk csukott szemmel.

– Minél jobban látják – mondta –, annál jobban le tudom rajzolni. – Még egyszer megkért, hogy írjam le Motley-t a lehető legrészletesebben, aztán nekiállt a szkeccsnek. Délután sikerült beugranom a könyvtárba a Negyvenkettedik utcában, és megtaláltam Motley két fotóját is. Az egyik a letartóztatásakor készült, a másik a bíróságon. Nem tudom, hogy a memóriámnak volt-e szüksége frissítésre, de az biztos, hogy tisztább képem lett róla. Olyasmi volt, mint amikor egy régi festményről lekaparják azt a sok koszt, amely az évek során rárakódott.

Elképesztő volt nézni, ahogy az arc lassan formát öltött a papíron. Elaine-nel mindig szóltunk, ha valami nem stimmelt, ilyenkor Galindez radírozott egy kicsit, aztán a rajz fókuszba került az agyunkban őrzött képpel.

– Ez az ember előttünk – mondta végül – eleve idősebbnek látszik huszonnyolc évesnél. Ennek egyik oka az, hogy mindhárman tudjuk, hogy most negyven vagy negyvenegy éves, ezért az agyunk tudat alatt módosította az emlékképet. Ettől függetlenül még vannak lehetőségeink. Az idő múlásával az ember vonásai egyre hangsúlyosabbak lesznek. Ha rajzolunk egy karikatúrát egy fiatal emberről, a rajz tíz vagy húsz év múlva már nem is látszik annyira túlzónak. Az egyik tanárom szokta mondani, hogy saját magunk karikatúrájává öregszünk. Nos, akkor az orrát egy kicsit nagyobbra veszem, a szemét pedig egy kicsit mélyebbre süllyesztjük a szemöldöke alá. – Mindezt egy kis árnyékkal emitt, egy kis változtatással amott érte el. Nem akármilyen demonstráció volt.

– Aztán a gravitáció is elkezd dolgozni az emberen – folytatta. – Itt és itt a legerősebb. – Villant a radír, suhant a ceruza. – És a haj vonala. Itt csak tapogatózni tudunk, mert semmiféle információ nem áll a rendelkezésünkre. Megmaradt a haja? Vagy kihullott mind, és mostanra már tök kopasz? Nem tudhatjuk. Viszont azt feltételezhetjük, hogy a férfiak nagy többségéhez hasonlóan neki is elkezdett visszahúzódni a hajvonala. Ez nem jelenti azt, hogy kopasz lenne vagy kopaszodna. Csak annyit jelent, hogy a hajvonala megváltozott, amitől kicsit magasabb lett a homloka, és most valahogy így nézhet ki.

Húzott még pár ráncot a szeme körül, és persze a szája szögletébe is. Kiemelte a járomcsontját, majd eltartotta magától a rajzot.

– Nos? – kérdezte. – Mit szólnak? Be lehet keretezni?

***

Miután végzett, Galindez elfogadott egy Heinekent. Mi ketten Elaine-nel Perrier-t ittunk. Galindez eleinte kissé vonakodva beszélt magáról, de Elaine mesterien megoldotta a nyelvét; gondoltam, erre is szükség van a szakmájában. Galindez elmondta, hogy a rajzolás mindig is olyasvalami volt, amit jól csinált, és annyira magától értetődőnek vette, hogy soha nem is akart ebből élni, mert eszébe sem jutott. Mindig rendőr akart lenni, a kedvenc nagybátyja is az volt, és azon nyomban beadta jelentkezését, mihelyst befejezte a második évet a Kingsborough Főiskolán.

Aztán továbbra is a saját szórakoztatására rajzolt, kollégáiról készített portrékat és karikatúrákat, míg végül egy napon nem volt benn a hivatásos rajzoló, és csak ő tudta lerajzolni egy feltételezett nemierőszak-tevő arcát. Azóta ezt csinálta, nagyon szerette, de úgy érezte, egyre jobban távolodik a rendőrségi munkától. Sokan mondták neki, hogy tehetsége folytán akár még rajzművész vagy festő is lehetne belőle, amiről rendőrként nem is álmodhatott, ám nem volt biztos abban, hogy kedve van hozzá.

Elaine újabb sört kínált neki, de nemet mondott, megköszönte a két ötvenest, amit adtam neki, aztán megkért, hogy tudassam vele, mire jutottunk.

– Remélem, legalább egy pillantást vethetek majd rá – mondta –, ha elfogják. Szeretném látni, mennyire kerültem közel az igazi archoz. Néha semmi köze a rajzomnak a valós személyhez, máskor meg el sem hiszik, hogy fénykép nélkül rajzoltam.

Miután elment, Elaine becsukta mögötte az ajtót, és bezárta az összes zárat.

– Olyan ostobán érzem magam ezekkel a zárakkal – sóhajtott –, de azért mindet bezárom.

– Rengeteg ember él a városban féltucatnyi zárral az ajtaján meg mindenféle riasztóval a nyílászárókon, pedig őket nem is fenyegették meg halálosan.

– Ez némileg megnyugtat. Helyes volt ez a rajzoló. Szerinted rendőr marad?

– Nehéz megmondani.

– Te mindig rendőr akartál lenni? Vagy valami más?

– Soha nem akartam rendőr lenni. Csak arrafelé sodródtam, és az Akadémia elvégzése előtt rájöttem, hogy erre születtem. De ezt korábban soha nem tudtam. Gyerekként Joe DiMaggio akartam lenni, de minden gyerek az akar lenni felnőttként, és a vágyak mellett nem voltak ott a mozdulatok meg a kitartás.

– Elvehetted volna Marilyn Monroe-t.

– És kávéfőzőt árulhattam volna a tévében.

Elaine kivitte az üres poharakat a konyhába, én meg követtem. A poharakat elmosta, majd a szárítóba tette.

– Azt hiszem, kezdek begolyózni itthon – mondta. – Mit csinálsz ma este?

Az órámra néztem. Péntekenként rendszerint a St. Paulba mentem a félkilences gyűlésre, de arról már lekéstem, ráadásul délután már voltam egy gyűlésen. Nincsenek terveim, feleltem.

– Mit szólnál egy filmhez? Nincsen kedved moziba menni?

De volt. Elsétáltunk a Hatvanadik utca és a Harmadik sugárút sarkára egy premiermoziba, amely előtt hétvége lévén sor kígyózott, de egy egészen jó filmért kígyózott az a sor, főszerepben Kevin Costnerrel és Michelle Pfeifferrel.

– Annyira nem is csinos – jegyezte meg Elaine a film után. – De van benne valami nagyon érdekes, ugye? Ha férfi lennék, mindenképpen meg akarnám dugni.

– Többször is – bólintottam.

– Bejön neked?

– Nem rossz.

– ”Többször is” – ismételte nevetve Elaine. Körülöttünk a Harmadik sugárút tele volt fiatalokkal, akik olyan benyomást nyújtottak, mintha az országnak tényleg jól menne, ahogy azt a republikánusok állították.

– Éhes vagyok – jelentette be Elaine. – Gyere, meghívlak valahová.

– Rendben, de miért is te hívsz meg engem?

– Mert a mozijegyet te vetted. Nincs ötleted, hová menjünk? Akárhová is megyünk, térdig fogunk gázolni a yuppie-kban.

– Van egy étterem a közelemben, ahol remek a hamburger meg a sült krumpli. Várj csak, hiszen te nem eszel hamburgert. A haluk sem rossz, de te azt sem eszel.

– Egy ideje már nem. És a salátájuk?

– Az is jó, de elég lesz az neked?

Bőven, felelte, különösen úgy, ha közben megeszi a sült krumplim felét. Az utcán egyetlen szabad taxit sem láttunk, viszont sok embert, akik mind le akartak inteni egyet. Gyalog indultunk el, aztán az Ötvenhetedik utcában buszra ültünk, és a Kilencedik sugárúton leszálltunk. A Párizsi Zöld csaposa, egy nyurga alak olyan bozontos szakállal, mint egy nyest fészke, lelkesen integetni kezdett, amint meglátott. Garynek hívták, és pár hónapja sokat segített, amikor egy lányt kerestem, aki ide járt inni. A tulajdonos, Bryce annyira már nem volt segítőkész, de most mosolyogva fogadott, és egy jó asztalhoz vezetett minket. Egy rövid szoknyás, hosszú lábú pincérnő felvette az italrendelésünket, majd pár perc múlva megjelent egy Perrier-vel és egy Virgin Maryvel. Biztosan a lány fenekét nézhettem, mert Elaine megkocogtatta a poharát, és azt javasolta, hogy maradjak Michelle Pfeiffernél.

– Csak eltűnődtem – jegyeztem meg.

– Azt láttam.

A pincérlány visszajött, hogy felvegye a vacsorarendelésünket. Elaine nagy kerti salátát rendelt, én meg a szokásosat: egy Jarlsberg cheeseburgert és sült krumplit. Amikor a lány kihozta az ételt, hirtelen deja vu érzésem támadt. Rájöttem, hogy a kedd estéim voltak ilyenek, amikor még az Armstrongban vacsoráztam késő esténként Tonival. A két étterem nem nagyon hasonlított egymásra, ahogy a két nő sem. Akkor csak a cheeseburger lehetett.

Két falat közben megkérdeztem Elaine-t, nem zavarja-e, hogy cheeseburgert eszem. Úgy nézett rám, mintha elment volna az eszem, majd azt akarta tudni, hogy miért zavarná.

– Nem is tudom – feleltem. – Mivel nem eszel húst. Csak eszembe jutott.

– Te most viccelsz velem. Az az én döntésem, hogy nem eszem húst. Ennyi. Nem az orvosom mondta, és nem is addikciót kellett legyőznöm, amikor lemondtam róla.

– Nem kell gyűlésekre járnod?

– Miféle gyűlésekre?

– Anonim Húsevők.

– Ez jó ötlet – nevetett fel, aztán a szeme összeszűkült, és kérdőn nézett rám. – Te ezt csináltad? AA?

– Aha.

– Gondoltam, hogy így csináltad. Matt? Zavarna, ha rendelnék egy italt?

– Rendeltél egy italt.

– Igaz, egy Virgin Maryt. De az.

– Nem igazi ital, tudom. Ha akarod, nyugodtan rendelhetsz rendeset is.

– Nem akarok.

– Ezért iszol Virgin Maryt? Mert attól tartottál, hogy egy rendes ital zavarna?

– Ami azt illeti, eszembe sem jutott. Manapság már alig iszom. Igaz, soha nem is ittam. Csak azért akartam tudni, mert te is megkérdeztél a cheeseburgerről, és miközben a húsról meg az alkoholról beszélgettünk, megettem a sült krumplid felét.

– Mert közben elvontad a figyelmemet. Ha akarod, rendelhetünk neked is egy adag krumplit.

Elaine megrázta a fejét. – Az ilyesmi csak lopva az igazi – felelte. – Nem mondták ezt neked gyerekkorodban a szüleid?

Nem hagyta, hogy fizessek, aztán arról sem akart hallani, hogy megfelezzük a számlát.

– Én hívtalak meg – közölte. – Különben is, tartozom neked.

– Miért?

– Ray Galindez miatt. Egy százassal jövök neked.

– A fenéket jössz.

– A fenéket nem jövök. Egy őrült meg akar gyilkolni, mire te megvédesz. Ha már itt tartunk, órabért is kellene fizetnem neked.

– Nincs órabérem.

– Akkor annyit kellene fizetnem, amennyit egy ügyfél fizetne. Legalább a költségeidet. És ha már itt tartunk. Elrepültél Clevelandbe, ott aludtál.

– Ki tudtam fizetni.

– Ebben biztos vagyok, de akkor is.

– Nemcsak miattad csináltam – folytattam. – Én legalább annyira a célpontja vagyok, mint te.

– Tényleg? Azt azért kétlem, hogy téged is fenékbe akarna dugni.

– Nem tudhatjuk, mit tanult a börtönben. Komolyan beszélek, Elaine. A saját érdekemben is dolgozom.

– Ahogy az enyémben is. Közben bevételtől esel el, hiszen te magad mondtad, hogy pont emiatt nem dolgozol a detektívügynökségnek. Ha már egyszer időt raksz bele, akkor az a legkevesebb, hogy a költségeket én állom.

– Miért nem felezzük meg?

– Mert az nem fair. Te rohangálsz a városban, és te teszed félre a fizetős munkádat. Különben is, én jobban megengedhetem magamnak. Ne durcizz, Matt, az isten szerelmére! Nem a férfiasságodat kérdőjeleztem meg, csak tettem egy megállapítást. Sok pénzem van.

– Megdolgoztál érte.

– De meg ám. Megdolgoztam érte, nem költöttem el, befektettem, és ugyan nem vagyok gazdag, édesem, de szegény sem leszek soha többé. Sok ingatlanom van. A lakásom is az enyém, mert abban a pillanatban megvettem, amint társasházat csináltak az épületből. Vannak bérházaim Queensben, Jackson Heightsban, és még Woodside-ban is van pár. Minden hónapban kapok egy csekket a kiadásért felelős cégtől, és néha felhív a könyvelőm, hogy túl sok a pénzem, kellene vennem egy újabb ingatlant.

– Micsoda független nő.

– Az vagyok, az ám.

Elaine kifizette a számlát. Kifelé menet megálltunk a bárpultnál, és bemutattam Garynek, aki megkérdezte, hogy dolgozom-e valami ügyön.

– Egyszer megengedte, hogy Watsont játsszam – mondta Elaine-nek. – Abban reménykedem, hogy nem egyszeri alkalom volt.

– Soha nem lehet tudni – jegyeztem meg.

Gary szinte ráfeküdt a bárpultra nyúlánk testével, és halkan folytatta.

– Idehozza a gyanúsítottjait kihallgatásra – vallotta be. – Nyílt tűzön sütögetjük őket a sikátorban.

Elaine elmosolyodott, Gary pedig elnézést kért. Amikor kiértünk az utcára, Elaine így szólt:

– Csodálatos, nem? Vajon meddig tart ez a jó idő?

– Ha engem kérdezel, ameddig csak akar.

– Nehéz elhinni, hogy alig hat hét múlva karácsony. Nincs kedvem hazamenni. Elmenjünk valahová? Szívesen sétálnék.

Elgondolkodtam egy kicsit.

– Van egy kocsma, amit kedvelek.

– Kocsmázol?

– Nem igazán. A tulajdonos. Azt akartam mondani, hogy a barátom, de nem ez a megfelelő szó rá.

– Felkeltetted az érdeklődésemet.

Elsétáltunk a Groganbe. Leültünk egy asztalhoz, aztán a bárpulthoz mentem. A Groganben nincsenek pincérek. Az ember önmagát szolgálja ki.

A pult mögött egy Burke nevű alak állt. Ha volt is keresztneve, én nem hallottam. Megszólalt, anélkül hogy az ajka mozgott volna:

– Ha a nagy embert keresed, nemrég ment el. Nem tudom, mikor jön vissza.

Odavittem a két pohár ásványvizet az asztalunkhoz. Miközben ittunk, meséltem Elaine-nek pár sztorit Mick Ballou-ról. A legszínesebb történet egy Paddy Farrelly nevű alakról szólt, aki egyszer valamivel nagyon felbőszítette Ballou-t. Nem sokkal ezután Mickey egy este sorra járta a West Side összes ír kocsmáját. Egy bowlingtáskát vitt magával, mesélték, és mindenkinek megmutatta Paddy Farrelly levágott fejét.

– Hallottam már valahol a történetet – mondta Elaine. – Nem írtak róla a lapok?

– Az egyik kolumnista említhette. Mick nem hajlandó sem megerősíteni, sem tagadni a dolgot. A lényeg az, hogy Paddy Farrellyt azóta sem látta senki.

– Szerinted Ballou tényleg megtette?

– Szerintem megölte Farrellyt, ehhez kétely sem nagyon férhet. Még az is belefér, hogy egy bowlingtáskával végigjárta az ír kocsmákat, abban azonban már nem vagyok biztos, benne volt Paddy feje.

Elaine eltűnődött.

– Érdekes barátaid vannak – mondta végül.

Még meg sem ittuk az ásványvizet, amikor megjelent Mickey. Nálánál két sokkal kisebb férfi követte, mindketten farmert és repülősdzsekit viseltek. Ballou alig észrevehetően felém biccentett, ahogy elhaladt a pult előtt a hátsó ajtó felé. Öt perc múlva mindhárman előjöttek. A két kisebb férfi kilépett a kocsmából, és délnek indult, a Tizedik sugárút felé, Ballou meg megállt a bárpultnál, aztán kezében egy pohár tizenkét éves Jamesonnal odajött hozzánk.

– Matthew – mondta. – Jó emberem. – Egy székre mutattam, de megrázta a fejét. – Nem tehetem – közölte. – Dolgom van. Aki saját maga főnöke, mindig rabszolgának érzi magát.

– Elaine, ő Mick Ballou. Ő pedig Elaine Mardell – mutattam be őket egymásnak.

– Örvendek. Matthey, mióta mondom, hogy szeretnék veled találkozni, erre tessék, itt vagy, de nekem el kell mennem. Ugorj majd be megint, jó?

– Jó.

– Egész éjjel sztorizunk, reggel meg misére megyünk. Miss Mardell, remélem, magát is hamarosan látom majd.

Azzal hátat fordított nekünk, majd mintha csak most vette volna észre, ledöntötte a whiskyt, a poharat pedig kifelé menet egy üres asztalra tette.

Miután becsukódott mögötte az ajtó, Elaine megszólalt:

– Nem voltam felkészülve a méretére. Hatalmas, ugye? Olyan, mint húsvét-szigeteki szobor.

– Tudom.

– Mintha csak gránitból faragták volna ki. Mi volt ez a reggeli mise? Valami kód, amit nem értettem?

Megráztam a fejem.

– Az apja hentes volt a Washington utcai piacon. Mickey szereti felvenni néha az apja régi kötényét, hogy abban menjen el a reggel nyolc órai misére a St. Bernardba.

– És te is vele mész?

– Egyszer vele mentem.

– Kivételes helyekre hozol, Matt – mondta Elaine –, és kivételes embereknek mutatsz be.

***

Az utcán felém fordult.

– Te itt laksz a közelben, Matt, ugye? Csak hívj egy taxit, nem lesz semmi bajom.

– Hazakísérlek.

– Nem kell.

– Szívesen teszem.

– Biztos vagy benne?

– Teljesen – feleltem. – Különben is, szükségem lesz a rajzra, amit Galindez készített. Holnap reggel le akarom fénymásolni, hogy aztán elkezdjem megmutatni embereknek.

– Rendben.

Most már rengeteg üres taxit láttunk. Leintettem egyet, majd csendben ültünk, és néztük a várost. A portás kinyitotta nekünk a taxi ajtaját, aztán előresietett, és az üvegajtót is kinyitotta.

– Mondhattad volna a taxinak, hogy várjon meg – mondta Elaine a liftben.

– Tele a város taxikkal.

– Ez is igaz.

– Egyszerűbb leinteni egyet, mint kifizetni ennek a várakozását. Meg az is lehet, hogy hazasétálok.

– Ilyenkor?

– Persze.

– Hosszú séta.

– Szeretem a hosszú sétákat.

Elaine kinyitotta mindkét zárat, a Segalt és a Foxot is, aztán miután beléptünk, mindkettőt rázárta, plusz még azt a rendőrségi zárat is, amelyet csak belülről lehet kinyitni. Elég macerás volt, pláne annak fényében, hogy mindjárt indultam is tovább, de örültem, hogy Elaine komolyan veszi. Azt akartam, hogy ez legyen az első dolga, valahányszor hazajön. Mindig.

– Ne feledd a taxit – mondta.

– Mi van a taxival?

– Minden taxiutadat én fizetem – felelte. – Utólag, ha megfelel.

– Az isten szerelmére.

– Most meg mi a baj?

– Én nem tudok ilyesmikkel szarakodni – válaszoltam. – Még akkor sem, ha ügyfelem van.

– Akkor mit csinálsz?

– Kitalálok egy összeget, amiben benne vannak a költségeim. Nem vagyok hajlandó nyugtákat őrizgetni, meg felírni, hogy mikor és mennyiért metróztam. Megőrjít.

– És mi van akkor, amikor annak a detektívügynökségnek dolgozol?

– Amennyire tudom, vezetem a költségeimet, eléggé idegesít is, de megcsinálom, mert meg kell csinálnom. Amúgy meg ma reggel beszéltem az egyik főnökkel, és nem hiszem, hogy többet dolgoznék nekik.

– Mi történt?

– Nem érdekes. Egy kicsit durcás volt, amiért nem tudok bemenni egy ideig, és nem hiszem, hogy később vissza akarna venni. Ahogy abban sem vagyok biztos, hogy dolgozni akarok nekik.

– Majd megoldod – mondta, majd a dohányzóasztalhoz lépve felvett egy bronzból készült kis macskaszobrot, és megforgatta a kezében. – Nem akarom, hogy nyugtákat őrizgess. Nem akarok elszámolni minden egyes centtel. Csak állni akarom a költségeidet. Nem érdekel, hogyan számolod ki, lényeg az, hogy ne verd át magad.

– Értem.

Az ablakhoz lépett, miközben a macskaszobrot egyik kezéből a másikba görgette. Mellé álltam, és együtt néztük Queenst.

– Egy napon – szólaltam meg – ez itt mind a tiéd lesz.

– Nagyon vicces. Szeretném megköszönni a mai estét.

– Nincs mit megköszönnöd.

– Már hogyne lenne. Kezdtem megőrülni itthon. Ki kellett végre mozdulnom, de nem csak erről van szó. Hanem arról is, hogy jól éreztem magam.

– Én is.

– Hálás vagyok, Matt, amiért elvittél a Párizsi Zöldbe meg a Groganbe. Amiért beengedtél a világodba.

– Én legalább annyira jól éreztem magam, mint te – feleltem. – Az meg nem árt az imidzsemnek, ha egy gyönyörű nő társaságában látnak.

– Nem vagyok gyönyörű.

– Hogy a pokolba ne lennél az.

– Nem vagyok ronda – válaszolta –, de gyönyörű sem.

– Ugyan már. Akkor meg honnét vannak azok az ingatlanok a folyó túlpartján?

– Nem kell Elizabeth Taylornak kinézned ahhoz, hogy ezt az életet éld. Ezt te is tudod. Csak olyan nőnek, akivel egy férfi szívesen tölt el egy kis időt. Elárulok neked egy titkot. Istenigazából ez egy mentális meló.

– Ha te mondod.

Megfordult, és visszatette a macskaszobrot az asztalra. Háttal állt még, ahogy megkérdezte:

– Komolyan gyönyörűnek tartasz?

– Mindig is gyönyörűnek tartottalak.

– Ez kedves tőled.

– Nem akarok kedves lenni, csak…

– Tudom.

Egy ideig egyikünk sem szólt, és a nappalira hirtelen mély csend borult. Abban a filmben is, amit láttunk, volt egy ilyen jelenet, amikor elhallgatott a zene, és mindenre csend borult. Ha jól emlékszem, növelte a feszültséget.

– Akkor magammal viszem azt a rajzot – mondtam.

– Vidd. Mindjárt berakom valamibe, hogy ne gyűrődjön össze, jó? Előtte még elszaladok vécére.

Én csak álltam ott a nappaliban, néztem Ray Galindez rajzát James Leo Motley-ról, és próbáltam olvasni a szemében. Nem sok értelme volt, lévén hogy rajzot néztem fénykép helyett, ráadásul Motley szeme élőben is kifejezéstelen volt.

Azon tűnődtem, vajon mit csinálhat. Lehet, hogy egy elhagyatott épületben húzta meg magát, és éppen crackpipát szív. Vagy egy nővel él valahol, akit az ujjaival bánt, akinek elszedi a pénzét, és arról győzködi, hogy még szereti is. Lehet, hogy Atlantic Cityben van, és rulettezik, vagy Miamiban fekszik a parton.

Néztem a rajzot, és állati ösztönömre hagyatkozva próbáltam megérezni, merre lehet és mit csinálhat. Elaine közben visszajött, és mellém állt. Éreztem, ahogy vállát gyengéden az enyémhez nyomja, éreztem az illatát.

– Egy papírhengerre gondoltam – mondta. – Mert így nem kell összehajtanod, csak összehengergeted, és beleteszed.

– És van papírhengered? Azt mondtad, semmit sem tartasz meg.

– Nem is, de a papírtörlőt lehúzhatom a hengeréről.

– Okos.

– Az.

– És szerinted megéri.

– Mennyibe kerül egy csomag papírtörlő? Egy dollár tizenkilenc cent?

– Nem tudom.

– Nagyjából ennyibe kerül. Hát persze hogy megéri. – Mutatóujjával megérintette a rajzot. – Ha vége lesz ennek az egésznek – mondta –, ezt szeretném visszakapni.

– Miért?

– Be akarom keretezni. Emlékszel, mit mondott Galindez? Be lehet keretezni. Persze viccelt, de csak azért, mert még nem veszi komolyan a saját munkáját. Ez művészet.

– Komolyan beszélsz.

– Igen. Sőt, szignáltatnom kellett volna vele. Lehet, hogy megkeresem, és megkérem rá. Szerinted hajlandó lenne?

– Szerintem nagyon meg lesz illetődve, és nagyon jól fog esni neki. Figyelj csak. Eredetileg arra gondoltam, hogy egyszerűen lefénymásoltatom, de egészen jó ötletet adtál. Mi lenne, ha csak ötven példányt csináltatnék belőle jó minőségű papíron, és egytől ötvenig megszámoznám?

– Nagyon vicces – mondta. Kezét puhán az enyémre tette. – Nagyon vicces.

– Nem tagadom, az vagyok.

– Aha.

Ismét csönd következett, még súlyosabb, amelyet végül a torkomat megköszörülve törtem meg.

– Befújtad magad parfümmel – jegyeztem meg.

– Igen.

– Most?

– Igen.

– Finom az illata.

– Örülök, hogy tetszik.

Megfordultam, hogy letegyem a rajzot az asztalra, aztán kiegyenesedtem. Karommal átfogtam a derekát, kezemet a csípőjére tettem. Alig észrevehetően sóhajtott, nekem dőlt, fejét vállamra tette.

– Szépnek érzem magam – mondta.

– Helyes.

– Nemcsak parfümmel fújtam be magam, hanem le is vetkőztem.

– Pedig fel vagy öltözve.

– Fel, de most már nincs rajtam se melltartó, se bugyi. Csak én vagyok a ruhák alatt.

– Csak te.

– Csak én és egy kis parfüm. – Megpördült, és a szemembe nézett. – És fogat is mostam – folytatta, fejét kicsit oldalra döntötte, és enyhén szétnyílt ajakkal nézett rám. Tekintete az enyémbe akadt egy pillanatra, aztán becsukta a szemét.

Karomba vettem.

***

Gyönyörű volt, sietős, de nem kapkodó, szenvedélyes, de kényelmes, ismerős, de meglepő. A régi szeretők könnyedségével és az újak éhségével szeretkeztünk. Mindig is jók voltunk együtt, az évek pedig kegyesek voltak hozzánk. Jobbak voltunk, mint valaha.

Elaine így szólt utána:

– Egész este ezen gondolkodtam. Itt van ez a pasi, akit mindig is kedveltem, mi lenne, ha megnéznénk, hogyan illeszkedünk egymásba annyi év után. Szóval azt is mondhatod, hogy kiterveltem, de mégsem. Érted, mire gondolok?

– Azt hiszem.

– Izgatott lettem a lehetőségtől. Aztán azt mondtad, hogy gyönyörű vagyok, mire hirtelen ott találtam magam nedves bugyiban.

– Komolyan?

– Komolyan. Abban a pillanatban. Mint valami varázslat.

– Egy nő szívéhez az út.

– A bugyiján keresztül vezet. Látod már, micsoda lehetőségek nyílnak meg előtted? Csak annyit kell mondanod, hogy gyönyörű vagyok. – Kezét a karomra tette. – Szerintem azért volt rám ilyen hatással, mert elhitetted velem. Nem mintha tényleg gyönyörű lennék, de az, hogy te annak tartasz.

– Mert az vagy.

– Soha meg ne gondold magad. Ismered a történetet Pinocchióról? A lány az arcára ül, és azt mondja: „Hazudj nekem, hazudj nekem.”

– Mikor hazudtam én neked?

– Édesem – mondta. – Sejtettem, hogy jó lesz, és tudtam, hogy meg is fog történni, de ki gondolta volna, hogy ennyire akarjuk majd egymást?

– Tudom.

– Mikor voltunk együtt utoljára? Három éve jártál itt, de akkor nem feküdtünk le.

– Nem. Pár évvel korábban történhetett.

– Hét éve?

– Akár még nyolc is.

– Nos, ez sok mindent megmagyaráz. A sejtek a testünkben hétévente cserélődnek le teljesen. Nem ezt szokták mondani?

– De.

– Szóval a te sejtjeid nem találkoztak még az én sejtjeimmel. Ezt soha sem értettem. Hogy hétévente lecserélődnek. Ez meg mi a fenét jelent? Ha van egy heged, akkor az életed végéig megmarad.

– Ahogy egy tetoválás is. A sejtek lecserélődnek, de a tinta megmarad.

– Ezt meg honnét tudják a sejtek?

– Nem tudom.

– Ezt egész egyszerűen nem értem. Honnét tudják? Neked nincs tetoválásod, ugye?

– Nincs.

– És még te hívod magad alkoholistának. Nem akkor szoktak az emberek tetoválást csináltatni maguknak, amikor berúgnak?

– Ha engem kérdezel, ember ilyet józanul nem csinál.

– Szerintem se. Azt olvastam valahol, hogy a legtöbb gyilkosnak sok tetoválása van. Te is hallottad?

– Ismerős valahonnan.

– Vajon miért? Az önképük miatt?

– Talán.

– Motley-nak is van?

– Önképe?

– Tetoválása.

– Bocs. Hogy van-e tetoválása? Nem emlékszem. Neked kellene tudnod, mert te láttál többet a testéből.

– Kösz, hogy emlékeztetsz rá. De nem rémlik semmiféle tetoválás. A hátán viszont hegek vannak. Említettem már?

– Azt hiszem, nem.

– A hátán. Gondolom, gyerekkorában verték.

– Van olyan.

– Aha. Álmos vagy?

– Mondjuk.

– Nem engedem, hogy elaludjál. Ez van a keféléssel. A nők felébrednek tőle, a férfiak meg elálmosodnak. Öreg medve vagy már, de nem engedem, hogy elaludj.

– Hmmmmmmm.

– Örülök, hogy nincs tetoválásod. Most hagylak. Jó éjt, édesem.

Aludtam, aztán az éjszaka közepén felébredtem. Álmodtam, aztán az álmom eltűnt valahol, én meg felébredtem. Elaine teste közel volt hozzám, éreztem a melegét, beszívtam az illatát. Végigfuttattam kezem hihetetlenül sima bőrén, és váratlan fizikai reakcióm még engem is meglepett.

Karomba fogtam, megsimogattam, aztán egy pillanatra olyan hangot adott ki, mint a macska dorombolása, majd a hátára fordult, hogy kényelmes legyen mindkettőnknek. Óvatosan belé hatoltam, aztán testünk megtalálta a közös ritmust, és egyszerre mozogtunk, mozogtunk.

Utána Elaine puhán felnevetett a sötétben. Megkérdeztem tőle, hogy mi olyan vicces.

– „Többször is” – mondta.

Reggel felkeltem, felöltöztem, majd felébresztettem Elaine-t, hogy engedjen ki, és zárkózzon be utánam. Megkérdezte, hogy megvan-e a rajz. Felemeltem a papírhengert.

– Ne feledd, hogy kérem vissza.

Megnyugtattam, hogy vigyázni fogok rá.

– És magadra is. Megígéred?

Megígértem.

8

Visszasétáltam a hotelomba. Útközben találtam egy fénymásolót, ami nem zárt be a hétvégére, és száz példányban lemásoltattam a rajzot. Egy részét a szobámba tettem, az eredetit meg vissza a papírhengerbe. Magamhoz vettem egy tucatnyit a másolatokból, és zsebre raktam egy rakás névjegykártyát is, amelyet még Jim Faber csináltatott nekem. Csak a nevem és a telefonszámom volt rajta.

Metróval elmentem a Nyolcvanhatodik utcáig. Bretton Hallban kezdtem, Motley utolsó ismert lakhelyén. Azt már tudtam, hogy a saját nevén nem vett ki szobát, ennek ellenére megkértem a recepcióst, hogy nézze meg a rajzot. A férfi komoran tanulmányozta Motley arcképét, majd megrázta a fejét. A rajzot a névjegykártyámmal együtt otthagytam neki.

– Nem fogja megbánni, ha mégis eszébe jut valami – mondtam.

Aztán elindultam a Broadway keleti oldalán a Száztizedik utca felé. Bementem minden hotelba, még a mellékutcákban is. Aztán a Száztizedik utcánál átmentem a nyugati oldalra, és dél felé folytattam sétámat a Nyolcvanhatodik utcán keresztül le egészen a Hetvenkettedik utcáig. Egy kubai-kínai büfében ettem egy tál fekete babot és sárga rizst, aztán a keleti oldalon folytattam odáig, ahol az egészet elkezdtem. Több névjegykártyától szabadultam meg, mint rajztól, de végül már csak egyetlenegy maradt, és azt kívántam, bárcsak hoztam volna többet magammal. Öt centbe került darabja, ennyiért akár be is boríthattam volna velük a fél várost.

Páran azt mondták, hogy ismerős nekik Motley. A Kilencvennegyedik utcai Benjamin Davisben viszont a recepciós azonnal felismerte.

– Itt lakott – mondta. – Ez az ember itt lakott a nyáron.

– Mikor?

– Nem tudom pontosan. Több hétig lakott itt, de azt nem tudom megmondani, hogy mikor érkezett és mikor költözött el.

– Nem tudná megnézni a vendégkönyvben?

– De, ha tudnám a nevét.

– Az igazi neve James Leo Motley.

– Gyakran vesznek ki álnéven szobát. De gondolom, ezt maga is tudja. – Felütötte a vendégkönyvet, a lapok azonban csak szeptemberig tartottak. Bement az irodába, és kihozta az előző kötetet. – Motley – mondta magának, aztán nekiállt átnyálazni a bejegyzéseket. – Nem látom sehol. Megmondom őszintén, szerintem nem ezt a nevet használta. Azt ne kérdezze, hogy milyen néven jelentkezett be, de ha hallanám, akkor beugrana. Érti? Amikor azt mondta, hogy Motley, nem ugrott be semmi.

Még egyszer átnézte a bejegyzéseket, lassan mozgatva ujját lefelé a lapokon, szájával hangtalanul olvasta a neveket. A műveletre többen is felfigyeltek, és odajöttek, hogy megnézzék, mit csinálunk.

– Te is ismered ezt az embert – mondta egyiküknek a recepciós. – Itt lakott a nyáron. Mi is volt a neve?

A férfi elkérte a rajzot, majd a fény felé tartotta.

– Ez nem fénykép – mondta. – Ez egy rajz róla.

– Pontosan.

– Ja, ismerem – bólintott a férfi. – Pont olyan, mint ő. Mi is a neve?

– Motley. James Leo Motley.

Megrázta a fejét.

– Nem Motley volt. Meg nem is James. – A barátjához fordult. – Rydell, mi a neve ennek a fickónak? Emlékszel rá.

– Ja – mondta Rydell.

– Mi a neve?

– Olyan, mint ő – bólintott Rydell. – Csak a haja más.

– Hogyan?

– Rövid – felelte Rydell. – A tetején rövid, meg oldalt is, meg mindenhol.

– Nagyon rövid – jegyezte meg a barátja. – Lehet, hogy olyan helyre ment, ahol tényleg rövidre nyírják az ember haját.

– Olyan nullásgéppel – mondta Rydell. – Egyik oldalon föltolják a fejeden, a másikon meg le. Esküszöm, tudtam, hogy hívják. Ha hallanám, rögtön beugrana.

– Nekem is – szúrta közbe a másik férfi.

– Coleman – szólalt meg Rydell.

– Nem Coleman.

– Nem, de olyan volt, mint a Coleman. Colton? Copeland!

– Az lesz az.

– Ronald Copeland – jelentette ki diadalittasan Rydell. – Azért mondtam a Colemant, mert van az a színész, tudod, a Ronald Coleman! Ez meg itt a Ronald Copeland – mutatott a rajzra.

A recepciós megtalálta a vendégkönyvben a nevét. Július 27-én, két nappal a szabadulása utána vette ki a szobát. Előző címnek az iowai Mason Cityt adta meg. El nem tudtam képzelni, miért, de lelkiismeretesen leírtam a noteszomba.

A Benjamin Davisben sajátos módon vezették a vendégkönyvet, így aztán időbe tellett kideríteni, hogy mikor költözött ki. A recepciós végiglapozta a vendégkönyvet, és végül megtalálta. Egészen pontosan négy hetet töltött a hotelban, és augusztus huszonnegyedikén jelentkezett ki. Nem hagyta meg az új címét, és a recepciós nem emlékezett arra, hogy kapott-e egyáltalán valaha levelet, vagy hogy volt-e látogatója.

Még arra sem emlékeztek, hogy beszélgettek-e vele, vagy sem.

– Magának való volt – mondta Rydell. – Nem állt meg soha beszélgetni. Csak jött és ment.

– Volt benne valami, amiért az ember nem is nagyon akart beszélgetni vele – szúrta közbe a barátja.

– Ahogy rád nézett.

– Az ám.

– Úgy nézett rád – folytatta Rydell –, hogy fázni kezdtél. Nem nézett csúnyán, csak olyan hidegen.

– Jéghidegen.

– Úgy nézett rád, mintha bármikor megölhetne. Ha érdekli a véleményem, az az ember egy hidegvérű gyilkos. Soha nem ismertem senkit, aki így nézett volna rám.

– Én ismertem egyszer egy nőt, aki így tudott nézni – jegyezte meg Rydell.

– Basszameg, én nem akarok ilyen nővel találkozni.

– Nem hát – bólintott Rydell. – Mert annak nem lesz jó vége.

Beszélgettünk még egy keveset, végül mindegyiknek adtam egy névjegykártyát azzal, hogy megéri szólni nekem, ha megtudják, hogy hol van most, vagy ha megint felbukkan a környéken. Rydell megjegyezte, hogy már a mostani beszélgetésünknek is érnie kellett valamit, én pedig nem akartam vitatkozni vele. Mindegyiknek adtam tíz dollárt: Rydellnek, a barátjának meg a recepciósnak is. Rydell fájlalta, hogy nem kapott többet, mert amit elmondott, az ennél szerinte többet ért, de aztán nem erőltette a dolgot.

– Ott vannak azok a tévében – mondta. – Itt is adnak húsz dollárt, ott is adnak húsz dollárt, pedig még senki nem is mondott semmit. Miért van az, hogy azok sosem jönnek errefelé?

– Mert elköltik a pénzüket, mielőtt ideérnének – felelte a barátja. – Ez az úr itten, ez aztán tudja, hogyan kell beosztani a pénzt.

Fel-alá bolyongtam a Broadwayn, de ez volt az egyetlen alkalom, amikor pénzt adtam valakinek. Más nyomot nem találtam, bizonyos értelemben mégis jutottam valamire. Egészen biztosan tudtam bizonyítani, hogy New Yorkban volt négy hétig. Volt hozzá egy álnevem is, ami áttételesen azt bizonyította, hogy sáros. Miért van szüksége álnévre, ha nem sáros?

És ami még fontosabb: sikerült megállapítanom, hogy mennyire pontos Galindez rajza. Nagyon. Motley haja a börtönbéli hajnyírásnak köszönhetően rövidebb lett, de mostanra már biztosan megnőtt. Igaz, ennyi erővel szakállat is növeszthetett, de ezt nem tartottam valószínűnek. Tizenkét éve sem növesztett, és akkor sem láttak rajta semmiféle arcszőrzetet, amikor kijelentkezett a Benjamin Davisből.

Mire visszaértem a Bretton Hallba, a lábam igencsak érezte a megtett mérföldeket. És ez csak a mellékes volt, mert az ilyesfajta keresgélés meg tudja ám viselni az embert. Egész nap menni és emberekkel beszélgetni, ami az esetek nagy részében kábé annyira volt hatékony, hogy ennyi erővel a sarokban álló filodendronnal is társaloghattam volna. A nap egyetlen fénypontja a Benjamin Davis volt, mivel sem előtte, sem utána nem haladtam előre semennyit sem. Tipikus. Amikor az ember terepen van, akkor tudja, hogy ideje és energiája kilencvenöt százalékát elvesztegeti. Ezt azonban nem lehet elkerülni, mert a hasznos öt százalék nem létezik a haszontalan kilencvenöt nélkül. Olyan, mint amikor az ember madárra vadászik légpuskával. A legtöbb ólomgolyó célt téveszt, de az ember nem bánja, ha a madár a földre esik. Egy .22-essel ugyanezt már nem lehet megcsinálni. A fegyver túl kicsi, és túl sok körülötte az ég.

Buszra ültem, visszamentem a hotelomba, és bekapcsoltam a tévét. A főiskolás futballbajnokságot adták, az egyik csapatban meg az a védő játszott, aki megkapta a Heisman-trófeát. Leültem, és meccset néztem, aztán láttam, hogy miért olyan izgatott mindenki a sráccal kapcsolatban. Fehér gyerek volt, és elég nagy ahhoz, hogy a profi ligában folytassa. Valami azt súgta, hogy az elkövetkező tíz évben jóval többet fog keresni nálam.

Gondolom, elaludhattam a tévé előtt, mert éppen álmodtam, amikor megszólalt a telefon. Kinyitottam a szemem, lehalkítottam a tévét, és felvettem a kagylót.

Elaine volt az.

– Helló, édesem – szólt bele a kagylóba. – Már kerestelek korábban, de nem voltál otthon.

– Nem kaptam üzenetet, hogy kerestél.

– Mert nem hagytam. Csak meg akartam köszönni az éjszakát, és azt üzenetben nem lehet. Te egy édes alak vagy, de gondolom, sokan mondták már neked.

– Nem túl sokan – feleltem. – Ma például több tucat emberrel beszéltem, de egyikük sem mondta. A legtöbben persze semmit sem mondtak.

– Mit csináltál?

– A barátunkat kerestem. Sikerült megtalálnom azt a hotelt, ahol a szabadulása után egy hónapig lakott.

– Hol?

– A nyugati Kilencvenedik utca környékén. A Benjamin Davis, de kétlem, hogy hallottál róla.

– Kellett volna?

– Nem. A rajzunk viszont jó, ennyit sikerült megállapítanom, és könnyen lehet, hogy ez a legfontosabb, amit sikerült ma kiderítenem.

– Az eredetinek semmi baja?

– Még mindig akarod?

– Hogyne akarnám. Mit csinálsz ma este? Nem akarod áthozni?

– Még van dolgom mára.

– Nyomozol?

– El akarok menni egy gyűlésre – feleltem. – Majd telefonálok, ha végzek. Utána fel is mehetek, ha nem bánod a késői társaságot.

– Jó – mondta. – Matt? Kedves volt tőled.

– Örülök.

– Mindig ilyen romantikus voltál? Csak azt akartam mondani, hogy értékelem.

Letettem a kagylót, aztán felhangosítottam a tévét. A meccs már a negyedik negyedben járt, így a jelek szerint nem keveset aludtam. Az eredmény alapján eldőlt a meccs, ennek ellenére végignéztem, aztán elmentem otthonról enni valamit.

Magamhoz vettem egy rakást a Motley-ról készült rajzból, és még több névjegykártyát, majd elindultam dél felé. Bementem az összes olcsó hotelba Chelsea-ben, ahol napos, hetes meg hónapos szobákat lehet kivenni, aztán ugyanezt folytattam a Village-ben is. Úgy időzítettem az egészet, hogy elérjek egy gyűlést a Perry utcában. Vagy hetvenen szorongtak a helyiségben, amelyet körülbelül feleennyi ember befogadására terveztek, és ülőhely sem volt már, mire odaértem. Állóhely se sok maradt. A gyűlés szerencsére nem volt unalmas, és amikor elkezdtek elmenni az emberek, még ülőhely is jutott.

Tízkor végeztünk, és beugrottam még egy-két melegbárba, köztük a Boots and Saddlesbe a Christopher utcában, a Chuckwagonba a Greenwichen, meg pár becsületsüllyesztőbe a West utcában. Az S&M klientúrát kiszolgáló melegbárok vendégei mindig is kellemetlen társaságnak bizonyultak, de az AIDS korában kifejezetten nyugtalanítónak találtam a bárok atmoszféráját. Részben amiatt, gondolom, hogy a férfiak jó része – farmerban, kockás ingben, Marlborót szívva és Coorst kortyolva – gyakorlatilag két lábon járó időzített bomba volt, akiket már megfertőzött a vírus, és hónapok vagy évek kérdése volt csupán, hogy mikor halnak bele. Ezen tudás ismeretében egészen más szemmel néztem őket.

Egy megérzéstől, egy gyenge és erőtlen megérzéstől hajtva néztem be a melegbárokba. Amikor Motley meglepett minket Elaine lakásában (ekkor láttam őt először), úgy nézett ki, mint valami nagyvárosi cowboy. Még a vasalt sarkú cowboycsizma sem hiányzott a lábáról. Ettől ugyan még nem lett ő a melegek királynője, ezt el kellett ismernem, de egyáltalán nem esett nehezemre elképzelnem őt egy ilyen bárban, amint nekidől a falnak, hosszú és erős ujjával átfogja a sörösüveget, és hideg szemével keres, felmér és értékel. Amennyire tudtam, Motley áldozatai nők voltak, ám azt nem tudhattam, mennyire volt válogatós ebben a tekintetben. Ha nem különösebben érdekelte, hogy áldozatai élők-e vagy holtak, akkor a nemük sem játszhatott olyan nagy szerepet.

Megmutattam hát a rajzot, és feltettem a vele járó kérdéseket. Két csapos ismerősnek találta Motley-t, bár nem mertek megesküdni rá. Az egyik West utcai krimóba a hétvégén csak bőrben vagy farmerban lehetett belépni, így a kidobóember megállított az ajtóban, és az öltönyömet meglátva az előírást magyarázó feliratra mutatott.

Amúgy nem lehetett szavam. A Plazában példának okáért hány farmeros, bombázódzsekis alak iszik?

– Nem vendégként jöttem – magyaráztam a kidobóembernek. – Dolgozom. – Azzal megmutattam neki Motley képét, és megkérdeztem tőle, hogy ismeri-e.

– Micsinát?

– Bántott pár embert.

– Az mifelénk belefér.

– Ez nem nagyon. Nem szimpla durvaságról van szó.

– Aggyaide – intett, és feltolta a homlokára a napszemüvegét, hogy alaposabban megnézhesse a rajzot. – Jaja – jelentette ki.

– Ismeri?

– Láttam. Nem gyakran jár ide, de az arcokat kurvára megjegyzem. Meg más testrészeket is.

– Hányszor volt itt?

– Nemtom. Négyszer? Ötször? Először május elején volt itt, asszem. Vagy korábban. Azóta meg volt itt, mondjuk, négyszer. De az is lehet, hogy korábban jött, mert én csak kilenckor kezdek.

– Mit viselt?

– A barátunk? Nem emlékszem. Semmi különöset, mert arra emlékeznék. Farmert meg csizmát, gondolom. Soha nem volt vele bajom, ezért gondolom, hogy rendesen öltözködött.

Feltettem még neki pár kérdést, majd adtam egy névjegykártyát, és egy rajzot is a kezébe nyomtam. Aztán megkértem, hadd menjek be, mert szeretném megmutatni a rajzot a csaposnak is, feltéve, ha a jelenlétem nem billenti fel az este békés egyensúlyát.

– Kivételt néha tenni kell – mondta. – Elvégre maga nyomozó, nem?

– Magán – feleltem, és nem tudom, hogy miért.

– Magánnyomozó! Hát az még jobb.

– Miért?

– Mert azok olyan macsók – sóhajtott színpadiasan. – Édesem, akkor is beengednélek, ha csak egy mackónadrág lenne rajtad.

Éjfél is jóval elmúlt, mire végeztem az utolsó melegbárban. Más kocsmákat és bárokat is megpróbálhattam volna, hiszen a pinceklubok csak ilyenkor nyitnak, de a legtöbb, amit ismertem, bezárt a melegpestis miatt, és ajtajukon lakat jelezte, hogy nincsenek már ott a cowboyok. Egy-kettő azonban valahogy megmaradt, néhányról éppen azon az éjjelen szereztem tudomást, de amennyire sikerült kiderítenem, James Leo Motley egyikben sem tartózkodott.

Későre járt, elfáradtam, és nem volt gyomrom tovább keresni őt. Hosszasan sétáltam, hogy orromból kiszellőztessem az állott sör, az eltömődött piszoárok, az izzadság, az amil-nitrát áztatta bőrruhák és a már-már állatias vágy szagát. A séta segített, akár hazáig is elsétáltam volna, ha aznap nem jártam volna le a lábam térdig. Addig mentem, amíg meg nem láttam egy üres taxit.

A szobámban Elaine-re gondoltam, de túl késő volt már felhívni. Sokáig álltam a zuhany alatt, aztán lefeküdtem aludni.

9

A templom harangjaira ébredtem. Elég felületesen alhattam már, máskor soha nem ébredek fel rájuk. Megfordultam, aztán felültem. Valami zavart, de nem tudtam, hogy mi az.

Felhívtam Elaine-t. Foglalt volt. Borotválkozás után megint tárcsáztam, és megint foglalt volt. Úgy döntöttem, hogy reggeli után ismét megpróbálom.

Három hely is van, ahol szeretek reggelizni, de csak az egyik van nyitva vasárnaponként. Odamentem, mire minden asztalnál ültek. Nem volt kedvem várni. Elsétáltam egy másik helyre pár sarokkal odébb, az csak néhány hónapja nyitott. Még soha nem ettem ott. A reggeli felét meghagytam. Az étel ugyan nem elégítette ki az étvágyamat, de teljesen elmulasztotta, így mire kiléptem a bárból, el is felejtkeztem Elaine-ről.

Elindultam a Nyolcadik sugárúton, és a Times Square-en kezdtem el körbejárni a hotelokat. Régebben rengeteg volt belőlük. Egyes épületek helyére még nagyobbat építettek, a legtöbb tulajdonos maga bontotta volna le a hotelját, ha teheti. Pár évvel korábban a városvezetés azonban megtiltotta az egyszemélyes szobákkal működő hotelok lebontását vagy átalakítását – így próbálván megfékezni a hajléktalanok számának növekedését.

A Negyvenkettedik utcához közeledve a hotelok egyre rondábbak lettek. Főleg az előtereik. Már a levegőben ott vibrált az ellenérzés, hogy a lakók bárhol laknának szívesebben, csak ne itt. Még a félig elfogadható helyek – a harmadosztályú hotelok, ahol egy éjszaka ötven-hatvan dollárba kerül – is keserű hangulatot árasztottak magukból. Ahogy egyre lejjebb haladt az ember, úgy jelent meg egyre több figyelmeztetés a recepciós mögött a falon: Vendégek nem jöhetnek be este nyolc után. Tilos főzni a szobákban. Tilos fegyvert tartani a hotel területén. Maximum huszonnyolc napra lehet szobát kivenni. Utóbbi szabályt azért hozták, nehogy a lakók állandó lakcímként jelentsék be a hotelt, mert abban az esetben a hotelra már nem vonatkoznának a piaci alapú áremelések.

Két órán keresztül jártam a hotelokat, sok rajztól és névjegykártyától szabadulva meg. A recepciósok vagy érdektelenek voltak, vagy bizalmatlanok, és többeknek sikerült mindkét hozzáállást egyszerre bemutatnia. Mire eljutottam a Port Authority buszpályaudvarra, mindenkit kábítószeresnek láttam. Ha Motley is ilyen lerohadt hotelban él, akkor nem is kell tovább keresnem. Egyszerűen megvárom, amíg maga a város végez vele.

Egy nyilvános fülkéből felhívtam Elaine-t. A rögzítő válaszolt, de rögtön felvette a kagylót, amint beleszóltam.

– Hosszú éjszakám volt – mondtam. – Ezért nem hívtalak.

– Semmi baj. Korán lefeküdtem, és aludtam, mint akit fejbe vertek.

– Szükséged lehetett rá.

– Igen. – Szünet. – Gyönyörűek a virágok.

Ügyeltem rá, hogy a hangom nyugodt maradjon.

– Tényleg?

– Hogyne. Olyanok, mint a húsleves. Másnapra még jobbak és szebbek. Az utca túloldalán két tinédzser támaszkodott egy katonai felszereléseket áruló bolt kirakatrácsának, és néha felém pillantottak.

– Szeretnék felmenni hozzád – mondtam.

– Az jó lenne. Egy óra múlva?

– Rendben.

Elaine felnevetett.

– Nem hangzol valami lelkesnek. Lássuk csak. Háromnegyed tizenkettő van. Miért nem jössz fel egyre? Az jól hangzik?

– Persze.

Letettem a kagylót. A két fiú az utca túloldalán folyamatosan figyelt. Hirtelen rám tört a késztetés, hogy átmenjek hozzájuk, és megkérdezzem, mégis mi a fenét bámulnak.

Inkább megfordultam, és elsétáltam. Amikor már a sarkon jártam, megálltam, és a vállam fölött visszanéztem rájuk. Még mindig ott álltak a rácsnak dőlve, mintha meg se mozdultak volna azóta.

Lehet, hogy nem is engem néztek.

***

Az egy és negyed óra egyik felét olyan produktívan töltöttem, mint a két fiú a Nyolcadik sugárúton: Elaine házával szemben egy kapualjban álltam. Emberek jöttek és mentek, mind idegenek voltak nekem. Nem tudom, kit vagy mit kerestem. Gondolom, Motley-t, de ő nem bukkant fel.

Egészen pontosan egy óráig vártam, aztán odamentem a portáshoz, aki feltelefonált Elaine-nek, majd odaadta nekem a kagylót. Elaine megkérdezte, hogy ki készítette a rajzot, mire egy pillanatra azt sem tudtam, miről van szó, végül azt feleltem, hogy Galindez készítette. Visszaadtam a kagylót a portásnak, akinek Elaine mondott valamit. Feltehetően azt, hogy engedjen fel, mert a portás pontosan ezt tette. Amikor bekopogtam az ajtón, Elaine először kinézett a kukucskálón, majd kinyitotta a zárakat.

– Bocs – mondta. – Gondolom, butaság ez a parádé, de…

– Nagyon helyes. – Odasétáltam a dohányzóasztalhoz, amelyen a virágcsokor színforradalmat jelentett a fekete-fehér helyiségben. Nem tudtam mindegyik virág nevét, de párat azért felismertem: a kálát és a flamingó liliomot. Legalább hetvenöt dollárnyi virágot néztem.

Elaine odajött hozzám és megcsókolt. Sárga selyemblúzt viselt, fekete nadrágot, lábán se papucs, se harisnya.

– Most már te is látod, ugye? Ma még szebbek, mint tegnap.

– Ha te mondod.

– Néhány bimbó most nyílik ki, szerintem amiatt. – Aztán mintha végre meghallotta volna a hanghordozásomban, hogy valami nincs rendben. Megkérdezte, mi a baj.

– Ezek nem az én virágaim – feleltem.

– Mást választottál? Rosszat küldtek?

– Nem küldtem neked virágot, Elaine.

Hamar leesett neki. Figyeltem az arcát, ahogy kiült rá a felismerés.

– Jézusom – mondta. – Nem viccelsz, ugye, Matt?

– Természetesen nem.

– Nem volt a csokor mellett semmi levél, és eszembe sem jutott, hogy nem te küldted. Az isten szerelmére, tegnap még meg is köszöntem neked. Felhívtalak, emlékszel?

– Nem említetted a virágokat.

– Nem?

– Csak megköszönted, hogy olyan romantikus vagyok.

– Szerinted mire gondoltam?

– Nem tudom. Lassan forgott az agyam, mert elaludtam a tévé előtt, és a telefon ébresztett fel. Azt hittem, az előző éjszakánkra gondoltál.

– Nos, arra is – felelte. – Az éjszakára meg a virágokra. Bennem valahogy összekapcsolódott a kettő.

– És nem volt levél? Semmi?

– Természetesen nem. Arra gondoltam, hogy nem akartál bajlódni a levéllel, mert úgyis tudni fogom, kitől kaptam. De…

– Nem én küldtem.

– Azt látom. – Elaine sápadt arcába lassan visszatért az élet. – Nehéz ezt elfogadni – mondta. – Az elmúlt huszonnégy órában végig a virágokban gyönyörködtem, és melegség töltött el, valahányszor rád gondoltam, most meg kiderül, hogy nem is te küldted őket. Csak ő lehetett, ugye?

– Vagy valaki más.

Megrázta a fejét.

– Az én barátaim… nevezzük őket így, attól tartok, hogy nem küldenének virágot. Kidobom őket.

– A virágok ugyanazok, mint tíz perce.

– Tudom, de.

– Mikor hozták a csokrot?

– Amikor felhívtalak. Olyan öt óra körül.

– Nagyjából.

– Olyan három-négyfelé hozhatták.

– Ki hozta?

– Nem tudom.

– A virágbolt futárja? Nem tudod véletlenül, melyik virágbolt küldte? Volt valami a papíron?

Megrázta a fejét.

– Nem hozta ki senki.

– Ezt meg hogy érted? A küszöbödre mégsem kerülhettek csak úgy.

– Pedig pontosan ez történt.

– Kinyitottad az ajtót, és ott találtad a csokrot?

– Majdnem. Volt egy látogatóm, és amikor kiengedtem őt, ő nyújtotta oda a csokrot. Egy másodpercig azt hittem, tőle kapom, aminek semmi értelme nem lett volna, aztán elmagyarázta, hogy a csokor a lábtörlőmön hevert, amikor ő megérkezett. Én meg rögtön arra gondoltam, hogy tőled kaptam.

– Úgy gondoltad, hogy felhoztam az ajtódig a csokrot, leraktam a küszöbödre, és elmentem?

– Azt hittem, küldetted, és a futár éppen akkor hozta, amikor a zuhany alatt álltam, azért nem hallottam a csengetését. Vagy odaadta a portásnak, aki felhozta, csöngetett, de én nem hallottam, mert éppen a zuhany alatt álltam. – Kezét a karomra tette. – Megmondom neked őszintén, nem gondolkodtam azon, hogy hogyan kerültek ide. Annyira meghatódtam.

– Amiért virágot küldtem neked.

– Pontosan.

– Őszintén bánom, hogy nem én küldtem.

– Ó, Matt, én…

– Semmi baj. Ez egy gyönyörű csokor, nem vitás. Be kellett volna fognom a számat.

– Úgy gondolod?

– Miért is ne? Romantikus gesztus. Nem egy és nem két nő vitt már ágyba pasit egy csokor virág miatt.

Arca ellágyult, ujjaival átfogta csuklómat.

– Ó, édesem – mondta. – Miből gondolod, hogy neked ehhez virágok kellenek?

Utána egy ideig csendben feküdtünk, nem aludtunk, de ébren sem voltunk. Egyszer csak eszembe jutott valami, és halkan felnevettem. De nem elég halkan, mert Elaine megkérdezte, hogy mi olyan vicces.

– Szép kis vegetáriánus vagy – mondtam.

– Szép kis micsoda? Ó. – Oldalára fordult, majd rám nézett nagy szemével. – Az, aki egyáltalán nem fogyaszt állati eredetű ételt – mondta –, azt kockáztatja, hogy a szervezetében a kelleténél kevesebb lesz a B_12-vitamin.

– Komolyan?

– Súlyos anémiához vezethet.

– Az nem hangzik valami jól.

– Nem is. Mert halálos.

– Komolyan?

– Ezt mondják.

– Nos, ezt nem kockáztathatod meg – mondtam. – És ez csak akkor lehetséges, ha szigorúan vegetáriánus vagy?

– Ezt olvastam.

– Tejtermékben nincs B_12?

– Azt hiszem, van.

– De te eszel tejterméket. A hűtőben láttam tejet és joghurtot is.

Bólintott.

– Eszem tejterméket – felelte –, és elvileg van is bennük B_12, de úgy gondolom, nem érdemes kockáztatni. Már ha érted, mire gondolok.

– Szerintem igazad van.

– Miért kockáztassak ilyesmit? Az anémia olyan betegség, amit szeretnék megelőzni. Egy unciányi elővigyázatosság. – mosolygott. – Volt az egy kanálnyi is.

Szerintem elaludhattam, mert arra riadtam, hogy egyedül vagyok az ágyban, a fürdőben pedig csobog a víz. Elaine pár perc múlva megjelent egy törülközőbe csavarva. Én is lezuhanyoztam, aztán felöltöztem, és amikor kimentem a nappaliba, kávé várt az asztalon, egy tányéron szeletelt zöldség, egy másikon meg sajt. A sokszínű csokor még jobban nézett ki a késő délután puha fényében.

– A férfi, aki odaadta neked a virágokat – szólaltam meg.

– Mi van vele?

– Kicsoda?

– Csak egy kuncsaft.

– Mert ha Motley vele hozatta el a virágokat, akkor rajta keresztül eljuthatunk hozzá.

– Nem vele hozatta.

– Hogyan lehetsz olyan biztos benne?

Megrázta a fejét.

– Higgy nekem – mondta –, nincs kapcsolat köztük. Évek óta ismerem a férfit.

– És csak úgy beugrott?

– Nem, előre megbeszéltük.

– Mit beszéltetek meg?

– Hogy mit beszéltünk meg? – csattant fel Elaine. – Azt beszéltük meg, hogy feljön. És nem azért, hogy Wittgensteinről beszélgessünk.

– Csak egy kuncsaft.

– Csak egy kuncsaft – felelte, a hangjában éllel. – Zavar?

– Zavarnia kellene?

– Nem tudom. Zavar?

– Nem.

– Mert én ezt csinálom – mondta. – Prostituált vagyok. Ez nem új információ. Akkor is ezt csináltam, amikor először találkoztunk, és most is ezt csinálom.

– Tudom.

– Akkor meg miért érzem azt, hogy ez zavar téged?

– Nem tudom – feleltem. – Csak arra gondoltam…

– Mire?

– Hogy egy ideig nem nyitsz ajtót senkinek sem.

– Pedig nyitok.

– Értem.

– Matt, csak azokkal találkozom, akiket ismerek, de már közülük is elküldtem párat. Ezen az ajtón nem lép be olyan, akit nem ismerek. A férfi, aki tegnap délután itt volt, régi kuncsaftom. Havonta egy-két szombaton megjelenik, minden rendben van vele, akkor meg miért ne engedném be?

– Értelek.

– Akkor mi a baj?

– Nincs baj. Egy lánynak is meg kell élnie valamiből.

– Matt.

– Elvégre pénzt kell keresned, hogy vegyél még pár ingatlant Queensben, ugye?

– Nincs jogod ilyeneket mondani.

– Milyeneket?

– Nincs jogod.

– Sajnálom – mondtam, és felvettem egy darab sajtot, ami tejtermék, és B_12-vitamin is lehet benne. Visszatettem a tányérra.

– Amikor ma délelőtt telefonáltam – folytattam.

– Igen?

– Azt mondtad, hogy ne jöjjek fel azonnal.

– Azt mondtam, hogy egy óra múlva gyere.

– Egy és negyed óra, egészen pontosan.

– Ha te mondod. És?

– Volt itt valaki?

– Ha lett volna, akkor nem veszem fel a telefont. Olyankor mindig kikapcsolom a csengőt, a rögzítőn lehet üzenetet hagyni. Ezt tettem akkor is, amikor mi ketten bementünk a hálóba.

– Miért mondtad, hogy egy és negyed óra múlva jöjjek fel?

– Csak nem akarod abbahagyni, ugye? Egy kuncsaftot vártam délre.

– Szóval még valaki feljött hozzád.

– Ezt mondtam. Pár perccel előtted telefonált, ha már itt tartunk. Megbeszéltük, hogy délre átjön.

– Vasárnap délben?

– Mindig vasárnap jön, késő délelőtt vagy kora délután. A környéken lakik, és azt mondja a feleségének, hogy csak újságért megy. Idejön, gondolom, útközben megveszi a Timest, és élvezi az izgalmat, hogy ilyen könnyen átverheti a feleségét.

– Azt mondtad nekem.

– Hogy egy órára gyere fel. Tudtam, hogy időre jön, ahogy azt is, hogy félóra múlva már megy is el. Mert mindig ez történik. És szükségem volt még egy félórára, hogy lezuhanyozzam, rendbe szedjem magam, és.

– És?

– Hogy szép legyek, mire megjössz – felelte. – Mi a fenét csinálsz, Matt? Miért támadsz nekem?

– Nem támadok neked.

– Már hogy a francba ne támadnál. Az viszont még jobb kérdés, hogy miért védekezem. Miért is kellene védekeznem?

– Nem tudom. – Felvettem a kávéscsészémet, de üres volt. Letettem, fogtam egy darab sajtot, aztán azt is visszatettem. – Szóval akkor mára már megvolt a napi B_12-adagod.

Elaine egy pillanatig nem szólt semmit, így volt időm megbánni, amit mondtam.

– Ami azt illeti, nem, mert nem ezt csináltuk – közölte. – Miért? Szeretnéd tudni, hogy mit csináltunk?

– Nem.

– Én azért elmondom neked. Azt csináltuk, amit mindig. Ráültem az arcára, és kiverte a farkát, miközben kinyalt. Ezt szereti, mindig ezt csináljuk, amikor feljön.

– Hagyd abba.

– Miért hagynám? Mi mást szeretnél még tudni? Hogy elélveztem-e? Nem, de úgy tettem, és ezt nagyon élvezi. Mi mást meséljek még neked? Tudni akarod, hogy mekkora a farka? És meg ne merj ütni, Matt.

– Nem akartalak megütni.

– De igen.

– Soha nem emeltem kezet rád, az isten szerelmére.

– De akartál.

– Nem.

– De igen. És én vártam. Nem azt, hogy megüss, hanem azt, hogy akard. – Szeme nagy volt, sarkában könnyek gyűltek. Halkan tűnődve ezt kérdezte: – Mi a baj velünk? Miért csináljuk ezt egymással?

– Nem tudom.

– De én igen – felelte. – Mindketten dühösek vagyunk, azért. Dühös vagy rám, amiért még mindig kurva vagyok. Én meg dühös vagyok rád, amiért nem küldtél virágot.

Sóhajtott, majd folytatta.

– Sejtem, hogy mi történt. Mindketten nagy nyomás alatt vagyunk. És ettől mindketten sebezhetőbbek lettünk. Olyan szerepet találtunk ki a másiknak, amit az nem tudott eljátszani. Azt hittem, te vagy Sir Galahad, most már csak azt lenne jó tudnom, hogy te minek hittél engem.

– Én sem tudom. Talán Shalott asszonyának.

Szótlanul nézett rám.

– Hogy is van a vers? „Elaine a kedves, Elaine a szeretetre méltó, Elaine, Astolat liliomszüze.”

– Hagyd abba.

Kint besötétedett. Queens fényei fölött megpillantottam egy landoló repülő vörösen villogó jelzőfényét, amint a La Guardia felé közeledett.

Elaine megszólalt.

– Ezt olvastuk középiskolában. Tennysont. Úgy tettem, mintha rólam szólna a vers.

– Egyszer mesélted már.

– Tényleg? – Tekintete fókuszát vesztette, ahogy megpróbált felidézni egy régi emléket. Aztán határozottan megszólalt: – Nos, én nem vagyok liliomszűz, édesem, a te páncélod meg már egy ideje nem csillog annyira. Lady Shalott Sir Lancelotra volt rágyógyulva, nem pedig Sir Galahadre, és mi egyikük sem vagyunk. Csak két ember, akik mindig is kedvelték egymást és mindig jót tettek egymásnak. Nem ez a legrosszabb dolog a világon, ugye?

– Soha nem is gondoltam, hogy az lenne.

– És most itt van egy őrült, aki meg akar ölni minket, így aztán nem a legjobb pillanatot választottuk arra, hogy kényeskedjünk. Egyetértünk?

– Egyet.

– Akkor rendezzük a pénzügyeket.

Elrendeztük. Összeszámoltam a költségeimet, párra Elaine emlékeztetett, aztán felfelé kerekítette az összeget, és egy éles pillantással belém fojtotta a szót, amikor vitatkozni akartam. Bement a hálóba, majd visszajött egy stósz ötvenessel meg százassal. Néztem, ahogy leszámol az asztalra kétezer dollárt, és felém tolja.

Nem nyúltam érte.

– Nem ez volt a végösszeg – mondtam.

– Tudom. Matt, nem kellene felírnod a költségeidet, hogy aztán megint pénzt kelljen kérned. Fogd ezt itt, aztán amikor elfogy, szólj, és adok még. És kérlek, ne vitatkozz. Van pénzem, megdolgoztam érte, és ha egy ilyen helyzetben nem vagyok hajlandó költeni belőle, akkor mi értelme volt megkeresni?

Felvettem a pénzt.

– Jó – bólintott. – Akkor ezt megbeszéltük. Az érzelmi részt hanyagoljuk, azzal nem tudok mit kezdeni. Szerintem ne tervezzünk el semmit, csak csináljuk, ahogy jólesik. Mit szólsz hozzá?

Felálltam.

– Azt hiszem, iszom még egy kávét, aztán indulok.

– Nem kell elmenned.

– De igen. Detektívet akarok játszani, és elkölteni a pénzt, amit adtál. Amúgy meg igazad van, csináljuk, ahogy jólesik. Sajnálom, amiket mondtam.

– Én is.

Amikor visszajött a kávéval, ránézett az üzenetrögzítőre, és felszisszent.

– Jézusom, hat üzenetem van.

– Mikor hívtak? Amíg ágyban voltunk?

– Csak akkor hívhattak. Nem baj, ha lehallgatom őket?

– Miért lenne baj?

Elaine megvonta a vállát, és megnyomta a gombot a rögzítőn. Valami sziszegett, aztán erős háttérzaj, majd egy klikk.

– Letette – mondta. – A legtöbbször ez történik. Az emberek nem szeretnek üzenetet hagyni.

A következő hívó is letette. Aztán egy nagyon határozott férfihang szólalt meg.

– Elaine, Jerry Pines vagyok, ma vagy holnap kereslek még. – Ismét háttérzaj, majd klikk, utána egy telefonáló, aki erőteljesen megköszörülte a torkát, hosszasan gondolkodott, hogy mit mondjon, aztán szó nélkül letette.

Végül a hatodik telefonáló. Egész hosszú szünet, a szalag csak forgott, a háttérben tompa zaj. Majd suttogás.

– Helló, Elaine. Tetszett a csokrom?

Újabb szünet, amelyet újabb suttogás követett.

– Sokat gondoltam rád. De még várnod kell, mire sorra kerülsz. Téged tartogatlak utoljára. – Rövid szünet. – Utolsó előttinek, hogy pontos legyek. Scudder lesz az utolsó.

Ennyit mondott, de a szalag még forgott húsz vagy harminc másodpercig, mielőtt letette a kagylót. Ekkor a rögzítő surrogott és kattogott, majd készen állt az újabb bejövő hívások rögzítésére, mi meg csak ültünk ott, és a csend úgy állt a levegőben, akár a füst.

10

Hajnal előtt visszaértem a hotelomba, de alig sikerült megelőznöm a napot. Négy óra is elmúlt, mire hazaértem, addig a várost jártam, és olyan helyeken voltam, ahová évek óta nem tettem be a lábam. Néhány hely már bezárt azóta, és jó néhányan meghaltak vagy börtönben ültek. De voltak új helyek és új emberek, és én mindenkivel beszéltem, akivel csak lehetett.

Danny Boyt a Pooganben találtam meg. Danny Boy egy alacsony albínó néger, pontos gesztikulációval és udvarias modorral. Konzervatív, háromrészes öltönyt visel, és akkor van ébren, amikor a vámpírok: naplemente és napfelkelte között. A szokásai mit sem változtak: még mindig tisztán itta a jéghideg orosz vodkát. A bárok, amelyeket akár otthonának is hívhatott volna – a Poogan és a Top Knot –, mindig tartottak egy üveg behűtött vodkát csak neki. A Top Knot azóta már bezárt.

– Most egy francia étterem van a helyén – mondta. – Drága és nem túl jó. Manapság sokat vagyok itt. Vagy a Lúdanyóban az Amsterdamon. Jó kis dzsessztrió játszik ott hetente hatszor. A dobos seprűt használ és nem szólózik. Még a fények is jók.

Ami azt jelentette, hogy alig lehet látni. Danny Boy állandóan fekete napszemüveget visel, és kétlem, hogy akár egy szénbányában levenné.

– A világ túl hangos és túl fényes – mondta egyszer. – Alkonykapcsolót kellene használni. A hangerőt meg le kellene tekerni.

A Motley-ról készült rajzot nem ismerte fel, de a név ismerősen csengett neki. Elkezdtem mesélni róla, mire beugrott.

– Szóval rád feni a fogát – mondta. – Miért nem ülsz fel egy gépre, és repülsz el valahová, amíg lehiggad? Az ilyennek kell pár hét, aztán rálép a saját farkára, és máris megint a börtönben találja magát. Nem kell aggódnod miatta úgy tíz évig.

– Ez egy agyafúrt alak.

– Egytől tíz évet kapott, de tizenkettőt ült. Szerinted mekkora géniusz a pali? – Ledöntötte az italát, aztán pár centivel magasabbra emelte a kezét, ami elég volt ahhoz, hogy a pincérnő felfigyeljen rá. Miután teletöltötték a poharát, és megbizonyosodott arról, hogy nekem is van mit innom, így szólt: – Szólok mindenkinek, és nyitva tartom a fülemet, Matt. Ennyit tudok tenni.

– Értékelem.

– Nehéz lesz megtalálni. Ennek ellenére vannak helyek, amiket érdemes lenne megnézned.

Adott pár címet, én meg jártam a várost, és mindenhová beugrottam. Beugrottam például egy kifőzdébe a Lenox sugárúton, majd vele szemben egy bárba, ahol a helybéli kemény legények piáltak. Aztán taxival elmentem egy Patchwork nevű helyre a Harmadik sugárúton a Huszadik utca környékén, ahol a csupasz téglafalon régi quiltek lógtak. Mondtam a csaposnak, hogy egy bizonyos Tommy Vincentet keresek.

– Most nincs itt – felelte –, de ilyentájt szokott megjönni, ha éppen meg akarja várni.

Rendeltem egy kólát, és a bárpultnál vártam. Megfordulnom sem kellett, a tükörből láttam az ajtót. Néztem, ahogy emberek jönnek-mennek, és mire már csak jégkockák maradtak a poharamban, egy kövér férfi emelkedett fel egy bárszékről, és a vállamra tette a kezét.

– Tommy V vagyok – mondta. – Mit tehetek magáért?

A Park sugárúton sétáltam a Huszadik utca környékén, a Harmadikon a Tizennegyedik utca alatt, a Broadwayn a Nyolcvanadik utca környékén, a Lexingtonon a Negyvenhetedik és az Ötvenedik között. Itt dolgoznak az utcalányok feltűnő öltözékben: cicanadrág, mélyen dekoltált felső, narancsszínű paróka. Legalább egy tucatnyival beszéltem, és hagytam, hadd nézzenek zsarunak. Akkor is zsarunak néztek volna, ha letagadom. Mindenkinek megmutattam a Motley-ról készült rajzot azzal, hogy ez a pali nagyon szereti bántani a lányokat, és feltehetően többet is megölt már. Azt mondtam, hogy akár a kuncsaftjuk is lehetett, vagy legalábbis annak adta ki magát, de sokkal jobban szeret stricit játszani és kiverni a lányokból a pénzt.

Egy gebe, lenőtt hajú szőke a Harmadik sugárúton mintha felismerte volna.

– Egyszer láttam – mondta. – Nézegetett, de nem vett semmit. Meg aztán jött a kérdéseivel, hogy mit csinálok, mit nem csinálok, mit szeretek, mit nem szeretek. – Aztán kezét ökölbe szorítva az ágyékához tette, és pumpáló mozdulatokat végzett. – Csak verni akarta kifelé, de nekem erre nincs időm. Volt még itt párszor, de rá se néztem.

Egy túlsúlyos, déli akcentusú lány a Broadwayn szintén látta őt, de régebben. Egy Bunny nevű lánnyal volt. És hol van ez a Bunny? Eltűnt, már hetek óta nem látta senki. – Lehet, hogy máshol strichel – mondta. – Vagy valami történt vele. – Mégis micsoda? – Vállat vont. – Bármi – felelte. -Egyszer itt van az ember, aztán meg nincs. Fel sem tűnik, hogy nincs itt, de aztán mégis, és akkor megkérdem, „Mi történt vele?”, de senki sem tudja. – Látta azóta Bunnyt, hogy elment Motley-val? Átgondolta, de nem tudott pontosan válaszolni. Meg aztán az is lehet, hogy nem Motley-val ment el Bunny. Minél többet gondolkodott, annál kevesebbre emlékezett.

Útközben sikerült beugranom az éjféli gyűlésre az Alanon Házba, ami egyfajta klubhelyiség egy málladozó épület harmadik emeletén a nyugati Negyvenhatodik utcában. Sok fiatal volt, a legtöbben friss és ropogós józanok, és szinte mindegyiknek súlyos múltja volt az alkohol- és drogfogyasztás területén. A gyűlésen jelen lévők nagyban hasonlítottak az utcán látott fiatalokra, csak éppen más irányba mentek. Azok ott, a gyűlésen józanok és tiszták akartak maradni. A többiek az utcán pedig a világvége felé indultak.

Pár percet késtem csak. A szpíker a tizenkettedik születésnapjánál tartott, akkor már két éve piált, és éppen rászokott a marihuánára. A sztoriban aztán felbukkant az összes népszerű hangulatjavító a heroinnal és a kokainnal együtt, és persze nem maradhatott el a bolti lopás, a strichelés, valamint kiskorú fiának feketepiacon történő értékesítése. Tovább tartott elmondania, mint megélnie: a lány mindössze tizenkilenc éves volt.

A gyűlés egy óráig elhúzódott, és ottmaradtam a végéig. Miután a szpíker befejezte, már nem nagyon figyeltem, nem is vettem részt a társalgásban, ami a dühről szólt. Néha felkaptam a fejem, amikor valamelyikük dühe elég erős volt ahhoz, hogy megzavarja csendes tűnődésemet, de aztán visszasüppedtem abba az érzelmi biztonságba, amelyet a gyűlés nyújtott. A világ odakinn mocskos volt, és én az elmúlt pár órában térdig jártam a legmélyebb mocskában. Itt viszont csak egy alkoholista voltam, aki józan akar maradni, mint mindenki más, és ettől lett ez a klubhelyiség a világ legbiztonságosabb helye.

A végén felálltunk, elmondtuk az imát, és mehettem vissza az istenverte utcákra.

***

Hétfő reggel sikerült aludnom öt órát, és másnaposan ébredtem, ami nem volt fair. Éjjel magamba döntöttem egy liter rossz kávét, lemostam kólával, szívtam a cigarettafüstöt, így aztán nem csoda, hogy nem voltam a legjobb kedvemben és formámban reggel, de szerettem azt hinni, hogy a piával együtt az ilyen reggeleket is feladtam. Ehelyett fájt a fejem és a torkom, a szám száraz volt, és minden egyes perc három-négy perc alatt múlt el.

Bekaptam pár aszpirint, lezuhanyoztam és megborotválkoztam, aztán lementem a sarki kávézóba kávét és narancslevet inni. Amikor az aszpirin és a koffein hatni kezdtek, elballagtam újságot venni, melyet aztán visszavittem a kávézóba, és rendes ételt rendeltem. Mire kihozta a pincér, a másnaposság összes fizikai jele elmúlt. Ennek ellenére belül mélyre hatoló tompaságot éreztem, és úgy döntöttem, ezzel meg kell tanulnom együtt élni.

Az újság nem sokat javított a kedvemen. A címlapsztori egy vérengzésről szólt Jamaica Heightsban: egy teljes venezuelai családot kiirtottak, négy felnőttet és hat gyereket, a házukat felgyújtották, a tűz pedig átterjedt néhány szomszédos épületre is. Számos bizonyíték arra utalt, hogy a leszámolás mögött kábítószer állt, ami azt jelentette, hogy a közvélemény nyugodtan legyinthet, a rendőröknek meg nem kell összetörniük magukat, hogy megoldják az ügyet.

A sporthírek sem voltak sokkal szívderítőbbek, mivel mindkét New York-i csapat vesztett: a Jets nagyon kikapott, a Giants csak közepesen. Egyetlen jó dolog volt a sporthírekben: senki sem halt meg, és a végén senkit sem érdekelt, hogy ki veszített vagy nyert.

Engem sem érdekelt. Visszalapoztam az újság elejére, és elolvastam egy cikket egy másik kábítószerrel kapcsolatos gyilkosságról. Valaki egy lefűrészelt csövű vadászfegyverrel lőtt le egy többszörösen büntetett előéletű, huszonnégy éves fekete férfit Brooklyn Marine Park nevű negyedében. Ettől sem lett jobb a kedvem, de el kellett ismernem, hogy a Giants veresége sem vette el jobban a kedvemet, ami eleve nem volt jó.

A hetedik oldalon aztán remek sztorira akadtam.

Egy Michael Fitzroy nevű húszéves férfi misére ment a St. Malachyban a barátnőjével, aki színésznőként szerepelt pár reklámban. A lány a Negyvenkettedik utca és a Kilencedik sugárút sarkán lakott a Manhattan Plazában, amelyet kifejezetten színészeknek és színésznőknek tartottak fenn. Éppen kézen fogva sétáltak a Negyvenkilencedik utcában, amikor nagyjából ugyanebben az időben egy Antoinette Cleary nevű nő úgy döntött, hogy ideje véget vetni az életének.

Elhatározását tett követte: kinyitotta az ablakot, és kivetette magát rajta. A lakása történetesen a huszadik emeleten volt, így zuhanás közben egyre nőtt a sebessége azon fizikai egyenletnek megfelelően, amelyet mindenki megtanul még a középiskolában, csak éppen senki sem emlékszik rá. A nő elég gyorsan zuhant ahhoz, hogy a becsapódás végezzen vele – ahogy Michael Fitzroyjal is, aki pont akkor ért oda, amikor nem kellett volna. Barátnője, Andrea Dautsch sérülés nélkül megúszta, de a cikk szerint hisztériás rohamot kapott. Úgy láttam, hogy minden oka megvolt rá.

Átlapoztam az újságot. Baltimore polgármestere azt javasolta, hogy legalizálni kellene a kábítószereket, olvastam. Aztán következtek a rövid képregények, amelyeken azonban még csak el sem mosolyodtam. Aztán valami miatt visszalapoztam a hetedik oldalra, és még egyszer elolvastam Michael Fitzroy élete utolsó pillanatainak történetét.

Nem tudom, miért indított meg a történet ennyire. Talán az is szerepet játszott benne, hogy hozzám ilyen közel történt. Ez a Cleary nevű nő a nyugati Negyvenkilencedik utca 301-ben lakott, amely előtt százszor meg százszor sétáltam el. Tegnap reggel is elmentem előtte, amint a Times Square-re igyekeztem. Ha csak egy kicsivel tovább alszom, akár még láthattam is volna az egészet.

Marcus Aureliusra gondoltam, meg arra, hogy minden, ami történik, igazságosan történik. Megpróbáltam rájönni, hogy mégis miképpen vonatkozhat ez Michael Fitzroyra. A News cikke szerint a nő, aki ráesett, harmincnyolc éves volt. Azt is megosztották az olvasókkal, hogy mindenét levetette, mielőtt kiugrott az ablakon.

Azt mondják, isten útjai kifürkészhetetlenek, és ezzel nem is akartam vitába szállni. A jelek szerint valami isteni hatalom úgy döntött, hogy Michael Fitzroy huszonkettedik éve egyben az utolsó is legyen, és minden érintett legjobb érdekét az szolgálja, ha a fiatalembert ereje teljében egy szélsebesen zuhanó pucér nő üti agyon.

Az élet, mondta egyszer valaki, komédia azoknak, akik gondolkodnak, és tragédia azoknak, akik éreznek. Úgy tűnt, ez az eset egyszerre volt komédia és tragédia, még nekünk is, akik nem sokat gondolkodnak és nem sokat éreznek.

Kora délután felhívtam Tom Havliceket Massillonban. Éppen benn volt.

– Most akartalak hívni – mondta. – Mi újság a városban?

– Nem sok – feleltem.

– És a Bengals?

Nem is figyeltem, hogy vesztettek-e vagy nyertek.

– Nem semmi – jegyeztem meg.

– De nem ám. Mi újság nálad?

– Motley New Yorkban van. Több helyen is a nyomára akadtam, de nagy ez a város. Tegnap megfenyegetett egy nőt, Connie Sturdevant régi barátnőjét.

– Szép.

– Az. Kíváncsi vagyok, hallottál-e valamit a clevelandi laborból.

– Igen – felelte, és megköszörülte a torkát. – Sikerült az ondó alapján azonosítani a vércsoportot.

– Ez remek.

– Nem tudom, mennyire remek, Matt. Az van, hogy A-pozitív a vércsoport, vagyis olyan, mint a férjé. Ha a te embered hagyta ott az ondót, akkor sem lehet kideríteni ennyiből. Az A-pozitív a leggyakoribb vércsoport. Mindhárom gyereknek ugyanez volt a vércsoportja, ami azt jelenti, hogy azt sem tudtuk meghatározni, kinek a vére volt Sturdevant holttestén, amikor meghalt. Az övé is lehetett, meg a gyerekeké is.

– Nem tudnak egy DNS-vizsgálatot elvégezni az ondón?

– El tudták volna, ha rögtön megkapják az ondót, nem pedig egy héttel később. Egyelőre úgy áll a dolog, hogy annyit tudsz mindösszesen bizonyítani, hogy nem a gyanúsítottad hagyta a spermáját a nőben. Ha nem A-pozitív a vércsoportja, akkor Motley fellélegezhet. Nem mintha érdekelné.

– Ez csak annyit bizonyítana, hogy nem ő erőszakolta meg Connie-t análisan.

– Nos, ebben igazad lehet. Mindenesetre a labor ennyit tudott bizonyítani. Ha a vércsoportja stimmel, akkor nincs ellene bizonyítékunk.

– Értem – feleltem. – Nem erre számítottam persze, de kiderítem Motley vércsoportját. A börtönben ezt is feljegyzik. Ja, amúgy küldtem neked valamit ma délelőtt. Holnap meg kellene kapnod. Egy rendőrségi rajzoló elkészítette Motley portréját, meg elküldtem az álnevet is, amit pár hónapja New Yorkban használt. Hogy legyen mivel ellenőrizni a reptereket meg a hotelokat.

Csönd. Aztán Havlicek megszólalt:

– Matt, nem tudom még, hogy mi lesz.

– Ó.

– Egyszerűen kevés bizonyíték van a kezemben ahhoz, hogy újranyissam az ügyet. És ha az ondó nem a férjé volt? Az mit bizonyít? Lehet, hogy a nőnek szeretője volt, aki egy görög étteremben pincér, és a férje megtudta, amitől bepöccent. Nincs okunk arra, hogy időt és energiát öljünk egy olyan ügy nyomozásába, ami ráadásul teljesen egyértelműnek látszik.

Egy kicsit még erőlködtem. Ha kibocsátana egy letartóztatási parancsot Motley ellen, akkor a New York-i rendőrök lecsukhatnák, mielőtt még valakit megölne. Rajta nem múlna, felelte Havlicek, de a főnöke soha nem bólintana rá, ám ha mégis, akkor sem találnának olyan bírót, aki ennyi bizonyíték alapján aláírja a letartóztatási parancsot.

– Azt mondod, hogy megfenyegetett valakit – folytatta Havlicek. – Nem akar az illető feljelentést tenni?

– Akár tehetne is. Csakhogy Motley nem közvetlenül vele beszélt, hanem üzenetet hagyott neki a rögzítőjén.

– Még jobb. Akkor van bizonyítékod. Hacsak nem törölte le.

– Nem, a szalag nálam van. De nem tudom, mit bizonyít. A fenyegetését elég burkoltan fogalmazta meg. És nehéz lenne bizonyítani, hogy Motley volt az, mert suttogott.

– Hogy még ijesztőbbnek hangozzék? Vagy hogy ne ismerje fel a nő a hangját?

– Nem erről van szó. Azt akarta, hogy a nő tudja, ki hívta. Szerintem inkább csak nem akart értékelhető hangmintát hagyni. Tizenkét éve még amatőr volt, rengeteg hibát vétett. A börtönben viszont fineszes lett.

– A börtön sokakra hat így – mondta. – Lehet, hogy nem javulnak meg, de egy biztos: profibb bűnözők lesznek, mire kikerülnek.

***

Három körül esni kezdett. Vettem az utcán öt dollárért egy esernyőt, de a szél még azelőtt kifordította, hogy a hotelomba értem volna. Bedobtam egy kukába, és beálltam egy kapualjba, amíg el nem állt, aztán hazasétáltam. Levetettem vizes ruháimat, aztán telefonáltam párat, majd ledőltem az ágyra aludni egyet.

Nyolc körül ébredtem, és fél kilenc után már a St. Paul pincéjében voltam gyűlésen. A szpíkert éppen akkor mutatták be. Töltöttem magamnak kávét, leültem egy székre, és végighallgattam egy klasszikus piás történetét. Elvesztett munkahelyek, tönkrement kapcsolatok, tucatnyi tartózkodás a detoxban, számtalan beszélgetés az AA-ben. Aztán egy nap valami bekattant neki, és a rohadék most itt állt öltönyben és nyakkendőben, borotvált arccal, frissen nyírt hajjal, és egyáltalán nem úgy nézett ki, mint aki a saját történetét meséli.

A beszélgetés körbement, mindenki a mellette ülőnek adta a szót. A helyiség végében kezdték, így hamar rám került a sor. Passzolni akartam, de a pasi az elején a másnaposságról beszélt, arról, hogy amióta nem iszik, nem volt másnapos, és már csak ezért megérte.

– A nevem Matt – mondtam –, és alkoholista vagyok. A másnaposság engem is nagyon megviselt. Azt hittem, hogy a józansággal már nem jár együtt, ezért egy reggel dühös voltam, amikor másnaposan keltem fel. Nem tartottam fairnek a dolgot, és eleve dühösen kezdtem a napomat. Aztán eszembe jutott, hogy korábban minden reggel így keltem és így éreztem magam, ez volt számomra a természetes, ezért nem is nagyon küzdöttem ellene. Ha egy normális ember kelt volna fel úgy, ahogy én, azonnal kórházba ment volna, én meg csak felhúztam a zoknimat, és indultam a munkába.

Páran beszéltek még, aztán egy Carole nevű nőre került a sor.

– Soha nem voltam másnapos, amióta józan vagyok – mondta –, de azonosulni tudok Matt-tel. Mivel szeretem azt hinni, hogy minden rendben lesz, ha abbahagyjuk az ivást, nem is számítok arra, hogy rossz dolgok is történhetnek. Pedig ez nem igaz. A józanság csodája nem az, hogy jobb lesz tőle az életünk, hanem az, hogy akkor is józanok maradunk, ha az életünk rosszabbra fordul. Ennek ellenére nagyon fáj, ha rossz dolgok történnek. Amikor Cody AIDS-es lett, nem akartam elhinni, mert annyira nem volt fair. A józan emberek nem lesznek AIDS-esek! Pedig a helyzet az, hogy igenis lesznek, és bele is halnak, ahogy mindenki más. És hogy a józanok nem követnek el öngyilkosságot sem. Istenem, hányszor akartam végezni magammal, amikor még ittam, de amióta nem iszom, már nem akarok. Aztán ma megtudtam, hogy Toni öngyilkos lett, és arra gondoltam, hogy ennek sem lett volna szabad megtörténnie. Bármi megtörténhet az emberrel, de én akkor sem ihatok.

A szünetben odamentem Carole-hoz, és megkérdeztem tőle, hogy Toni is a mi csoportunkba járt-e.

– Mindig itt volt – felelte. – Három éve józan. Toni Cleary.

– Nem emlékszem rá.

– Dehogynem, Matt. Magas, sötét a haja, nagyjából velem egyidős. Valami ruhaboltban dolgozott, nem emlékszem már, hogy mit, de mindig arról beszélt, hogy viszonya van a főnökével. Biztos vagyok abban, hogy emlékszel rá.

– Istenem.

– Soha nem gondoltam volna, hogy öngyilkosságra hajlamos. De ezt nem lehet előre tudni, ugye?

– Alig egy hete Queensbe mentünk közösen egy gyűlésre – mondtam. – Mi ketten, meg Richie Gelman. Richmond Hillbe mentünk. – Körbenéztem, hogy ott van-e Richie, de nem láttam. – Toni teljesen jól volt – folytattam. – Beszélgettünk is utána, és nem volt semmi baja.

– Én péntek este találkoztam vele, és én sem láttam, hogy valami baja lett volna. Nem emlékszem, mit mondott, de nem volt depressziós, vagy ilyesmi.

– Én is úgy láttam, hogy elégedett az életével. Mit csinált? Gyógyszereket vett be?

Carole megrázta a fejét.

– Kiugrott az ablakon. A lapokban is benne volt, meg a ma esti hatórás hírekben is. Iszonyú, mert ráesett valakire, azt hiszem egy fiúra, aki éppen miséről jött. Ő is meghalt. Őrület, nem?

Hívd fel az unokatestvéredet, szólt az üzenet.

Az üzenetrögzítő be sem kapcsolt, Elaine azonnal felvette a kagylót.

– Telefonált – mondta.

– És?

– Azt mondta: „Elaine, tudom, hogy ott vagy. Vedd fel a kagylót, és kapcsold ki az üzenetrögzítőt.” És én ezt tettem.

– Miért?

– Nem tudom. Mondta, hogy csináljam, és én megtettem. Megkért, hogy adjak át neked egy üzenetet.

– Mi volt az üzenet?

– Matt? Miért kapcsoltam ki a rögzítőt? Azt mondta, hogy csináljam, és én megtettem. Mi van, ha azt mondja, hogy nyissam ki az ajtót? Azt is megteszem?

– Nem.

– Miért vagy ebben olyan biztos?

– Mert az nem lenne biztonságos, és ezt te is tudod. Azzal nem kerültél veszélybe, hogy kikapcsoltad a rögzítőt. A kettő közt nagy a különbség.

– Tényleg?

Én sem voltam olyan biztos benne, de a kételyeimet megtartottam magamnak.

– Mi az üzenet?

– Ja, persze. Semmi értelme nincs, legalábbis szerintem. Leírtam, nehogy elfelejtsem. Hová is tettem.

Azt hiszem, tudtam, hogy mi lesz az üzenet. Tudnom kellett.

– Megvan – mondta Elaine. – „Mondd meg neki, hogy elintézem az összes nőjét. Mondd meg neki, hogy a tegnapi volt a második. A srác az utcán ajándék.” Szerinted van ennek valami értelme?

– Nincs – feleltem –, de tudom, hogy mit jelent.

11

Felhívtam Anitát. Azóta újra férjhez ment, és a férje vette fel a telefont. Elnézést kértem, amiért ilyen későn telefonálok, majd közöltem vele, hogy beszélnem kell Mrs. Carmichaellel. Furcsa volt így hívnom Anitát, de maga az egész telefonhívás furcsa volt.

Elmondtam neki, hogy feltehetően feleslegesen zavarom, de történt valami, amiről tudnia kell. Gyorsan elmondtam neki mindent, és elmagyaráztam, hogy egy férfi – akit több mint tíz éve én juttattam rács mögé – pszichopata vendettát folytat ellenem, úgy akarván bosszút állni, hogy megöli a nőimet.

– Csakhogy egyetlen nőm sincs – mondtam –, így aztán kénytelen lazán értelmezni a kifejezést. Olyan nővel kezdte, aki tizenkét éve ellene tanúskodott, aztán megölt egy másikat, akinél felületesebb ismeretségem kevés volt. Még a családnevét sem tudtam.

– De megölte őt. A rendőrség miért nem tartóztatja le?

– Remélem, hogy le fogják, de addig is…

– Azt hiszed, én is veszélyben vagyok?

– Őszintén megmondom, nem tudom. Lehet, hogy nem is tudja, hogy létezel, de ha mégis, akkor sem hiszem, hogy tudná az új nevedet vagy a címedet. Viszont ez az ember leleményes.

– És a srácok?

Az egyik a seregben szolgált, a másik meg az ország másik végében járt egyetemre.

– Nekik nincs miért aggódniuk – feleltem. – Csak a nők érdeklik.

– Mármint őket öli meg. Szerinted mit kellene tennem?

Volt pár javaslatom. Ha nem túl kényelmetlen, akkor elutazhatna. Ha ez nem megy, akkor szóljon a helyi rendőrségnek, és kérdezze meg, milyen védelmet tudnak biztosítani neki. Sőt, a férjével közösen azon is elgondolkodhatnak, hogy testőröket bérelnek. És közben állandóan figyelje, nem követi-e valaki, ne nyisson ajtót idegeneknek, és…

– Az isten verje meg – csattant fel Anita. – Elváltunk. Más felesége vagyok már. Ez sem számít?

– Nem tudom – feleltem. – Lehet, hogy Motley olyan, mint a katolikus egyház. Ő sem ismeri el a válást.

Beszélgettünk még, aztán a férjének is elmondtam az egészet még egyszer. Értelmesnek és határozottnak hangzott, és azzal az érzéssel raktam le a kagylót, hogy alaposan át fogja gondolni, mit tehet, és azt meg is fogja tenni. Bárcsak elmondhattam volna ugyanezt magamról is.

Odamentem az ablakhoz, és kinéztem a városra. Amikor ideköltöztem, még láttam az ablakomból a World Trade Center ikertornyait, de azóta számos ingatlanfejlesztő tett meg mindent azért, hogy felfalja még az eget is. Nem rossz a kilátásom, de korántsem olyan, amilyen régen volt.

Még mindig esett. Azon tűnődtem, vajon Motley az utcákat járja-e. Talán megázik, tüdőgyulladást kap, és meghal.

Felvettem a kagylót, és Jan számát tárcsáztam.

Jan szobrász, a lakásaként is szolgáló műterme a Canal utcától délre, a Lispenard utcában volt. Akkor találkoztam vele, amikor még mindketten ittunk, és jókat piáltunk nála. Aztán józan lett, és nem találkoztunk többet, majd én is kijózanodtam, így megint találkozni kezdtünk. A dolog azonban nem működött, és egyikünk sem értette, hogy miért.

– Jan, Matt vagyok. Sajnálom, hogy ilyen későn hívlak.

– Késő van – felelte. – Történt valami?

– Történt, azt azonban nem tudom, hogy téged is érint-e. Attól félek, hogy igen.

– Nem értem.

Elismételtem mindazt, amit Anitának is elmondtam, ezúttal kicsit részletesebben. Jan látta a tévében a híradást Toni haláláról, de természetesen nem gyanította, hogy nem öngyilkosságról van szó. Ahogy azt sem tudta, hogy Toni az AA-be járt.

– Nem emlékszem, hogy találkoztam volna vele.

– Könnyen lehet. Párszor te is eljöttél a St. Paulba. Toni nyitott volt, sokszor beszélt a gyűléseken.

– És közösen elmentetek egy másik gyűlésre szpíkernek? Mondtad, hogy hová, de elfelejtettem.

– Richmond Hillbe.

– Az meg hol van? Valahol Queensben?

– Igen, valahol Queensben.

– És ezért ölte meg? Mert ti ketten.?

– Egyáltalán nem. Toni nem volt az esetem, ráadásul viszonya volt valakivel a munkahelyén. Még csak haverok sem voltunk. Gyűléseken beszélgettünk csak, ez a queensi kirándulás volt az egyetlen alkalom, amikor érdemi időt töltöttünk együtt.

– És ez a Motley nevű alak emiatt…

– Igen.

– Biztos vagy abban, hogy nem öngyilkosság volt? Persze hogy biztos vagy. Hülye kérdés volt. Szerinted.

– Nem tudom, mit gondoljak – feleltem. – Négy hónapja szabadult a börtönből. Könnyen lehet, hogy négy hónapja megállás nélkül követ, és csak azért nem tud rólad, mert azóta még nem találkoztunk. Viszont nem tudom, hogy mit tud rólad, mit derített ki, mit nem. Akarod tudni, hogy szerintem mit csinálj?

– Igen.

– Szerintem holnap reggel ülj fel egy repülőre. Készpénzzel fizess a jegyért, és ne mondd meg senkinek, hogy hová mész.

– Komolyan beszélsz.

– Igen.

– Jó zárak vannak az ajtómon. Én…

– Nem – jelentettem ki. – Az épület, amiben laksz, nem biztonságos. Motley meg úgy járkál ki és be minden épületből, mintha kulcsa lenne hozzá. Dönthetsz persze úgy is, hogy kockáztatsz, de azzal csak áltatod magad, ha azt hiszed, hogy a városban biztonságban vagy.

Egy pillanatra elgondolkodott.

– Már régóta meg akartam…

– Ne mondd meg nekem – szakítottam félbe.

– Szerinted lehallgatja a telefont?

– Szerintem mindenkinek jobb, ha senki sem tudja, hogy hová mész, engem is beleértve.

– Értem. – Sóhajtott. – Nos, Matthew, akkor komolyan veszem. Akár neki is állhatok pakolni. Honnét fogom tudni, hogy biztonságos visszajönnöm? Felhívhatlak?

– Bármikor. De a telefonszámodat ne hagyd meg.

– Úgy érzem magam, akár egy kém, ráadásul egy eléggé ügyetlen. És mi van, ha nem érlek el? Akkor honnét fogom tudni, hogy bejöhetek a hidegről?

– Pár hétnek elégnek kell lennie – válaszoltam. – Így vagy úgy, de vége lesz.

Miközben beszéltünk, alig bírtam legyűrni a késztetést, hogy taxiba ne vágjam magam, és el ne menjek a Lispenard utcába megvédeni. Meginnánk pár liter kávét, és megint akkorákat beszélgetnénk, ahogy a kapcsolatunk legelején.

Hiányoztak azok a beszélgetések. Jan is hiányzott, és néha arra gondoltam, hogy megint meg kellene próbálnunk, de párszor már megpróbáltuk, és az a helyzet, hogy mi már végeztünk egymással. Elmúlt a bizsergés, és ezzel nem lehetett vitázni.

Amikor a kapcsolatunk tönkrement, felhívtam Jim Fabert.

– Olyan nehéz ezt felfognom – mondtam neki. – Az egészet, hogy vége a kapcsolatunknak. Őszintén azt hittem, hogy működni fog.

– Működött is – felelte. – Azzal, hogy vége lett.

Most is majdnem felhívtam.

Megtehettem volna. De abban egyeztünk meg, hogy éjfél után nem hívom. Vészhelyzetben viszont éjjel-nappal hívhattam.

Ezen elgondolkodtam, majd úgy döntöttem, hogy a jelen helyzet még nem vészhelyzet. Nem fenyegetett a veszélye annak, hogy inni fogok, és ez volt az egyetlen veszélyhelyzet, amely miatt hajlandó lettem volna felhívni. Különös módon nem volt kedvem inni. A legszívesebben megütöttem volna valakit, vagy kiáltok, berúgom a falat, ilyesmi, de inni, azt nem akartam.

Fogtam magam, és elmentem sétálni. Az eső már csak szemerkélt. Elballagtam a Nyolcadik sugárútig, és dél felé kanyarodtam. Hirtelen ott találtam magam a sarkon, szemben az épülettel, amelyben Toni lakott. Egyszer haza is kísértem, de azt már nem tudtam, hogy a lakás ablaka melyik utcára néz.

Ha az ember lezuhan, néha akkora erővel csapódik be, hogy még a betont is megtöri. Nem láttam sehol a járdán megtört betont, bár Toni esését Michael Fitzroy fogta föl.

Más nyomot sem láttam. Biztos, hogy sok vér folyt a járdára, de azóta rengeteg eső esett. Persze az eső nem mindig mossa el az összes nyomot. Néha még a beton is magába szívja a vért.

De az is lehet, hogy volt ott vér, csak én nem láttam, elvégre éjszaka volt, a járda meg nedvesen fénylett az esőtől. Ilyen körülmények között az ember nem nagyon láthat meg vérfoltokat, különösen akkor nem, ha azt sem tudja, merre keresse őket.

A város tele van vérfoltokkal, ha az ember tudja, merre keresse őket.

Ahogy a világ is.

Legalább egy órát sétáltam. Eszembe jutott, hogy beugrom a Groganbe, de tudtam, hogy nem jó ötlet. Nem volt kedvem beszélgetni, és nem is akartam belesüppedni a kocsmai magányba. Mentem hát tovább, és amikor megint rákezdett az eső, nem bántam. Sétáltam, és hagytam, hogy bőrig ázzam.

A női, Scudder. Jézusom, ez az őrült olyan nőket akart elvenni tőlem, akik soha nem voltak az enyémek. Connie Coopermant alig ismertem, évek óta eszembe sem jutott. És hogy kik voltak még a célpontjai? Elaine, aki egy megfáradt Shalotti kisasszonyt játszott az én rozsdás Lancelotom mellett. Anita, aki nagyon régóta nem a feleségem már, és Jan, aki viszont a barátnőm volt nem is olyan régen. És persze Toni Cleary, aki elkövette azt a hibát, hogy megevett velem egy hamburgert.

Motley aznap éjjel követett minket. Lehet, hogy egészen Richmond Hillig a nyomunkban volt? Ezt kizártnak tartottam. Talán csak a környéken ólálkodott, és meglátott minket az Armstrongban, vagy amikor Toni lakása felé tartottunk.

Róttam az utcákat, és megpróbáltam a gondolataim közt rendet vágni.

Végül feladtam, visszamentem a hotelomba, és felakasztottam a ruháimat egy fogasra száradni. Csak ekkor vettem észre, hogy mennyire fázom. Az eső is hideg volt, az éjszaka meg még hidegebb. Sokáig álltam a forró zuhany alatt, aztán lefeküdtem.

Ahogy ott feküdtem, eszembe jutott valami. Motley azokat a nőket cserkészte be, akik valaha az enyémek voltak, miközben én összevissza rohangáltam közöttük, mint valami zsonglőr, aki minden labdát a levegőben akar tartani. Mindegyiküket meg akartam menteni, mindegyiküket meg akartam védeni: Elaine-t, Anitát és Jant. Mert egyiküket sem akartam elengedni, mintha bizonyos értelemben meg akartam volna felelni a címkének, amit Motley rájuk ragasztott. Scudder női.

Csakhogy közben éppen az igazságról nem vettem tudomást, a valósággal nem akartam szembenézni. Nevezetesen azzal, hogy ezek a nők nem az enyémek, és talán soha nem is voltak azok. Azzal, hogy nem volt senkim, és a jövőben sem nagyon lesz.

Azzal, hogy egyedül voltam.

12

Nappal az ember látja a vérfoltokat, bár tudnia kell, hogy merre keresse őket. Joe Durkinnel mentem el oda, és a portás mutatta meg, hol ért Toni földet. Egy mellékutcában, talán húsz méterre nyugatra az épület bejáratától.

A portás egy latin-amerikai gyerek volt, válla túl keskeny a zakóhoz, bajusza szétszórt és tétova. Vasárnap nem dolgozott, én azonban megmutattam neki Motley portréját. Vetett rá egy pillantást, majd megrázta a fejét.

Durkin elkérte a kulcsot, és felmentünk a huszadik emeletre, Toni lakásába. Senki sem vette még a fáradságot, hogy becsukja utána az ablakot, pedig előző éjjel sokat esett. Kihajoltam a párkányon, hogy megnézzem, hol ért földet. Semmit sem láttam, viszont szédülni kezdtem, így gyorsan felegyenesedtem.

Durkin az ágyhoz ment. Be volt vetve, a végében szépen összehajtogatva a ruhák. Tengerészkék szoknya, törtfehér blúz, sötétszürke kötött kardigán. Fehér csipkebugyi. Fehér, nagy kosarú melltartó.

Durkin felvette a melltartót, megnézte, aztán visszatette.

– Méretes lány – mondta, majd felém pillantott, hogy hogyan reagálok. Kétlem, hogy bármit is láthatott volna rajtam. Rágyújtott egy cigarettára, elrázta a gyufát, és hamutartót keresett. Egy sem volt a lakásban. Ráfújt a gyufára, hogy biztosan elaludjon, majd óvatosan letette az éjjeliszekrényre.

– Az embered azt mondta, hogy ő ölte meg – nézett rám. – Ugye?

– Ezt mondta Elaine-nek.

– Elaine tanúskodott ellene? Amikor tizenkét éve ez a szar elkezdődött?

– Igen.

– De nem olyan, mint az arab terroristák, ugye? Lezuhan egy repülő, mire azonnal telefonálnak, hogy ők voltak.

– Nem hiszem.

Szívott egy mélyet a cigarettájából, aztán kifújta a füstöt.

– Gondoltam – mondta. – Nos, akkor gyilkosság is lehetett. Nem tudom, hogyan lehet kizárni. Valaki kiesik egy ablakon. Hogyan bizonyítod be, hogy kinek az ötlete volt? – Odament az ajtóhoz. – Szóval ez itt be volt zárva, de ez még semmit sem bizonyít. Ettől még nem kell feltétlenül a bezárt szoba rejtélyéről beszélnünk. Valaki kimegy az ajtón, és kívülről bezárja. Kidobja a nőt az ablakon, fogja kulcsot, kimegy, becsukja maga után az ajtót. Nem bizonyít ez semmit.

– Nem.

– És nincs búcsúlevél sem. Nekem soha nem tetszettek a búcsúlevél nélküli öngyilkosságok. Törvényben kellene előírni.

– És mi lenne a büntetés?

– Vissza kell jönniük folytatni az életet. – Reflexszerűen megint hamutartó után nézett, aztán a parkettára hamuzott. – Régebben bűncselekmény volt az öngyilkossági kísérlet, bár soha nem hallottam, hogy valakit bíróság elé állítottak volna miatta. Hülye egy törvény. Bűncselekménnyé teszi valaminek a kísérletét, amit ha végrehajtasz, nem követsz el bűncselekményt. Tessék, itt van egy nagyon ostoba kérdés az őrmesteri vizsgára. Tegyük fel, hogy a nő kiesik az ablakon, rá erre a Fitzroyra. A fiú meghal, de a nő túléli. Miben vétkes?

– Nem tudom.

– Ha engem kérdezel, akkor gondatlanságból elkövetett emberölésben. Mert voltak ilyen balesetek. Nem huszonvalahány emelet magasból, csak mondjuk három emeletről. De soha nem került ilyen ügy a bíróság elé.

– Nem.

– Az ügyvéd joggal hivatkozhatna arra, hogy ügyfele nem volt beszámítható állapotban. Szóval én idehívom a nyomrögzítőket. Isten ajándéka lenne, ha találnánk pár ujjlenyomatot az ablakpárkányon, ugye?

– Vagy bárhol a lakásban.

– Bárhol – bólintott. – De kétlem, hogy ilyen szerencsések lennénk.

– Én is.

– Viszont jobb lenne, ha mégis. A mi körzetünkből érkezett elsőként két egyenruhás a helyszínre, szóval ha ez valakinek az ügye, hát a mienké, és én kurvára szeretném az emberünk nyakába varrni. De minden arra mutat, hogy a pali nem hagy ujjlenyomatot. Kétszer is hívta az ismerősödet, ugye? Először suttogott.

– Igen.

– És ez van meg szalagon. Egy ismeretlen férfi suttogva közli, hogy ő küldte a virágot. Meg egy általános fenyegetés, miszerint még nem ő következik, de hogy ezalatt mit ért, nem magyarázza meg. Ebből kellene ügyet csinálnom.

Keresett valamit, amin elnyomhatja a cigarettáját. Szeme a parkettára tévedt, aztán a nyitott ablakra, végül aztán kiment a konyhába, megnyitotta a csapot, alá tartotta a csikket, majd bedobta a szemetesbe.

– Aztán amikor megfenyegeti az ismerősödet – folytatta –, már megint normális hangon teszi, előtte azonban kikapcsoltatja vele a rögzítőt, és persze a nő azt csinálja, amit mondanak neki. Szóval itt van a nő, aki azt mondja, Motley megfenyegette, és beismerte, hogy ő ölte meg Clearyt és Fitzroyt. De még ez is elég vékonyka, mert Motley nem pontosan ezt mondta, és a neveket sem említette.

– Jogos.

– Szóval hacsak nincs valami kézzelfogható bizonyítékunk, nem sokra megyünk. Lemásolom Motley portréját, és kikérdezzük a portást, aki aznap délelőtt volt szolgálatban, meg mindenki mást is, aki az épületben dolgozik, hátha látta valaki a környéken ólálkodni a palit, de nem sokra számítok. És még akkor is csak az elején vagyunk mindennek, ha valaki látta őt a környéken vagy az épületben. Mert azzal kell kezdeni, ugye, hogy bebizonyítjuk: a nő gyilkosság áldozata lett. Azt meg nem tudom, hogyan csináljam.

– És mi van az orvosi bizonyítékokkal?

– Mire gondolsz?

– Mi volt a halál oka?

Durkin rám nézett.

– Nem volt boncolás?

– Kötelező, és ezt te is tudod. De azt is tudod, hogyan néznek ki egy ilyen zuhanás után. Orvosi bizonyítékot akarsz? Cleary fejjel rázuhant Fitzroy fejére. Bele ne gondolj, hogy ennek mennyi az esélye, de ez történt. Tudod, hogy hogyan nézett ki a fejük? Hacsak a kórboncnok nem talál a nőben egy golyót, azt fogja mondani, hogy a nő az esés következtében halt meg. Te meg arra gondolsz, hogy az embered már eleve holtan dobta ki az ablakon.

– Elég valószínűnek látszik.

– Persze, csak éppen bizonyítsd be. Sokkal valószínűbb, hogy leütötte, és eszméletlenül dobta ki az ablakon. Mit fogsz keresni? Fojtogatásnyomot a torkán? Nyomát annak, hogy fejbe vágták?

– És mi van az ondóval? Az ohiói nőben hagyott.

– Aha, és azt sem tudták megmondani, hogy kié volt. Mondok neked valamit, Matt. Ha találnak ondót Clearyben, az akár még Fitzroyé is lehet, ahogy azok ketten megosztották utolsó pillanataikat egymással. Na, és ha Motley ondóját találjuk meg benne? Az mit bizonyít? Azt nem tiltja a törvény, hogy lefeküdjön egy nővel. Sőt, a törvény még azt sem tiltja, hogy seggbe dugja. – Elővett egy újabb cigarettát, de meggondolta magát. – Hidd el, az emberedre nem fogjuk tudni rábizonyítani Clearyt. Hacsak nem találunk ujjlenyomatokat, de még azokkal sem biztos. Mert még ha sikerül is bebizonyítanunk, hogy ott tartózkodott a nő lakásában, attól Motley még nem lesz gyilkos.

– Akkor mitől lesz az? – Durkin odakapta a fejét. – Mit kell tennünk? Várni egy hullára, amin rajta van az aláírása?

– Valamit el fog baszni, Matt.

– Lehet – mondtam. – Csak éppen abban nem vagyok biztos, hogy ki tudom várni.

Durkin jó nyomozó. Nem igazán hitt abban, hogy bármi lehet az ügyből, ennek ellenére mindent megtett, és nem késlekedett. Azonnal odahívta a nyomrögzítőket, és már aznap délután felhívott a jelentéssel.

A rossz hír az volt, hogy a lakásban sehol nem találtak egyetlen ujjlenyomatot sem Motley-tól. A jó hír meg az volt, már ha lehet ezt annak hívni, hogy sem a könyöklő, sem az ablakkeret stratégiai pontjain nem találtak semmiféle ujjlenyomatot, ami vagy arra utal, hogy valaki szándékosan nem akart ujjlenyomatot hagyni, vagy arra, hogy valaki letörölte az ujjlenyomatokat, miután a nő teste kizuhant az ablakon. Bizonyítéknak ezt ugyan még nem lehetett hívni, mert nem mindig hagyunk ujjlenyomatot, valahányszor megérintünk valamit, de legalább megerősített valamiben, amit eddig is tudtunk. Miszerint Toni Cleary nem ölte meg magát. Hanem segítettek neki benne.

Gondolkodtam, mi egyebet tehetnék, de más nem jutott eszembe, mint amit eddig tettem. Emberekkel beszélgettem. Ajtókon kopogtattam. Motley portréját mutogattam és osztogattam a névjegykártyámmal együtt, amely szép lassan fogyott.

Erről megint eszembe jutott Jim Faber, aki ajándékként nyomtatta nekem őket. „Hívd fel a szponzorodat” – mondják minden egyes gyűlésen. Ne igyál, járjál gyűlésekre, olvasd a Nagy Könyvet, és hívd fel a szponzorodat. Nem ittam, jártam gyűlésekre. Azt el sem tudtam képzelni, mit mondhat a Nagy Könyv arról, amikor az embernek egy bosszúszomjas pszichopatával kell fogócskáznia, és ismereteim szerint Jim sem volt a téma szakértője. Ennek ellenére felhívtam.

– Lehet, hogy semmit sem tudsz tenni – mondta.

– Sokat segítettél.

– Lehet, hogy nem segítettem.

– Nem sokat.

– De talán mégis. Lehet, hogy csak be kell látnod, hogy te minden tőled telhetőt megteszel. Megtalálni valakit, aki nem akarja, hogy megtalálják, egy New York méretű városban nagyjából egyenlő a mondással a tűről meg a szénakazalról.

– Valami hasonló.

– Persze szólhatsz a rendőrségnek is.

– Megpróbáltam. Határa van annak, hogy mit tehetnek.

– Nekem ez úgy hangzik, hogy te mindent megteszel, amit megtehetsz, ezért hagyd abba az önmarcangolást, mert ennél többet úgysem tehetsz. És ennyi erővel akár az aggódást is abbahagyhatod, mert az eseményeket sem te irányítod.

– Nos.

– Persze. Nem mi döntjük el, hogy mi fog történni. Ezt te is tudod. Csak annyit tehetünk, hogy cselekszünk, aztán meglátjuk az eredményt.

– Tégy meg minden tőled telhetőt, aztán menj el.

– Pontosan.

Ezen elgondolkodtam.

– Ha a minden tőlem telhető nem elég, akkor az mások életébe kerülhet.

– Értem. Csak azért nem kell görcsösen ragaszkodnod az irányításhoz, mert sok minden forog kockán, nem igaz?

– Nos.

– Emlékszel a Harmadik lépésre? – Hogyne emlékeztem volna, Jim ennek ellenére mégis idézte. – „Elhatároztuk, hogy akaratunkat és életünket a saját felfogásunk szerinti Isten gondviselésére bízzuk.” Az apróbb dolgokat tehát rábízhatod, a komolyabbakban viszont neked kell irányítanod.

– Értem.

– Akarsz fogást találni a Harmadik lépésen? Itt van egy kétpontos program, csak neked. A: Bízd istenre az apróbb dolgokat. B: Minden dolog apró.

– Kösz.

– Rendben vagy, Matt? Ugye nem fogsz inni?

– Nem, nem fogok inni.

– Akkor rendben vagy.

– Aha, pazarul érzem magam – mondtam. – Tudod, egyszer egy napon felhívlak majd, és akkor azt fogom mondani neked, amit hallani akarok.

– Egyáltalán nincs kizárva. De ha ez megtörténik, új szponzort kell keresned magadnak.

Hat körül visszahívtam Joe Durkint. A kapitányságon már nem volt, de megadta az otthoni számát, így hát azt tárcsáztam.

– Úgy gondoltam, hogy érdekelni fog – mondta. – Délután beszéltem a helyettes kórboncnokkal, aki közölte, hogy felejtő. Azt is nehéz volt megmondania, hol kezdődött Cleary, és hol végződött Fitzroy. „Mondd meg a haverodnak, hogy menjen fel az Empire State Building tetejére, és dobjon le egy grépfrútot. Aztán menjen le a haverod a járdára, és derítse ki, Florida melyik részéről származik a grépfrút.” Ezt üzente neked.

– Nos, legalább megpróbáltuk. Ez a fontos.

Letettem, és arra gondoltam, hogy Jim most biztosan büszke lenne rám. A hozzáállásom rohamos ütemben javult, hamarosan felvehetik a nevemet a szentté avatandók névsorába.

Ettől persze semmi sem változott. Nem volt semmi a kezemben, egy helyben topogtam.

Aznap éjjel elmentem egy gyűlésre.

Lábam automatikusan a St. Paul felé vitt nem sokkal nyolc után. Már a sarkon jártam, amikor megtorpantam.

Azon gondolkodtam, vajon kit sodrok veszélybe azzal, ha odamegyek.

A gondolattal együtt a jeges félelem is átfutott rajtam, mintha valaki egy krétát húzott volna végig az égbolt Nagy Palatábláján. Peg nénikém, isten nyugosztalja, azt mondta volna, hogy egy liba sétált el a sírom fölött.

Úgy éreztem magam, akár egy leprás, aki magában hordozza a vírust, amely az ártatlanokból is gyilkost csinál. Ez volt az első alkalom, amióta a St. Paul pincéjébe jártam, hogy nem tartottam biztonságosnak csatlakozni a csoporthoz. Számomra biztonságos, de mások számára nem az.

Aztán sikerült meggyőznöm magamat arról, hogy marhaság az egész, de akkor sem tudtam megszabadulni az érzéstől. Megfordultam, és az Ötvennyolcadik utca meg a Kilencedik sugárút sarka felé indultam. Megpróbáltam értelmesen és nyugodtan átgondolni a helyzetet. Kedd este van. Hol van még ilyenkor gyűlés?

Taxiba ültem, és elvitettem magam a keleti Huszadik utcába a Cabrini Kórházba. A gyűlést a második emelet konferenciatermében tartották. A szpíkernek hullámos őszes haja volt, és kellemes mosolya. Régebben egy reklámcégnél dolgozott, és hatszor nősült. Összesen tizennégy gyereke volt számos feleségétől, és 1973 óta nem adott be személyijövedelemadó-nyilatkozatot.

– Egy kicsit elszaladt velem a ló – fogalmazott.

Most egy sportboltban dolgozott eladóként a Park sugárúton, és egyedül élt.

– Egész életemben rettegtem attól, hogy egyedül éljek – mesélte –, most meg rájöttem, hogy kifejezetten élvezem.

Jó neked, gondoltam.

Senkit sem ismertem a gyűlésen, bár jó néhány ismerős arcot megpillantottam. Egyszer sem emeltem fel a kezemet szólásra, és még a záró ima előtt eljöttem anélkül, hogy bárkivel váltottam volna akár egy szót is.

Hideg volt az utcán. Egy kicsit sétáltam, aztán buszra ültem.

Jacob volt szolgálatban, és azt mondta, hogy kerestek telefonon, csak éppen cetlit nem láttam a hívó nevével meg az üzenettel.

– Nem hagyott üzenetet – közölte.

– Nő volt?

– Azt hiszem. Ugyanaz a hang volt, mindig magát kereste, és csak annyit mondott, hogy majd még keresni fogja. Tizenöt-húsz percenként telefonált.

Felmentem a szobámba, és Elaine számát tárcsáztam, de nem ő keresett. Beszéltünk pár percig, és amikor letettem, szinte azonnal csöngött is a telefon.

A hang mély, ízes kontraalt volt. Minden bevezetés nélkül így szólt:

– Nagy kockázatot vállalok.

– Miért?

– Mert ha tudna arról, hogy felhívtam, már halott lennék – felelte. – Ez egy gyilkos.

– Kicsoda?

– Azt magának tudnia kell. Maga az a Scudder, ugye? Nem maga mutogatja a képét az utcán?

– De.

Hosszú szünet. Tudtam, hogy nem rakta le a kagylót, de megfordult a fejemben, hogy letette a telefon mellé, és elsétált. Aztán megszólalt, hangja alig volt több a suttogásnál.

– Most nem beszélhetek. Ne menjen sehová. Tíz perc múlva visszahívom.

Tizenöt lett belőle. Így folytatta:

– Halálra vagyok rémülve. Ha megtudja, hogy beszéltünk, megöl.

– Akkor miért telefonált?

– Mert amúgy is megölhet.

– Akkor csak annyit mondjon meg, hogy hol találom. Nem fogja bántani magát.

– Nem? – Ezen elgondolkodott. – Találkoznia kell velem.

– Rendben.

– Találkoznunk kell, érti? Mielőtt bármit is elmondok magának.

– Rendben. Mikor és hol?

– Basszameg. Mennyi az idő? Majdnem tizenegy. Éjfélkor el tud jönni?

– Hová?

– Ismeri az alsó East Side-ot?

– Nem tévedek el.

– Találkozzunk. Basszameg, elment az eszem, hogy ezt csinálom. – Nem sürgettem. – Garden Grill a hely neve. A Ridge utcában van a Stanton alatt. Tudja, merre van?

– Meg fogom találni.

– Ha dél felé megy, az utca jobb oldalán lesz. Lépcső vezet fel oda. Ha nem tudja, hogy ott van, észre sem veszi.

– Meg fogom találni. Éjfél? Honnét fogom megismerni?

– A bárpultnál keressen. Hosszú láb, barna haj, és Rob Royt iszom tisztán. – Rekedt nevetés. – Meghívhat egyre.

A Ridge utca a Houston utcától délre, az Első sugárúttól meg keletre fut. Nem valami jó környék, de soha nem is volt az. Jó száz éve a környező utcákban sorra nyíltak a rettenetes szálláshelyek, amelyeket gyors egymásutánban húztak fel, hogy legyen hol lakniuk a kelet-európai menekülteknek. Az épületek már akkor is sok kívánnivalót hagytak maguk után, és az azóta eltelt évtizedek alatt nem sokat javult a helyzet.

A legtöbbjüket lebontották, és a helyükre lakótelepeket építettek az alacsony jövedelműek számára, amelyekben még rosszabb volt élni, mint a korábbi munkásszállókban. A Ridge utcában azonban valahogy megmaradtak az egykori négyemeletes épületek, itt-ott egy-egy foghíjas telekkel, ahol az épület leégett, és lebontották, de a törmelék még ott állt kupacban.

A taxi a Ridge és a Houston sarkán tett ki pár perccel éjfél előtt. Egy ideig még ott álltam, amíg a sofőr megfordult, hogy zöldebb legelőket keressen. Az utcák üresen kongtak, és persze minden bolt sötét volt a Houstonon, a legtöbbet acélrács védte, a falakon érthetetlen graffitik éktelenkedtek.

Dél felé indultam a Ridge-en. Az utca másik oldalán egy nő veszekedett spanyolul egy gyerekkel. Pár házzal lejjebb három bőrkabátos tinédzser alaposan végigmért, aztán úgy döntött, hogy több bajuk lenne velem a kelleténél.

Kereszteztem a Stanton utcát. Nem volt nehéz megtalálnom a Garden Grillt, mert tudtam, hogy merre keressem. A saroktól a negyedik épület volt az. A tejüveg ablakon lógó neonfény hirdette a nevét. Túlmentem a kocsmán, hogy lássam, felfigyelt-e rám valaki.

Miután meggyőződtem róla, hogy üres az utca, visszamentem a kocsmához, fel a két lépcsőfokon az ajtóhoz, amelyen szintén acélrács védte az ablakot. Az üveg maga sötétített volt, mégis sikerült belátnom a kocsmába. Kinyitottam az ajtót, és beléptem egy igazi becsületsüllyesztőbe.

A helyiség egyik oldalán a bárpult futott végig. Vagy tizenöt ember ült a pultnál, páran felém fordultak, amikor beléptem, de senkit sem érdekeltem. A pulttal szemben egy tucat asztal állt, talán ha a felénél ülhettek. A fények tompák voltak, a levegő pedig nehéz a cigarettafüsttől, amelyben éreztem nem kevés marihuánát is. Az egyik asztalnál egy férfi és egy nő szívott egy jointot, egymásnak adogatva egy külön erre kifejlesztett csipeszben. Nem láttam rajtuk, hogy féltek volna a letartóztatástól, ami nem csoda: manapság letartóztatni valakit marihuána birtoklásáért olyan lenne, mint egy gettólázadás közben megbüntetni azokat, akik nem a zebrán mennek át.

Egyetlen nő ült a bárpultnál, és magas pohárból ivott valamit. Vállig érő haja dióbarna volt, és vörös macskanadrágot viselt.

Odamentem a pulthoz, de nem álltam közvetlenül mellé. Amikor a csapos tudni akarta, hogy mit kérek, elkaptam a nő pillantását.

– Mit iszik? – kérdeztem tőle.

– Rob Royt – felelte.

Ezt a hangot hallottam a telefonban, mély volt, és rekedt. Mondtam a csaposnak, hogy adjon a nőnek még egyet, magamnak meg kólát rendeltem. Kitöltötte az italunkat, én belekortyoltam az enyémbe, aztán megráztam a fejem.

– A kóla itt mindig meleg – jegyezte meg a nő. – Szólnom kellett volna.

– Nem érdekes.

– Maga Scudder?

– Maga még nem mutatkozott be nekem.

A nő ezen elgondolkodott, közben én alaposan megnéztem magamnak. Magas volt, ahogy a homloka is, rövid bolerót viselt, olyan piros bőrövekkel, mint a macskanadrágja. A dereka csupasz volt. Ajka telt, vastagon vörösre rúzsozva, keze nagy, körmei szintén vörösek.

– Hívjon Candynek – mondta végül.

– Rendben.

– Ha megtudja, hogy felhívtam magát.

– Tőlem nem fogja megtudni, Candy.

– Mert akkor megöl. Nem fog sokat gondolkodni rajta.

– Kit ölt még meg?

Összepréselte ajkát, majd hangtalanul fütyült.

– Nem mondom meg.

– Rendben.

– Azt viszont meg tudom mutatni, hogy hol lakik.

– Most is ott van?

– Persze hogy nincs. Elment. Ha a Tizennegyedik utca közelében lenne, nem beszélnék magával, annyi biztos. – Kezét a szájához emelte, majd ráfújt a körmeire, mintha frissen festette volna őket. – Valamit azért kapnom kéne ezért – mondta.

– Mit akar?

– Nem tudom. Mit akarnak mások? Pénzt, gondolom. Miután majd elkapta. Vagy valamit.

– Kapni fog valamit, Candy.

– Nem a pénzért csinálom – jegyezte meg. – De ha ez az ember ilyet csinál, akkor kapnia kéne érte valamit.

– Kapni is fog.

A nő kurtán bólintott, aztán felállt. A pohara még félig tele volt, ledöntötte, közben az ádámcsutkája fel-alá ugrált. Candy férfi volt, vagy legalábbis annak született.

A város egyes részein utcalányok főként férfiakból lesznek. A legtöbben hormonkezelést kapnak, nem kevesen mellműtétet csináltatnak, így Candyhez hasonlóan mellben erősebbek, mint nőnek született versenytársaik. Néhányan még a nemüket is megváltoztatják, de a strichelők túlnyomó része nem tart itt, hiszen valószínűleg éppen azért álltak ki a flaszterra, hogy megkeressék az operáció árát, amelynek opcionális – és persze nem ingyenes – része az ádámcsutka méretének csökkentése is, ám a kezek és a lábak méretén már nem nagyon lehet változtatni. Ugyanakkor biztos vagyok abban, hogy egy orvos valahol éppen ezen dolgozik.

– Adjon öt percet – mondta Candy. – Aztán jöjjön a Stanton és az Attorney sarkára. Lassan fogok sétálni, a sarkon érjen utol, onnét majd együtt megyünk.

– Hová?

– Csak pár saroknyira.

Belekortyoltam a meleg kólámba, Candy pedig elindult. Aztán fogtam az aprómat, a pulton hagytam egy dollárt, és elindultam a Stanton felé.

A hideg levegő kifejezetten jólesett a Garden Grill fullasztó és füstös melege után. Alaposan körbenéztem, aztán elindultam, majd a Stanton sarkán balra fordultam az Attorney-re. Candy már az utca felénél járt, csípőjét ringatva jobbra-balra, ami felért egy neonhirdetéssel. Meggyorsítottam a lépteimet, és a sarkon beértem.

Candy nem nézett rám.

– Itt befordulunk – mondta, és az Attorney-n folytattuk a sétát, ami nagyon hasonlított a Ridge-re: ugyanolyan rogyadozó házak sorakoztak rajta, és ugyanaz a csendes kétségbeesés ülte meg a levegőt. Egy utcalámpa alatt egy pár éves Ford állt, kerekei helyett téglákon. A szembelévő utcalámpa nem égett, ahogy lejjebb sem egy-kettő.

– Nincs nálam sok pénz. Talán ha egy ötvenes.

– Mondtam, hogy ráér utána is fizetni.

– Tudom. De ha csapdába akarnak csalni, akkor nincs nálam elég pénz ahhoz, hogy megérje.

Rám nézett, arcára fájdalmas kifejezés ült ki.

– Maga szerint erről van szó? Ember, többet keresek félóra alatt, mint amennyit maga egy egész nap, és a férfiak mosolyogva adják oda a pénzüket.

– Ha maga mondja. Hová megyünk?

– A következő sarok. Meglátja. Azt a képet, azt valaki úgy rajzolta, ugye?

– Igen.

– Pont olyan, mint ő. Még a szeme is. Ránéz az emberre, és olyan, mintha keresztüllátna rajta, érti?

Nem tetszett ez nekem. Azóta volt rossz érzésem, hogy felmentem azon a két lépcsőn, és beléptem abba a kocsmába. Nem tudom, mi játszott nagyobb szerepet benne: a zsaruösztönöm, vagy a Candyről rám ragadt idegesség. Akármi is volt, nagyon nem tetszett.

– Erre – intett Candy, és megfogta a karomat. Kirántottam a karomat a kezéből, mire hátralépett, és rám bámult. – Mi a baj? Nem szereti, ha megérintik?

– Hová megyünk?

– Mindjárt ott vagyunk.

Egy üres telek mellett jártunk, amelyen egykor négyemeletes épület állt. Drótkerítéssel ugyan elzárták a bejárást, de valaki lyukat vágott rajta. Megégett bútorokat láttam, szétázott matracokat.

– Ennek a háznak a hátsó része egy másikba vezet, aminek nincs máshonnan bejárata. Csak itt lehet bemenni. Senki sem veszi észre, hogy itt laksz.

– És Motley itt van?

– Itt szokott lenni. Jöjjön, megmutatom a bejáratot. Ha én nem mutatom meg, soha nem fogja megtalálni.

Egy ideig csendben álltam, és hallgatóztam. Nem tudom, milyen hangot kerestem. Candy belépett a lyukon, rám se nézett, és már jó néhány méterrel előttem járt, amikor úgy döntöttem, hogy követem. Tudtam, hogy nem kellett volna, de akkor már mindegy volt. Úgy éreztem magam, mint Elaine. Azt tette, amit Motley mondott: felvette a telefont és kikapcsolta a rögzítőt, pedig tudta, hogy nem lett volna szabad.

Lassan haladtam, mert mindent szemét és törmelék borított. Az utca eleve sötét volt, de minden egyes lépéssel tovább valahogy mélyült a sötétség. Tíz métert sem tehettem meg, amikor lépéseket hallottam.

Mielőtt megfordulhattam volna, egy hang szólalt meg:

– Ott pont jó lesz, Scudder. Ne mozduljon.

13

Jobbra mozdultam, de még egy lépést sem tudtam tenni, a keze máris megmarkolta a bal karomat a könyököm fölött. Szorítása egyre erősebb lett, ujjai rátaláltak egy pontra – egészen pontosan egy idegre –, és a fájdalom úgy hasított belém, mintha késsel szurkáltak volna, aztán könyöktől lefelé semmit sem éreztem. Aztán a másik kezével a jobb karomat fogta meg, de feljebb, a vállamnál, és ujjai a hónaljamba mélyedtek. Égető fájdalmat éreztem, a gyomrom felfordult, és majdnem elhánytam magam.

Nem adtam ki egyetlen hangot sem, nem mozdultam. Újabb lépteket hallottam, és üvegcserepek ropogtak, amint Candy lassan megjelent előttem. Egy vékony fénycsík megcsillant arany fülbevalóján.

– Sajnálom – mondta. Hangjában nem volt gúny, de megbánás sem.

– Motozd meg – mondta Motley.

– Buta vagy, mondtam neked, hogy nincs fegyvere.

– Motozd meg.

Candy keze olyan volt, akár egy madár, nekirepült a mellkasomnak, aztán kicsit körözött a derekamnál az övem mögé nyúlva. Aztán letérdelt előttem, hogy megnézze, nincs-e fegyver erősítve a combom belső felére. Ágyékomnál a keze egy pillanatra megállt, motozott, szorított. Mozdulata egyszerre volt gyengéd érintés és erőszakos közeledés.

– Még operáció előtt van – jelentette ki végül. – És fegyvere sincs. Vagy szeretnéd, ha levetkőztetném, J. L.?

– Ennyi elég.

– Biztos? Lehet, hogy feldugott magának egy fegyvert, J. L. Akár még egy gépfegyvert is feldughatott.

– Most már mehetsz.

– Alig várom, hogy elmehessek.

– Azt mondtam, most már mehetsz.

Candy lebiggyesztette alsó ajkát, aztán vállat vont, és nagy kezét vállamra tette. Éreztem a parfümjét, nehéz, fűszeres illat volt, de még így sem tudta elnyomni a meghatározhatatlan nemű test kipárolgását. Lábujjhegyre állt, és felém hajolt, hogy szájon csókoljon. Ajka szétnyílt, nyelvét kidugta. Aztán elengedett, és hátralépett. A félhomályban semmit sem tudtam kivenni az arcán.

– Tényleg sajnálom – mondta, aztán ellépett mellettem, és már el is tűnt.

– Akár most is megölhetném – mondta Motley. Hangja színtelen, kifejezéstelen és hideg volt. – A puszta kezemmel. Megbéníthatnám a fájdalommal. Aztán úton is lenne a sírkert felé.

Még mindig fogva tartott, egyik keze a bal könyököm fölött, a másik a jobb vállamnál. Nyomása fájdalmas volt, de elviselhető.

– De azt ígértem, hogy maga marad a végére. Először a női, Scudder. Aztán maga.

– Miért?

– A hölgyeké az elsőbbség. Úgy illő.

– Miért csinálja ezt az egészet?

Felnevetett, de a hang, amelyet kiadott, minden volt, csak nem nevetés. Akárha egy cetliről olvasta volna fel: hahahaha.

– Elvett tizenkét évet az életemből – felelte. – Bezártak. Tudja, hogy milyen bezárva lenni?

– Nem kellett volna tizenkét évet a börtönben töltenie. Egy vagy két éven belül kiszabadulhatott volna, ha akar. Maga miatt lett belőle tizenkét év.

Erősebben szorított, mire a térdem megrogyott. Talán el is estem volna, ha Motley nem fog.

– Egyetlen napot sem kellett volna ülnöm – mondta. – „Hivatalos személy elleni erőszak.” Soha nem bántottam magát. Maga támadt rám, aztán rám kente. Magát kellett volna börtönbe küldeniük, nem engem.

– Magának ott a helye.

– Miért? Mert rámozdultam az egyik nőjére, akit nem bírt megtartani? Nem volt elég erős ahhoz, hogy megtartsa. Ezért aztán nem is érdemelte meg, de maga ezt sem volt képes elfogadni, ugye?

Semmit sem szóltam.

– Csakhogy hibát követett el. Azt gondolta, hogy a börtönben majd elpusztulok. Sokan elpusztulnak, de maga azt sem érti, hogyan működik a börtön. A gyengéket gyengíti, az erőseket viszont még erősebbé teszi.

– Tényleg?

– A zsaruk sem bírják sokáig a börtönben. És szinte soha nem kerülnek ki onnan élve. Gyengék, mert fegyverre, jelvényre és egyenruhára van szükségük a túléléshez, de mivel ezekből egy sincs a börtönben, ott halnak meg. Az erősebbek viszont még erősebbek lesznek. Tudja, mit mondott Nietzsche? „Ami nem pusztít el, attól csak erősebb leszek.” Attica, Dannemora: én minden börtönből erősebben kerültem ki.

– Akkor hálásnak kellene lennie, amiért odajuttattam.

Elengedte a vállamat. Áthelyeztem a testsúlyomat, hogy hátra tudjak rúgni a lábammal, bele a sípcsontjába. Mielőtt azonban bármit is tudtam volna tenni, egyik ujját belenyomta a vesémbe. Akár kardot is használhatott volna. Fájdalmamban hangosan felkiáltottam, aztán előrezuhantam, és térdre estem.

– Mindig erős voltam – mondta Motley. – A kezemben mindig nagy volt az erő, pedig soha nem tettem érte semmit. – Megragadta felkaromat, és talpra rántott. Még csak gondolni sem tudtam arra, hogy megrúgjam. A lábam megtartani alig tudott, ha Motley nem fog, elestem volna.

– A börtönben aztán edzeni kezdtem – folytatta. – Az udvaron voltak súlyzók, és páran egész nap edzettünk. Különösen a niggerek. Ott folyt róluk az izzadság, büdösek voltak, mint a disznók, egyre csak pumpálták magukat, mire olyan izmaik lettek, mint valami szörnyeknek. Én kétszer olyan keményen edzettem, de én az erőre, és nem a tömegre hajtottam. Nem lettem nagyobb, csak olyan, mint a kovácsoltvas. És erősebb, egyre erősebb.

– Ohióban mégis késre volt szüksége. Meg pisztolyra.

– Nem volt rájuk szükségem. Csak használtam őket. A férfi puha volt, akár egy dagadt gyerek. Akár át is dughattam volna rajta az ujjamat. Besétáltam a nappaliba, és a saját fegyverével öltem meg. – Egy ideig hallgatott, aztán amikor folytatta, a hangja lágyabb lett. – Connie-n csak azért használtam a kést, hogy jól nézzen ki. De addigra már meghalt a lelkében. Nem sok mindent kellett megölnöm benne.

– És a gyerekek?

– Szálak, amiket el kellett varrnom. – Egyik keze a bordáimra csúszott, és hamar megtalálta a pontot. Ujjbegyével megnyomta, és a fájdalom olyan volt, mintha áram ütött volna belém: leszaladt a lábamba és a kezembe, megfosztva az ellenállás akaratának még a maradékától is. Éreztem, ahogy egyre közelebb sodródom az eszméletvesztéshez. Kavargott a fejem, mintha nagyon magasról néztem volna le a fekete mélybe.

Nem tudtam, mit tehetnék. Motley pontosan olyan erős volt, mint amilyennek mondta magát, én meg állni alig tudtam, nemhogy mozogni vagy támadni. Megpróbáltam beszélni vele, de Motley felettem állt ebben a tekintetben is. Nem tudtam, mi a legjobb stratégia: beszélni vagy hallgatni, ellenkezni vagy egyetérteni.

Végül kipróbáltam a hallgatást, leginkább azért, mert nem volt mit mondanom. Ő is hallgatott, ujjai azonban helyette is beszéltek különböző pontokat nyomogatva a bordáimon, a vállamon és a kulcscsontomon. Érintése fájdalmas volt, ösztöne pedig, amellyel megtalálta a legjobb célpontokat, tévedhetetlen – de ujjai egyelőre mást nem tettek, csak játszadoztak velem, ahogy egy mandarin pörgeti a csontgolyókat az ujjai közt.

– Antoinette-nél nem volt szükségem késre – szólalt meg. – Még pisztolyra sem.

– Miért ölte meg?

– Mert egyike volt a nőinek.

– Alig ismertem.

– A puszta kezemmel öltem meg – mondta lassan, mint aki ki akarja élvezni az emléket. – Ostoba tyúk. Azt sem tudta, ki vagyok, és hogy miért büntetem meg. „Adok pénzt”, mondta. „Mindent megteszek, amit csak akar”, mondta. Viszont nem volt rossz megdugni. De maga ezt pontosan tudja.

– Soha nem feküdtem le vele.

– Én sem feküdtem le vele – vágta rá. – Csak megdugtam, ahogy az ember megdug egy kecskét. Vagy egy csirkét. A csirkéknek ki kell tekerni a nyakukat, amikor elmegy az ember. De a maga nőjének nem tekertem ki a nyakát. Hanem eltörtem. Mint egy gyufaszálat.

Nem szóltam semmit.

– Aztán ki vele az ablakon. Pech, hogy lefelé menet arra a srácra esett.

– Pech.

– Andreát céloztam meg.

– Kit?

– A srác barátnőjét. Persze nem hittem, hogy el is találom, de azért a barátnőjét választottam.

– Miért?

– Inkább nőket ölök – felelte.

Mondtam neki, hogy őrült. Hogy egy állat, aminek ketrecben a helye. Megint megnyomott egy pontot a bordáimon, aztán szembeállt velem, keresztbe tette a lábát, és meglökött. Térdre estem, bele a törött üvegekbe, a mocsokba, azt sem tudom mibe, majd nagy nehezen felálltam, és vártam, hogy közelebb jöjjön. Amikor odaért, meglendítettem a kezem, minden erőmet beleadva az ütésbe.

Elhajolt előle. A második ütésem is célt tévesztett, így elvesztettem az egyensúlyomat. Egyetlen lépést tudtam tenni, aztán elterültem a földön.

Ott feküdtem levegő után kapkodva, és vártam, hogy mi következik.

Motley nem sietett. Aztán halkan megszólalt:

– Már most megölhetném.

– Miért nem teszi?

– Szeretné, ugye? Helyes. Egy hét múlva könyörögni fog, hogy öljem meg.

Megpróbáltam feltérdelni, mire belerúgott az oldalamba a bordáim alatt.

Alig éreztem már, az agyam nem volt hajlandó tudomást venni a fájdalomról, és fekve maradtam.

Letérdelt mellém, kezét a tarkómra tette, ujjai mozogni kezdtek, aztán hüvelykje megtalálta a fülcimpa mögötti puha bemélyedést. Beszélt hozzám, de az agyam nem tudta feldolgozni szavait.

Belenyomta hüvelykjét a mélyedésbe. A fájdalom új értelmet nyert, de valahogy sikerült túllépnem rajta. Olyan volt, mintha pár lépéssel odébb álltam volna, és kívülről figyeltem volna az érzést, inkább tapasztalva félelmet, semmint fájdalmat.

Motley ekkor még jobban fokozta a fájdalmat. Szemem elé feketeség ereszkedett, és beborította szemgolyómat. A tintafekete tengerben vörös folt villant meg. Aztán a folt lüktetni kezdett, majd eltűnt.

14

Nem lehettem sokáig eszméletlen. Hirtelen tértem magamhoz, mintha valaki felnyomta volna a kapcsolót. Régebben a kemény piálásokat követő reggeleken szoktam így ébredni. Aztán volt egy időszak, amikor el sem aludtam, és fel sem ébredtem. Csak elájultam és magamhoz tértem.

Mindenem fájt. Egy ideig mozdulatlanul feküdtem, és számba vettem, hogy mi fáj, és hol. Utána arról igyekeztem megbizonyosodni, hogy egyedül vagyok. Ott is állhatott volna az árnyékba húzódva és azt várva, hogy magamhoz térjek.

Amikor felálltam, lassan és tétován tettem, egyfelől óvatosságból, másfelől szükségből. Úgy éreztem, hogy a testem nem képes sem gyors mozdulatokra, sem hosszan tartó mozgásra. Miután például térdelő helyzetbe húztam magam, össze kellett szednem az erőmet, hogy felálljak. Aztán amikor végre felálltam, azt kellett megvárnom, hogy elmúljon a szédülés, különben összeestem volna.

Végül odabotorkáltam a kerítéshez, belekapaszkodva elaraszoltam a lyukig, amelyen keresztül visszajutottam az Attorney utcára. Arra ugyan emlékeztem, hogy hol vagyok, de irányérzékemet teljesen elvesztettem, és nem tudtam megmondani, hogy merre van észak, és merre van dél. Elsétáltam a sarokig, amelyről kiderült, hogy a Rivington sarka, aztán nyugat helyett kelet felé fordulhattam, mire megint a Ridge utcában találtam magam. Akkor balra fordultam, és két sarokkal arrébb végre elértem a Houston utcát, ahol nem kellett sokat várnom egy szabad taxira.

Ahogy felemeltem a kezem, a sofőr lelassított. Elindultam az autó felé, de alaposan megnézhetett magának, mert rálépett a gázra, és elhajtott.

Ha lett volna erőm, biztosan átkozódom.

Ehelyett alig bírtam állva maradni. Megláttam egy postaládát, odabotorkáltam, és rátámaszkodtam, hogy kevesebb súlyt kelljen tartanom. Végignéztem magamon, és örültem, hogy nem káromkodtam fölöslegesen a taxis miatt. Ramatyul néztem ki: nadrágom mindkét térdemnél kiszakadt, zakóm és ingem mocskos volt, kezemre alvadt vér, föld és szemét ragadt. Nincs az az épeszű taxisofőr, aki ilyen utast felvesz.

Mégis volt egy, és még csak azt sem mondhatom, hogy ne lett volna épeszű. Ott álltam a Ridge és a Houston sarkán még tizenöt percig, de nem azért, mert egy rendes taxisban reménykedtem, hanem azért, mert nem emlékeztem arra, hogy hol van a legközelebbi metrómegálló, de még ha meg is találtam volna, akkor sem lehettem biztos abban, hogy képes vagyok felszállni rá. Három taxi ment el előttem, aztán a negyedik megállt. Talán azt hitte, hogy rendőr vagyok. Persze minden tőlem telhetőt megtettem azért, hogy ezt a benyomást keltsem benne, mivel a tárcámat úgy tartottam fel, mintha rendőrjelvény lenne.

Amint megállt, gyorsan kinyitottam az ajtót, nehogy meggondolja magát.

– Józan vagyok és nem vérzek – közöltem vele megnyugtatásképpen. – Nem fogom összemocskolni a taxiját.

– Ki a faszt érdekel a taxi? – kérdezte. – Nem az enyém ez a szartaliga, és ha mégis, akkor mi van? Magával meg mit csináltak? Megverték a szemetesben? Ilyenkor nem kéne az utcán lennie, ember. Főleg nem errefelé.

– Miért nem mondta ezt nekem pár órája?

– Na, annyira azért nem esett szét, látom, a humora még megvan. Elviszem egy kórházba. A Bellevue van a legközelebb, de ha akarja, máshová is szívesen elviszem.

– A Northwestern Hotelba – feleltem. – Az Ötvenhetedik és a…

– Tudom, hogy hol van, egy állandó fuvaromat viszem hetente ötször a túloldalon a Parc Vendome-ba. De biztos, hogy nem akar kórházba menni?

– Igen. Haza akarok menni.

Jacob volt szolgálatban. Ha Jacob észre is vett bármi szokatlant a megjelenésemben, nem mutatta. Vagy diplomatikusabb volt, mint amilyennek tartottam, vagy elérte a kábítószer-használat azon szintjét, ahol már semmi sem kelthette fel a figyelmét.

Szerencsére senki sem keresett telefonon. Felmentem a szobámba, és a helyére akasztottam a biztonsági láncot. Egyszer tettem ilyet életemben, még évekkel ezelőtt, és akkor is egy férfi várt rám a fürdőben, aki meg akart ölni. Vagyis önszántamból összezártam magam egy gyilkossal.

Most azonban csak a kád várt rám a fürdőben, én meg alig vártam, hogy végre beleülhessek. De először vettem egy nagy levegőt, és belenéztem a tükörbe.

Annyira nem volt rossz, mint amilyenre számítottam. Néhány zúzódás és karmolás, de sehol egy nyílt seb vagy törés.

Ennek ellenére szarul néztem ki.

Levetkőztem. Az öltönyömet már nem lehetett megmenteni. A zakó és a nadrág zsebét kiürítettem, aztán belenyomtam őket a szemetesbe. Az ingem és a nyakkendőm is tépett volt. Azokat is a szemetesbe dobtam.

Forró vizet eresztettem, és sokáig ültem benne, folyamatosan utánaeresztve a forró vizet. Csak ültem a forró vízben, és szedegettem kifelé a tenyeremből az üvegcserepeket, meg kapargattam róla a földet és még ki tudja, mit.

Nem tudom, mikor kerültem végre ágyba. Nem néztem meg az órát.

Mielőtt lefeküdtem, bevettem pár aszpirint, majd később, amikor felkeltem, hogy újra beleüljek a forró vízzel teli kádba, még néhányat bevettem. Rám fért már egy borotválkozás, de látva a sebeket és a zúzódásokat az arcomon, meg sem próbálkoztam az önborotvával. Előszedtem a villanyborotvát, amelyet a gyerekeimtől kaptam egyszer karácsonyra, és azzal megtettem, amit megtehettem.

A vizeletemben vér volt. Mindig sokkos élmény látni, de nem először vágtak vagy rúgtak vesén, tudtam, hogy ennek ez az eredménye. Azt azonban nem tartottam valószínűnek, hogy maradandó károsodást okozott volna. A vesém ott fájt, ahová belenyomta az ujját, és bár egy ideig nem is nagyon vártam javulást, tudtam, hogy ez is el fog múlni.

Lementem kávét inni, rendeltem mellé egy zsemlét is, majd elolvastam a Newsdayt. Breslin a rovatában az igazságszolgáltatásról írt, és nem dicsérte agyon. Egy másik kolumnista enyhén hisztérikusan írt a drogkereskedőkre váró halálbüntetésről, mintha ez bármiféle visszatartó erőt jelentene, ami miatt a dílerek új munka után néznek, és ezentúl inkább befektetési bankárként dolgoznak.

Az előző, átlagosnak mondható nap után a város öt kerületében hét gyilkosságot követtek el az elmúlt huszonnégy órában. A Newsday négyről tudósított. Egyik sem a környéken történt, és egyik áldozat neve sem hangzott ismerősnek. Ugyan nem lehettem benne biztos, de az alapján, amit olvastam, egyetlen barátomat sem gyilkolták meg.

Elmentem a Midtown North kapitányságra, de Durkin nem volt benn. Beültem egy gyűlésre a Hatvanharmadik utcában. A szpíker színész volt, aki a nyugati parton józanodott ki, és a belőle áradó energia megadta az óra alaphangulatát. Miközben visszafelé mentem a kapitányságra, megálltam egy szelet pizzára és egy kólára. Addigra Durkin is visszaért. Egyik kezében a telefon kagylóját tartotta, a másikban meg egy cigarettával és egy bögre kávéval bűvészkedett. Intett, hogy üljek le. Megvártam, amíg befejezi a beszélgetést, ami elég egyoldalú volt, mert jobbára csak hallgatott és bólogatott.

Amikor végzett, felírt valamit egy papírra, aztán kiegyenesedett, és rám nézett.

– Úgy nézel ki, mint aki belesétált egy ventilátorba – mondta. – Mi történt?

– Rossz társaságba keveredtem – feleltem. – Joe, azt akarom, hogy tartóztassátok le azt a rohadékot. Feljelentést akarok tenni ellene.

– Motley ellen? – Bólintottam. – Ő tette ezt veled?

– A javát nem is látni, hogy mit tett velem. Hagytam, hogy becsaljanak egy sikátorba az alsó East Side-on. – Elmondtam neki a rövidített változatot. Sötét szeme összeszűkült, ahogy hallgatott.

– És miféle feljelentést akarsz tenni ellene? – kérdezte.

– Nem tudom. Testi sértés. Fenyegetés, zsarolás. De gondolom, a testi sértés a legjobb.

– Vannak feltételezett tanúi a támadásnak?

– Feltételezett?

– Vannak tanúk, Matt?

– Természetesen nincsenek – feleltem. – Nem az Ötödik sugárúton találkoztunk, hanem egy foghíjas telken a Ridge utcában.

– Az előbb azt mondtad, hogy egy sikátorban találkoztatok.

– Nem mindegy? Két épület közti üres telek, amit kerítés határol, a kerítésben meg ott egy lyuk. Ha a másik oldala is vezet valahová, akkor hívhatjuk sikátornak. Nem sikerült kiderítenem.

– Aha. – Joe felemelt egy ceruzát, és azt nézegette. – Az előbb Attorney utcát mondtál.

– Azt.

– Egy perce meg Ridge utcát.

– Tényleg? A kurvával a Ridge-en találkoztam, egy moslék helyen, a neve Garden Grill. Nem tudom, miért ez a neve. Se kert, se grill. – Megráztam a fejem, ahogy felidéztem. – Aztán a kurva elvitt az Attorney utcába.

– Kurva? Az előbb azt mondtad, hogy transzszexuális volt.

– Inkább szeretik, ha kurvának hívják őket, mint transzszexuálisnak.

– Aha.

– Ő a szemtanú, gondolom – mondtam. – De trükkös lesz megtalálni, aztán meg rávenni arra, hogy tanúskodjon.

– Azt sejtem. Neve van?

– Candy. Nyilván nem a valódi neve, és lehet, hogy csak tegnap este használta. Az ilyen lányoknak több nevük is van.

– Nekem mondod?

– Mi a baj, Joe? Motley megtámadott, és én feljelentést akarok tenni ellene.

– Semmit sem tudunk rábizonyítani.

– Nem ez az érdekes. A feljelentésem elég arra, hogy letartóztatási parancsot állíttassatok ki ellene, és beszedjétek az utcáról.

– Aha.

– Mielőtt megöl valakit.

– Aha. Mikor csaltak be téged abba a sikátorba?

– Candyvel éjfélkor találkoztam, szóval.

– Candy. A transzszexuális.

– Igen. Nagyjából félórával utána támadhatott meg Motley.

– Fél egy körül.

– Nagyjából.

– És utána kórházba mentél?

– Nem.

– Miért nem?

– Mert nem tartottam szükségesnek. Motley csak fájdalmat okozott, törést nem, és nem is véreztem. Szóval inkább hazamentem.

– Vagyis nincs kórházi látlelet.

– Természetesen nincs – feleltem. – Hogyan lehetne látlelet, ha egyszer nem mentem kórházba?

– Sehogy.

– A taxisofőr kórházba akart vinni – mondtam –, biztosan úgy néztem ki, mint akinek ott a helye.

– Kár, hogy nem hallgattál rá. Látod, hogy mire akarok kilyukadni, Matt? Ha lenne egy látlelet, akkor az alátámasztaná a sztoridat.

Erre nem tudtam mit mondani.

– És mi van a taxisofőrrel? – folytatta. – Nem írtad fel az engedélye számát, ugye?

– Nem.

– A neve? Emlékszel a nevére? A rendszámára?

– Nem is jutott eszembe, hogy megjegyezzem.

– Mert ő bizonyíthatná, hogy a környéken voltál, tanúsíthatná, hogy néztél ki, és milyen volt az állapotod. Mert így semmi más nincs a kezünkben, mint a te történeted.

Éreztem, ahogy gyűlik bennem a méreg, de igyekeztem visszafojtani.

– És az semmire sem elég? Itt van egy alak, akit hivatalos személy elleni erőszak miatt ítéltek el. Az ítélethirdetés után a bíróság előtt megfenyegeti a rendőrt. Leül tizenkét évet, ez idő alatt többször is erőszakos bűncselekményt követ el. Aztán pár hónappal a szabadulása után van egy feljelentés, amit ugyanaz a rendőr tett, akit.

– Most már nem vagy rendőr, Matt.

– Nem, de…

– Jó ideje nem vagy már rendőr. – Rágyújtott egy cigarettára, elrázta a gyufát, és még rázta egy ideig, pedig a láng régen elaludt. – Ha pontosak akarunk lenni, akkor te egy exzsaru vagy, aki ki tudja, miből tartja el magát.

– Ez meg mi a fenét akar jelenteni?

– Nem ez vagy, Matt? Egy botcsinálta magándetektív, akinek se engedélye, se fegyvere, ráadásul feketén dolgozol. Szerinted ez hogy néz majd ki a jelentésemben? – Sóhajtott, és megcsóvált a fejét. – Késő éjjel – mondta. – Tegnap láttad Motley-t először?

– Az ítélethirdetés óta igen.

– Nem mentél el a hoteljába?

– Miféle hotelba?

– Igen vagy nem, Matt?

– Természetesen nem. Azt sem tudom, hol lakik. Az egész várost felforgattam, de nem találtam. Miről van szó?

Kotorászott a papírjai között, aztán előhúzott egy lapot.

– Ezt ma reggel kaptuk – mondta. – Tegnap késő délután egy Sexmour Goodrich nevű ügyvéd jelent meg a Hatodik körzetben a nyugati Tizedik utcában. Egy bizonyos James Leo Motley-t képvisel, és bemutatott egy távoltartási végzést, amit ellened…

– Ellenem?

– Feljelentést akart tenni ellened amiatt, amit műveltél.

– Mit műveltem?

– Motley szerint megjelentél a lakhelyén, a Harding Hotelban. Megfenyegetetted, ráijesztettél, fizikailag is, mindezt olyan módon. – Elengedte a papírt, amely lassan az asztalra hullott. – Azt mondod, hogy ez nem történt. Soha nem jártál a Hardingban.

– Hogyne jártam volna. A Barrow és a West sarkán egy koszfészek. Amikor a Hatodik körzetben dolgoztam, gyakran jártunk oda.

– Szóval jártál ott.

– Igen, de nem tegnap. Valamelyik nap ott is voltam, amikor Motley-t kerestem. Szombat éjjel lehetett. Megmutattam a képét a recepciósnak.

– És?

– És semmi. „Nem ismerős, soha nem láttam.”

– Később sem mentél vissza?

– Miért mentem volna?

– Miért mentél volna?

Előredőlt, és elnyomta a cigarettáját. Hátratolta a székét, hátradőlt és a plafont fixírozta.

– Te is látod, hogy néz ki ez az egész.

– Majd te elmondod nekem.

– Pali bejön, feljelentést tesz, védelmet kap, van ügyvédje meg minden. Azt mondja, lökdösted, keménykedtél vele. Másnap bejössz te, úgy nézel ki, mint aki leesett egy magas lépcsőn, feljelentést akarsz tenni, csakhogy az egész valamikor az éjszaka közepén történt Manhattan segglyukában, az Attorney utcában, bassza meg, és se szemtanúd, se taxisofőröd, se kórházi látleleted. Semmid sincs.

– Ha nagyon akarnád, a taxisofőrt megtalálhatnád.

– Aha, ha ráállítok húsz embert. Egy ilyen fontos ügyre.

Nem válaszoltam.

– Tizenkét éve mitől rágott be Motley a tárgyalóteremben? – kérdezte. – „Majd elkaplak, te rohadék.” Miért mondta?

– Mert egy pszichopata. Az ilyeneknek nincs szüksége indokra.

– Értem, persze, de szerinte mit követtél el ellene?

– Börtönbe juttattam. Ennél több indokra nem volt szüksége.

– Olyasmiért dugtad rács mögé, amit nem követett el.

– Hogyne – feleltem. – Te is tudod, hogy ezek mind ártatlanok.

– Ja. A bűnösöket soha nem sittelik le. Azt mondta, hogy rákentél valamit? Hogy soha nem sütötte el a fegyverét, sőt, soha nem is volt fegyvere?

– Azt állította, hogy az összes vádpontban ártatlan. Különös álláspont, amikor az ember bűnösnek vallja magát, de ezt mondta.

– Aha. És rákented?

– Mire akarsz kilyukadni?

– Csak kíváncsi vagyok – felelte Durkin.

– Természetesen nem.

– Oké.

– Teljesen egyértelmű volt az eset. Motley háromszor rálőtt egy rendőrre, aki megpróbálta letartóztatni őt. Eleve hálásnak kellett volna lennie az egytől tíz évért.

– Lehet – mondta. – Csak azon gondolkodom, hogy néz ki most ez az egész.

– És hogy néz ki?

Nem nézett a szemembe.

– Ez a Mardell nevű nő. Ez tégla volt, ugye?

– Információforrás. Igen.

– És sok ügyet megoldottál a tőle kapott infókkal?

– Jó forrás volt.

– Aha. És Cooperman?

– Connie-t alig ismertem, párszor találkoztunk csak. Elaine barátnője volt.

– És akivel Elaine jóban volt, azzal jóban voltál te is.

– Miféle…

– Ülj le, Matt. Nehogy azt hidd, hogy élvezem, az isten szerelmére.

– Szerinted én igen?

– Nem, gondolom, nem. Adtak neked pénzt?

– Kik?

– Szerinted?

– Mondd ki, hallani akarom.

– Cooperman és Mardell. Adtak neked pénzt?

– Hogyne, Joe. Akkoriban lila kalapot hordtam és egy rózsaszínű Cadillacet vezettem leopárdmintás üléshuzattal.

– Ülj le.

– Nem akarok leülni. Azt hittem, barátok vagyunk.

– Én is. És még mindig azt hiszem.

– Jó neked.

– Matt, te jó zsaru voltál – mondta. – Ezt tudom. Hamar detektív lettél, és komoly ügyeket oldottál meg.

– Mit csináltál? Kikérted az aktámat?

– Minden benn van a számítógépben, pár mozdulat, és itt van előttem. Tudok a dicséretekről is. De gondod volt az alkohollal, és egy kicsit a fejedbe szállt a dicsőség. És mutass nekem egy jó zsarut, aki mindig mindent az előírások szerint csinál. – Sóhajtott. – Nem tudom. Eddig csak egy gyilkosságot tudtál hozni nekem, azt is egy másik államból, meg egy nőt, aki innét öt sarokra kiesett az ablakon. Azt mondod, mindkét esetben Motley az elkövető.

– Ő mondta.

– Az lehet, de senki sem hallotta rajtad kívül. Matt, könnyen lehet, hogy minden, amit mondasz nekem, igaz, akár a szentírás, sőt lehet, hogy ő nyírta ki azokat a venezuelaiakat is. És lehet, hogy Motley letartóztatása kóser volt tizenkét éve, és semmit sem tettél azért, hogy biztosan rács mögé juttasd. – Megfordult, és a szemembe nézett. – De ne tegyél feljelentést ellene, és ne kérd, hogy tartóztassam le. És az isten szerelmére, ne keresd, mert hirtelen azon kapod magad, hogy valaki letartóztatott a távoltartási végzés megsértése miatt. Te is tudod, hogy működik ez. Nem szabad a közelébe menned.

– Remek rendszer.

– Ez a törvény. Ha pisálóversenyt akarsz kezdeni vele, akkor ne most tedd. Mert veszteni fogsz.

Az ajtó felé indultam. Nem akartam megszólalni, mert tudtam, hogy akkor nem fogok jótállni magamért. A kezem már a kilincsen volt, amikor Joe megszólalt:

– Azt hiszed, hogy nem vagyok a barátod. Tévedsz. A barátod vagyok. Különben egy kurva szót nem mondtam volna el neked, hanem hagyom, hogy minderre saját magad jöjj rá.

15

– Motley nincs a Hardingban – mondtam Elaine-nek. – Tegnapelőtt éjjel jelentkezett be, tegnap meg már távozott is, rögtön azt követően, hogy megfenyegettem őt. Azt sem tudom, hogy egyáltalán eltöltött-e akár egyetlen percet is a szobájában. A saját nevén jelentkezett be, hogy legyen lakcíme, ami alapján az ügyvédje meg tudta kérni a távoltartási végzést.

– Odamentél a hotelba?

– Egyenesen, miután végeztem Durkinnél. Nem tudom, mennyire igaz a kijelentés, hogy Motley-t kerestem a Hardingban, mert tudtam, hogy nem fogom ott találni. – Egy pillanatra elgondolkodtam. – Még azt sem tudom, hogy meg akartam-e egyáltalán találni. Tegnap éjjel megtaláltam, aztán annak sem lett valami jó vége.

– Szegényem.

A lakásában voltunk, a hálószobában. Én alsónadrágban feküdtem az ágyon. Elaine finoman masszírozott, keze gyengéd volt, de kitartó, gyúrta az izmokat, eltüntetve jó pár csomót és enyhítve a fájdalmat. Különösen a nyakamat és a vállamat gyúrta át, a feszültség központját. A keze magától tudta, mit kell tennie.

– Nagyon jó vagy – mondtam neki. – Beiratkoztál valahová? Ott tanultad?

– Úgy érted, hogyan tudhat masszírozni egy olyan kedves lány, mint én? Nem, soha nem tanultam. De éveken keresztül hetente kétszer masszíroztak engem is. Kifigyeltem, mit és hogyan csinálnak. Sokkal jobb lehetnék, ha erősebb lenne a kezem.

Eszembe jutott Motley, meg az ő erős keze.

– Elég erős vagy – feleltem. – Akár megélhetésként is csinálhatnád.

Elaine felnevetett. Megkérdeztem tőle, mi olyan vicces.

– Az isten szerelmére, nehogy elmondd bárkinek is – kérte. – Minden kuncsaftom ezt akarja majd, és soha többé nem fekszik le velem senki.

Utána a nappaliban voltunk. Én az ablaknál álltam egy bögre kávéval, és a forgalmat néztem a Negyvenkilencedik utcai hídon. Két kisebb hajó manőverezett az uszályok közt a folyón. Elaine a kanapén ült maga alá húzott lábbal, és narancsot evett.

Leültem vele szemben a fotelba, és letettem a bögrémet a dohányzóasztalra. A csokor eltűnt. Nem sokkal azután vágta ki, hogy elmentem tőle vasárnap délután, de én mégis éreztem a virágok jelenlétét a nappaliban.

– Nem utazol el – szólaltam meg.

– Nem.

– Pedig úgy nagyobb biztonságban lennél.

– Lehet. De nem akarok elmenni.

– Ha be tud jutni az épületbe…

– Már mondtam neked, hogy beszéltem a portásokkal. A szervizbejáratot belülről zárják. Csak akkor lehet kinyitni, ha az egyik portás is ott van, és utána rögtön be kell zárniuk.

Ez jó, ha mindig így is csinálják. De erre nem lehetett számítani, és egy apartmanházba, még egy olyan jól őrzöttbe is, mint Elaine-é, számtalan módon lehet bejutni.

– És te, Matt?

– Mi van velem?

– Te mit teszel?

– Nem tudom – feleltem. – Durkinnél elég közel jártam ahhoz, hogy kikeljek magamból. Kis híján azzal vádolt, hogy… Már mondtam, hogy mivel.

– Igen.

– Két dolog miatt mentem el hozzá. Egyfelől feljelentést akartam tenni Motley ellen. Az a rohadék alaposan ellátta a bajomat. Ilyenkor ezt teszi az ember, ugye? Mármint egy átlagember. Ha valaki megtámadja, akkor elmegy a rendőrségre, és feljelentést tesz.

– Az iskolában ezt tanították.

– Nekem is. De azt már nem mondta senki, hogy mennyire értelmetlen és fölösleges dolog.

Kimentem a fürdőbe. A vizeletemben megint vér volt, és a vesém lüktetett, amikor visszamentem a nappaliba. Elaine megláthatta a fájdalmat az arcomon, mert megkérdezte, hogy mi a baj.

– Csak elgondolkodtam – válaszoltam. – Másfelől meg azt akartam Durkintől, hogy segítsen kitölteni egy fegyvertartási kérelmet, és gyorsítsa meg a jóváhagyását. De az után, amit kaptam tőle, nem is hoztam szóba. – Vállat vontam. – Különben sem lett volna sok értelme. Nem kaptam volna fegyverviselési engedélyt, és nem tarthatok az éjjeliszekrényemen egy pisztolyt azt remélve, hogy az a rohadék majd beugrik teára.

– Félsz, ugye?

– Azt hiszem. Nem érzem, de ott kell lennie. A félelemnek.

– Aha.

– Mások biztonsága miatt félek. Miattad, Jan és Anita miatt. Ha ebből indulok ki, akkor legalább ennyire kell félnem amiatt, hogy Motley engem is megöl, de nem vagyok ennek tudatában. Itt van ez a könyv, amit olvasni próbáltam, egy római uralkodó gondolatai. Rendszeresen visszatér oda, hogy a haláltól nem kell félni. Azzal érvel, hogy mivel a halál elkerülhetetlen, és mivel ugyanolyan halott vagy, akárhány évesen haltál meg, nem is igazán számít, hogy meddig élsz.

– Akkor mi számít?

– Hogy hogyan élsz. Hogyan nézel szembe az élettel. meg a halállal, ha már itt tartunk. Én valójában ettől félek.

– Mitől?

– Hogy elcseszem. Hogy olyasmit teszek, amit nem kellene, vagy nem teszem meg azt, amit meg kellene. Így vagy úgy, de kések egy percet, nem teszek meg egy lépést, és ez kevés.

***

A nap már lement, amikor eljöttem tőle, és az ég kezdett besötétedni. Azzal indultam el, hogy hazáig sétálok, de már két sarok után nehezen vettem a levegőt. A járdaszegélyhez léptem, és leintettem egy taxit.

A reggeli zsemlét és a déli pizzaszeletet leszámítva nem ettem semmit. Beléptem egy büfébe, de ismét az utcán voltam, mielőtt rendelhettem volna. Nem volt étvágyam, és az ételszagtól felfordult a gyomrom. Felmentem a szobámba. Még időben, mert alig csuktam be magam mögött az ajtót, hánynom kellett. Nem gondoltam volna, hogy van mit kihánynom, de a jelek szerint volt.

A folyamat fájdalmas volt, mert olyan izmokat is megmozgatott, amelyeket Motley meggyötört. Amikor végeztem, szédülni kezdtem, és meg kellett kapaszkodnom a kilincsben. Aztán elmúlt, és az ágyamhoz mentem, olyan apró és óvatos lépésekkel, amelyekkel egy vénember vánszorog egy viharban hánykolódó hajón. Ledőltem az ágyra, és úgy szedtem a levegőt, akár egy partra vetett bálna, de pár perc múlva fel is kellett tápászkodnom, hogy kimenjek a vécére. Ott imbolyogtam a vécékagyló fölött, és néztem, ahogy a víz lassan elvörösödik.

Attól félek, hogy Motley megöl? Szívességet tesz vele.

Egy óra múlva csöngött a telefon. Jan Keane volt az.

– Helló – mondta. – Ha jól emlékszem, nem akarod tudni, honnét hívlak.

– Ha nem a városból, akkor nem.

– Már nem a városból, bár kicsi híja, hogy itt nem maradtam.

– Ó.

– Annyira drámainak tűnt az egész. Amikor még ittam, folyton kerestem a drámát. Egyik pillanatról a másikra felugrani, fogni a fogkefémet, taxit hívni, és felülni az első gépre San Diegóba. Nem ott vagyok, csak hogy tudd.

– Helyes.

– Amikor a taxiban ültem, és a reptér felé mentünk, az egész annyira bizarrnak és lehetetlennek tűnt. Majdnem szóltam a sofőrnek, hogy forduljon meg.

– De nem szóltál.

– Nem.

– Helyes.

– Ugye ez nem csak dráma? Hanem igazi.

– Attól tartok.

– Nos, rám fért egy kis pihenés. Mert így érdemes nézni a dolgot, nem? Minden rendben?

– Semmi bajom – feleltem.

– Olyan fura a hangod. Mintha fáradt lennél. Kimerült.

– Fárasztó napom volt.

– Ne tedd tönkre magad, jó? Pár naponta csörgök, ha nem gond.

– Nem gond.

– Ha ilyentájt hívlak, az jó? Úgy emlékszem, a gyűlések csak később kezdődnek.

– Persze, nyugodtan hívjál ilyentájt, csak mostanában kicsit keszekuszák a napjaim.

– Azt el tudom képzelni.

Tényleg?

– De hívjál csak – feleltem. – Azonnal szólok, ha minden rendben van.

– Úgy érted, ha tiszta a levegő, ugye?

– Persze, úgy értem.

Nem mentem gyűlésre. Gondolkodtam rajta, aztán amikor felálltam, rájöttem, hogy nem akarok sehová sem menni. Visszafeküdtem, és becsuktam a szemem.

Kicsivel később szirénák hangjára ébredtem. A mentők voltak, és én az ablakból figyeltem, ahogy hordágyon kihoznak valakit a szemközti épületből, majd elhajtanak vele. Vagy a Roosevelt, vagy a St. Clare felé mentek padlógázzal, visító szirénával.

Ha ők is olvasták volna Marcus Aureliust, akkor nem kapkodtak volna, hiszen tudják, mit sem számít, hogy időben odaérnek-e, vagy sem. Elvégre a nyomorult barma a hordágyon előbb vagy utóbb úgyis meghal, mivel minden igazságosan történik, akkor meg minek erőlködni?

Visszabújtam az ágyba, és megint elaludtam. Könnyen lehet, hogy lázas voltam, mert gyötrelmesen aludtam, és izzadságban úszva ébredtem valami alaktalan rémálomból. Felálltam, teleeresztettem a kádat forró vízzel, hálásan beleereszkedtem, és éreztem, ahogy kihúzza belőlem a nyomoromat.

A kádban feküdtem, amikor megszólalt a telefon. Amikor kiszálltam, leszóltam a portára, hogy hagyott-e üzenetet a hívó, de nem hagyott, és a kivételes képességű portás arra sem emlékezett, hogy férfi vagy nő keresett-e.

Férfi lehetett, de nem tudhattam biztosan. Nem figyeltem meg, mennyi volt az idő. De bárki lehetett. Osztogattam a névjegykártyámat a városban, és ezer ember közül bárki érezhette úgy, hogy fel kell hívnia.

Ha meg Motley volt, és én mondjuk felveszem a kagylót, az sem változtatott volna a dolgokon.

Amikor ismét megszólalt a telefon, már ébren voltam. Kinn sütött a nap, és én nyitott szemmel feküdtem az ágyban. Éppen azon voltam, hogy felkelek, és megnézem, milyen színű a vizeletem.

Felvettem a kagylót, ő pedig így szólt bele:

– Jó reggelt, Scudder. – Megint az a hang, mintha krétával karcolták volna a palatáblát, és azonnal végigfutott rajtam a jeges félelem.

Nem emlékszem, mit mondtam. Valamit mondanom kellett, de talán mégsem. Lehet, hogy csak ültem, és fogtam azt az átkozott kagylót.

– Sűrű éjszakám volt – mondta. – Gondolom, olvasott róla.

– Miről beszél?

– Vérről.

– Nem értem.

– A jelek szerint tényleg nem. Vér, Scudder. Vér, amit kiontunk. De a kiontott vér miatt nem sírunk, ugye?

Megmarkoltam a kagylót. Éreztem, ahogy ágaskodik bennem a düh és a türelmetlenség, de uralkodtam magamon, mert nem akartam úgy reagálni, ahogy azt ő elvárta. Vettem egy mély levegőt, és nem mondtam semmit.

– Vér. A kötelék vére – mondta. – Elvesztett valakit, aki kedves magának. Együttérzésem.

– Mit…

– Olvassa el a lapokat – vágta rá, és letette a telefont.

Anita számát tárcsáztam. Miközben kicsöngött, éreztem, hogy egy vasabroncs kezdi szorítani a mellkasomat, de amikor meghallottam a hangját, nem tudtam, mit mondjak. Ott ültem, szótlanul mélyeket lélegeztem, amíg Anita meg nem unta a hallózást, és le nem tette.

Vérkötelék, valaki, aki kedves nekem. Elaine? Motley tudta volna, hogy Elaine nem más, mint fogadott kuzinom, Frances? Nem volt semmi értelme, mégis telefonáltam. Foglalt volt. Mi van, ha Motley megölte, és félretette a kagylót. Odaszóltam a telefonközpontnak, és megkértem, hogy ellenőrizzék le. Azt a választ kaptam, hogy a vonalon beszélnek. Közöltem, hogy rendőrtiszt vagyok, mire a nő segítőkészen felajánlotta, hogy szükség esetén bontja a vonalat. Azt feleltem, hogy erre semmi szükség. Akár vészhelyzet volt, akár nem, körülbelül annyira akartam Elaine-nel beszélni, mint Anitával. Csak annyit akartam tudni, hogy életben van-e.

A fiaim?

Éppen a telefonszámukat kerestem, amikor eszembe jutott valami. Még ha meg is tudta volna találni egyiküket az ország túlsó végében, a halálhír hogyan kerülhetett volna bele a mai újságba? És miért nem hagyom már abba a találgatást, és megyek le újságot venni?

Gyorsan felöltöztem, lesiettem, és megvettem a Newst meg a Postot. Mindkettőnek ugyanaz volt a címlap-sztorija. Kiderült, hogy a venezuelai családot tévedésből irtották ki. Mégsem voltak drogkereskedők. Az utca túloldalán élő kolumbiaiak voltak azok, de a gyilkosok valami oknál fogva nem hozzájuk mentek.

Szép.

Elmentem a Flame-be, leültem a pulthoz, és rendeltem egy kávét. Kinyitottam az egyik újságot, és elkezdtem lapozni anélkül, hogy tudtam volna, mit keresek.

Azonnal megtaláltam. Nehéz lett volna nem észrevennem. Az egész harmadik oldal erről szólt.

Egészen kivételes brutalitással öltek meg egy fiatal nőt előző éjjel az otthonában. A nő pénzügyi elemzőként dolgozott egy befektetési banknak a Wall Streeten, és a Gramercy Park alatt lakott az Irving téren, egy barna téglás épület harmadik emeletén.

A cikk mellett két fotót közöltek. Az egyik egy vonzó lányt mutatott hosszú arccal, magas homlokkal, komoly arckifejezéssel. A másik pedig a házba vezető bejáratot, amelyen keresztül rendőrök hoztak ki éppen egy holttestet hullazsákban. A cikkben az állt, hogy a szépen berendezett lakást a gyilkos (vagy gyilkosok?) teljesen felforgatta, a nőt többször is megerőszakolták, és szokatlanul szadista módon bántak vele. A rendőrség nem közölt többet, ami ilyen ügyekben megszokott, de a cikkíró szerint a nő fejét levágták, és azt is érzékeltették, hogy nem ez volt az egyetlen úgymond sebészi beavatkozás, amit végrehajtottak az áldozaton.

Bugs Miran, a Szent Bálint-napi mészárlás célpontja azonnal tudta, hogy ki lőtte agyon az embereit egy chicagói autószerelő-műhelyben.

– Csak Capone gyilkol így – mondta.

Itt nem erről volt szó. Vannak, akik mindig ugyanúgy ölnek, de Motley láthatóan nem ragaszkodott az egyetlen módszer elvéhez.

Ennek ellenére a gyilkos nyilvánvalóan ő volt. Ezt azonnal láttam. Nem kellett sem a helyszínt megnéznem, sem kikérdeznem az áldozat barátait és munkatársait.

Elég volt egyetlen pillantást vetnem a nevére. Elizabeth Scudder.

16

Felmentem a szobámba, magam elé kaptam a telefonkönyvet, és fellapoztam. Tizennyolc Scudder volt, ezek közül három közület. Én nem voltam ott, de Elizabeth igen, Scudder E. J.-ként.

Felemeltem a kagylót, és Durkin számát tárcsáztam, de félúton megállt a kezem. Csak ültem ott, szép lassan átgondoltam az egészet, aztán visszatettem a kagylót a helyére.

Pár perc múlva csöngött a telefon. Elaine volt az. Motley őt is felhívta, és megint azt követelte, hogy kapcsolja ki a rögzítőt, amit Elaine ismét megtett. Motley ekkor abbahagyta a suttogást, és normális hangon kezdett el beszélni, amikor is Elaine megnyomta a rögzítőn a gombot, és felvette a beszélgetést.

– De nem vette fel – mondta. – Elhiszed? Az a nagy rakás szar nem vette fel a beszélgetést. Lehet, hogy én nyomtam meg valamit, amit nem kellett volna, nem tudom. A szalag úgy forgott benne, mintha rögzítené a beszélgetést, de a végén lejátszottam, és semmi sem volt rajta.

– Ne aggaszd magad miatta.

– Elmondta, hogy az éjjel megölt egy nőt. Felvehettem volna az egészet, és lett volna bizonyíték a rendőrség kezében, de elcsesztem.

– Nem érdekes.

– Nem? Azt hittem, briliáns elme vagyok, amikor megnyomtam azt a gombot. Arra számítottam, hogy inkriminálja magát, és akkor végre a markunkban van.

– Ott lenne, de kétlem, hogy segítene. Szerintem ez az ügy nem valamiféle bizonyíték miatt fog véget érni. Az egész nyomozás teljesen értelmetlen. Az idők végezetéig tapogathatnék a sötétben, miközben ő teszi, amit például tegnap éjjel művelt.

– Mit csinált tegnap éjjel? Nem ment bele a részletekbe, szóval lehet, hogy mégsem lettünk volna beljebb azzal, ha sikerül felvennem a beszélgetést. Ha jól értem, ismét megölt valakit.

– Mert Motley ezt csinálja. Embereket öl.

– Azt mondta, vegyem meg a mai lapokat, de még nem jutottam el odáig. Bekapcsoltam a hírcsatornát, de vagy nem számoltak be róla, vagy lemaradtam. Mi történt?

Röviden elmondtam neki, mit olvastam a cikkben, majd az áldozat nevének hallatán megakadt benne a levegő.

– Semmi kapcsolat nincs köztünk – mondtam. – Egyetlen gyereke vagyok apámnak, aki szintén egyetlen gyermeke volt az apjának.

– A nagyapádnak sem voltak testvérei?

– Apám apjának? Nem tudom, lehet, hogy voltak. Meghalt, mielőtt én megszülettem volna, és egyetlen nagybácsiról vagy nagynéniről sem tudok a Scudder-ágon. A Scudderek Angliából jöttek, nekem legalábbis ezt mondták. Nem sokat tudok a családunkról.

– Szóval lehet, hogy Elizabeth meg te nagyon távoli rokonok voltatok.

– Nincs kizárva. Gondolom, az összes Scudder rokona egymásnak, ha elég messzire megyünk vissza. Hacsak az egyik ősöm nem változtatott nevet. Vagy Elizabeth valamelyik őse.

– Ilyen alapon Ádámtól és Évától származunk mindannyian.

– És isten gyermekei vagyunk. Kösz, hogy erre rámutattál.

– Sajnálom. Lehet, hogy azért veszem ilyen könnyedén, mert nem akarom tudomásul venni a történteket. Ez olyan szörnyű. Motley biztosan azt hitte, hogy rokonok vagytok.

– Lehet – feleltem. – Vagy nem. Egyvalamit viszont nem szabad elfelejteni Motley-val kapcsolatban. Lehet, hogy ravasz és okos és leleményes, de ez mit sem változtat a tényen, miszerint nem komplett.

A telefonkönyv még mindig nyitva hevert az ágyon. Ránéztem a többi Scudderre. Eszembe jutott, hogy fel kellene hívnom, és figyelmeztetnem kellene őket.

– Változtasson nevet – mondanám. – Vagy vállalja a következményeket.

Mi lesz Motley következő lépése? Tényleg megpróbál minden Scuddert megölni? Aztán ha végzett, jöhet a maradék négy kerület, és ha ott is végzett, akkor ott vannak még a kertvárosok?

Ha elég embert megöl, akinek ugyanaz a családneve, akkor előbb vagy utóbb egy briliáns zsarunak csak feltűnik a dolog. Az egyik Scudder egy befektetési alap volt, így Motley akár nekiláthatott megölni a részvényeseket.

Becsuktam a telefonkönyvet. A Scuddereket nem hívhattam fel, Durkint azonban igen. Kérdés, hogy van-e értelme. Nem az ő ügye volt, távol a körzetétől történt a gyilkosság, de legalább ki tudná deríteni, hogy ki vezeti a nyomozást. Elizabeth Scudder halála nagy visszhangot fog kapni a médiában. Gyilkosa brutális és véres módon végzett vele, szex is volt a dologban, az áldozat pedig fiatal volt, fehér, jómódú és fotogén.

Mit ér az a tipp, amit én adhatok? Most nem fenyegetett az a veszély, hogy az ügyet leírják öngyilkosságként vagy családi viszályként. Egy komplett nyomrögzítő labor költözött a tett helyszínére, minden lehetséges bizonyítékot begyűjtöttek, lefotóztak, lemértek, bedobozoltak, zacskóba vagy üvegbe zártak. Ha Motley hagyott maga után ujjlenyomatokat, akkor azokat is rögzítették, és mostanra már azt is tudják, hogy kihez tartoznak. Ha ugyanis Motley nyomot hagyott, bármilyet is, azt biztosan megtalálták.

Ondó? Bőrdarabok a köröm alatt? Bizonyíték, ami elég a DNS-alapú azonosításhoz.

A DNS nem olyan, mint az ujjlenyomat, amit le lehet futtatni egy adatbázisban. A DNS-alapú azonosításhoz szükség van a gyanúsítottra is. Ha bőrt vagy ondót hagyott maga után, a labornak meg kell állapítania, hogy kihez tartoznak. Ha sikerül letartóztatni, pont az ilyen bizonyítékokból fonják majd a kötelet a nyaka köré.

A kötél természetesen csak egy szófordulat. A gyilkosokat nem akasztja fel az állam. Meg sem süti őket, ahogy korábban tette. Viszont rács mögé dugja őket, és néha akár még életük végéig is. Nemritkán egy életfogytig tartó ítélet a valóságban hét évet jelent, vagy kevesebbet, de Motley esetében valamiért azt képzeltem, hogy egy kicsivel tovább marad rács mögött. A múltkor kapott egytől tíz évet, és leült tizenkettőt. Ha hű marad a formájához, akkor ezúttal rács mögött temetik majd el.

Feltéve, hogy egyáltalán börtönbe kerül. A DNS-vizsgálat és a többi labortechnikai meg törvényszéki elemzés sok bizonyítékot szolgáltat, de csupán erre nem lehet egy ügyet felépíteni. Az esküdtek nem tudják, hogy miről van szó, különösen azt követően, hogy a védőügyvéd sorra hozza a saját szakértő tanúit, akik arra esküsznek, hogy az ügyész tanúi semmit sem érnek. Ha a vádlott az áldozat barátja volt, és a hálószobában tartóztatták le véres kézzel, akkor az ondón végzett pozitív DNS-vizsgálat már csak hab a tortán. Ha viszont a vádlottnak semmi köze sincs az áldozathoz, azt leszámítva, hogy közös a családneve azzal a zsaruval, aki évekkel ezelőtt letartóztatta őt feltételezett elkövetőként. Nos, ezen körülmények nem jutnának nagy szerephez.

Végül mégis felhívtam Durkint. Nem tudom, mit mondtam volna neki, ha felveszi, de nem tette, mert nem volt benn.

Nem hagytam meg a nevemet, és üzenetet sem.

***

Fél tizenkettő körül mentem el a hotelból azzal a szándékkal, hogy beugrom a déli gyűlésre a Fireside-ban. Ez a neve a csoportnak, amely az YMCA-ben találkozik a nyugati Hatvanharmadik utcában.

De nem jutottam el oda.

A séta már nem volt annyira megterhelő, mint előző nap. Még mindig merev voltam, a testem több ponton is fájt, de az izmaim már engedtek valamelyest feszességükből, és nem fáradtam el olyan könnyen. Melegebb is volt aznap, alig fújt a szél, és a levegő sem volt nyirkos. Kiváló futballidőnek szokás hívni az ilyet. Egy kicsit meleg a télikabáthoz, de még csípős annyira, hogy az ember értékelje a flaskát a belső zsebben.

A Nyolcadik sugárútra érve észak helyett dél felé fordultam. Elsétáltam egészen a házig, amelyben Tony Cleary lakott, majd megálltam, és néztem, ahol földet ért, aztán az ablakot, ahonnan Motley kidobta. Egy hang a fejemben egyre azt hajtogatta, hogy az én hibám volt, amiért meghalt.

Úgy tűnt, hogy a hangnak igaza van.

Megkerültem az épülettömböt, és nemsokára megint ott találtam magam, ahonnan elindultam. Az életem nagyjából erről szólt. Ismét felnéztem Tony ablakára, és azon tűnődtem, egyáltalán sejtette-e, hogy mi történik vele, és hogy miért. Talán Motley elmondta neki, hogy azért bünteti őt, mert egyike a nőimnek. Ha igen, akkor a családnevemen beszélt rólam, ahogy nekem is mindig azt mondta: Scudder.

Vajon Toni tudta a családnevemet? Mert én nem tudtam az övét. Motley azért ölte meg, mert köze volt hozzám, bármily kevés is, és feltehetően úgy halt meg, hogy azt sem tudta, gyilkosa miről beszél.

Nem mintha számított volna. Toni a fájdalom és a rémület kettős szorításában vergődött, nem valószínű, hogy érdekelte gyilkosának motivációja.

És Elizabeth Scudder? Ő vajon úgy halt meg, hogy közben rég eltűnt kuzinján, Matthew-n járt az esze? Elmehettem volna a házához. Másfél mérföldet kellett volna csak megtennem, hogy ott álljak előtte, de a ház éppúgy nem mondott volna semmit nekem, ahogy Tonié is hallgatott.

Ránéztem az órámra, és láttam, hogy lekéstem a gyűlésről. Még mindig tartott, de mire odaértem volna, már véget ér. Nem bántam, mert nem igazán akartam menni.

Egy utcai árustól hot dogot vettem, perecet egy másiktól, és mindegyiknek megettem a felét. Egy büfében kávét vettem, aztán a sarkon álltam, felváltva fújtam és kortyoltam, mire a felénél elvesztettem a türelmemet, és beleöntöttem az esőcsatornába. A papírpoharat a szemetesbe vágtam, amikor végre találtam egyet. A kertvárosban élők előszeretettel lopják őket, a legtöbb New York-i kuka westchesteri hátsó kertekben köt ki, kiválóan alkalmasak ugyanis a szemétégetésre, így teremtve lehetőséget tulajdonosaiknak, hogy saját környezetük levegőjét hatékonyan szennyezzék.

De én maga voltam az ideális városlakó. Nem szemeteltem, nem szennyeztem a levegőt, és úgy általában véve semmit sem tettem, amivel rontottam volna New York-i polgártársaim életminőségét. Csendesen éltem egyik napról a másikra, miközben körülöttem egyre csak gyűltek a holttestek.

Remek.

Nem akartam italboltot keresni. Mégis ott találtam magam az egyik előtt. Hálaadásnapi dekoráció díszítette a kirakatát: egy kartonból kivágott első telepes meg egy pulyka, plusz egy rakás falevél és indián kukorica.

Meg egy rakás ital. Egy rakás.

Álltam, és néztem az italokat.

Előfordult már ilyen. Céltalanul ballagtam, mindenre gondoltam, csak az ivásra nem, aztán azon kaptam magam, hogy egy italbolt kirakata előtt állok, és gyönyörködöm az üvegek formájában, bólogatok különböző borok láttán. Italjelnek hívják ezt, és azt mondják, az ember tudatalattija üzen így, hogy baj van, és hogy abban az adott pillanatban nincs minden rendben a józanság háza táján.

Az italjel miatt nem kell feltétlenül megrémülni. Nem kell gyűlésre rohanni, vagy felhívni a szponzorunkat, vagy elolvasni egy fejezetet a Nagy Könyvből, bár egyik sem árt. Inkább olyasmi ez, amire érdemes odafigyelni, egy villogó sárga fény a józanság boldog sztrádáján.

Menj haza, mondtam magamnak.

Kinyitottam az ajtót, és beléptem.

Nem szólalt meg semmiféle riasztó, nem üvöltött fel semmiféle sziréna. A kopaszodó eladó úgy pillantott rám, ahogy a vásárlókra szokott: szemében félelem csillant, nehogy előkapjam a fegyverem, és követeljem az aznapi bevételt. Semmi sem utalta arra, hogy szerinte rossz helyen járok, és nincs ott semmi keresnivalóm.

Megtaláltam a bourbonöket. Jim Beam, J.W. Dant, Old Taylor, Old Forester, Old Fitzgerald, Maker’s Mark, Wild Turkey.

Minden név ismerős volt. Akárhány kocsma előtt mentem el a városban, mindig emlékeztem, hogy mit ittam ott. Arra már nem feltétlenül, hogy miért mentem oda, vagy hogy kivel piáltam, de azt nem felejtettem el soha, hogy mi volt a poharamban, és milyen üvegből került oda.

Antique Age. Old Grand Dad. Old Crow. Early Times.

Szerettem a nevüket, különösen az utolsót. Early Times. Régi idők.

Valóban. Az idő távlatából minden sokkal jobbnak látszott. De mi nem?

– Segíthetek?

– Egy Early Timest – feleltem.

– Mekkorát? Félliterest?

– Kétdecis is elég lesz.

Az eladó beletette az üveget egy papírzacskóba, majd átnyújtotta. A zacskót a kabátzsebembe dugtam, tárcámból meg előszedtem egy bankjegyet. A férfi beütötte a pénztárgépbe az összeget, aztán leszámolta a visszajárót.

Egy ital is túl sok, ezer meg nem elég, mondják. De két deci pont elég lesz. Kezdetnek.

17

A hotelommal szemben is van egy italbolt, és meg nem tudom mondani, hányszor jártam ott, amíg piáltam. Ez a bolt azonban távolabb volt, a Nyolcadik sugárúton, és úgy éreztem, soha nem érek vissza a hotelba. Úgy éreztem, mintha az emberek bámulnának. Lehet, hogy meg is bámultak. Lehet, hogy az arckifejezésem miatt bámultak meg.

Felmentem a szobámba, és beakasztottam a helyére a biztonsági láncot. Elővettem a piát a kabátom zsebéből, és letettem az éjjeliszekrényre. Kabátomat a szekrénybe tettem, zakómat az egyik szék támlájára raktam. Aztán az éjjeliszekrényhez mentem, felemeltem az üveget, és a papírzacskón keresztül is éreztem ismerős formáját. Úgy, ahogy volt, letettem az asztalra, és az ablakhoz léptem. Az Ötvenhetedik utca túloldalán egy férfi lépett be az italboltba. Pont olyan kabátja volt, mint nekem. Lehet, hogy ő is egy Early Timesszal a kezében jön majd ki, felviszi magával a szobájába, és kinéz az ablakán.

Nem is kellett volna kicsomagolnom azt az átkozott üveget. Egyszerűen kinyithattam volna az ablakot, hogy kivágjam. Vagy egy kis odafigyeléssel kiszúrhattam volna magamnak valakit, aki éppen a templomból jön, és ahhoz vágom hozzá.

Jézusom.

Bekapcsoltam a tévét, aztán csak néztem, de nem tudtam, hogy mit, ezért inkább kikapcsoltam. Az éjjeliszekrényhez mentem, és kivettem az üveget a papírzacskóból. A zacskót összegyűrtem, a szemetesbe dobtam, az üveget pedig visszatettem az asztalra. Leültem a fotelba. Onnét nem láttam az üveget.

Amikor először kijózanodtam, tettem Jannek egy ígéretet.

– Ígérd meg nekem, hogy mielőtt megint innál, felhívsz – mondta, és én megígértem.

Különös, hogy mikre nem gondol az ember.

Nos, őt nem hívhattam fel, mert elutazott, és én kötöttem a lelkére, hogy ne árulja el, hová.

Hacsak nem hazudott. Tegnapelőtt ugyan felhívott, de mit bizonyít az? Eszembe jutott, milyen kristálytisztán hallottam a hangját. Akár a szomszéd szobában is lehetett volna.

Vagy ha ott nem, akkor a Lispenard utcában.

Ezt tette volna? Úgy gondolta, hogy a veszély csak az én képzeletemben létezik, ezért otthon maradt, és hazudott nekem?

Nem, ilyet soha nem tett volna. Ennek ellenére nem tudtam még egy indokot felhozni arra, hogy miért ne hívjam fel.

Tárcsáztam, és a rögzítő válaszolt. Van még valaki a világon, aki e nélkül az átkozott berendezés nélkül él? Meghallgattam azt a pár mondatot, amit évekkel ezelőtt vett fel, aztán amikor befejezte, így szóltam:

– Jan, Matt vagyok. Vedd fel, ha ott vagy, jó? – Vártam egy kicsit, amíg a készülék rögzítette a csendet, aztán hozzátettem: – Fontos.

Nem vette fel, én meg letettem. Persze hogy nem vette fel. Mérföldekre volt a lakásától. Jan nem hazudott. Nem szokása. Ha úgy döntött volna, hogy a városban marad, akkor megmondja nekem.

Én mindenesetre megtartottam az ígéretemet. Felhívtam őt. Az már nem az én hibám, hogy nem volt otthon, nem igaz?

Dehogyisnem, az én hibám volt. Az enyém. Az én figyelmeztetésem miatt szállt taxiba és ment ki a reptérre, és az én tetteim következménye miatt kellett elutaznia, még ha azok a tettek jóval azelőttről is datálódnak, hogy mi találkoztunk. Az én hibám. Jézusom, van valami, ami ezen a kibaszott világon nem az én hibám?

Megfordultam. Az Early Times még mindig az éjjeliszekrényen állt, a lámpa fénye megcsillant rajta. Odamentem, felvettem az üveget, és elolvastam rajta a címkét. Negyvenkét százalékos volt. A közepes árfekvésű bourbonök mindegyike hosszú éveken keresztül negyvennégy százalékos volt, mire valami marketinggéniusz kitalálta, hogy ezentúl legyen a bourbon negyvenkét százalékos, az árát viszont ne csökkentsék. A szövetségi jövedéki adót az alkohol mennyisége alapján kell fizetni, és mivel az alkohol többe kerül a gyártónak a víznél, a szeszfőzdéknek sikerült egyszerre növelni a nyereségüket és a keresletet, mivel az elkötelezett piásoknak ezentúl többet kellett inniuk, hogy elérjék a megszokott hatást.

De ez persze nem volt kötelező. A jobbfajta bourbonök másfajta százalékkal készültek. A Jack Daniel’s negyvenhat százalékos. A Wild Turkey ötven.

Különös, hogy mik meg nem ragadnak az ember agyában.

Lehet, hogy nem egy kétdecis üveget kellett volna vennem, hanem egy féllitereset. Vagy egy litereset.

Letettem az üveget, és megint az ablakhoz léptem. Szokatlanul nyugodtnak éreztem magam, ugyanakkor majdnem szétrobbantam a feszültségtől. Kinéztem az utcára, aztán megfordultam, és megint az üvegre néztem. Bekapcsoltam a tévét, és váltogattam a csatornákat, de nem is láttam, hogy mit nézek. Egy idő után meguntam, és kikapcsoltam a tévét.

Megszólalt a telefon. Én csak álltam, mintha nem tudtam volna, hogy mi adja a hangot, vagy hogy mit kellene csinálnom. Megint csöngött. Hagytam, hadd csörögjön még egyszer, aztán felvettem a kagylót.

– Matt, Tom Havlicek vagyok. – Kellett egy pillanat, mire el tudtam helyezni a nevet, és éppen sikerült, amikor Havlicek hozzátette: – Massillonból. Massillon gyönyörű belvárosából.

Nem tudtam, mit mondhatnék, de nem is kellett, mert már folytatta is: – Arra gondoltam, felhívlak, és megkérdem, hogyan haladsz az üggyel.

Remekül, gondoltam. Motley minden másnap megöl valakit, az NYPD-nek gőze sincs arról, hogy mi történik, én meg itt állok letolt gatyával.

Ehelyett ezt feleltem:

– Tudod, hogy van ez. Lassan megy.

– Nekem nem kell mondanod. Gondolom, az ilyen ügyek mindenütt a világon ugyanolyan lassan mennek. Az ember darabonként rakja össze a puzzle-t. – Megköszörülte a torkát. – Azért hívtalak, mert lehet, hogy nálam is van egy darab ebből a puzzle-ból. A Railway sugárúton az egyik motelban az éjszakai recepciós felismerte Motley-t a rajz alapján.

– Hogyan került a pasihoz a rajz?

– A nőhöz. Aprócska kis nő, olyan, mint a nagyanyám, a szája viszont olyan mocskos, akár egy tengerészé. Egyetlen pillantást vetett a rajzra, és azonnal felismerte. A bejelentőlapot nem volt egyszerű megtalálnia, de sikerült. Nyilván nem Motley-ként vette ki a szobát. De ez nem meglepetés.

– Nem.

– Robert Cole-t írt a bejelentőre. Ez elég közel van ahhoz az álnévhez, amit New Yorkban használt. Ráírtam a rajzra, de most nincs kéznél. Ronald valami.

– Ronald Copeland.

– Az. Címként meg egy postafiókot adott meg az iowai Iowa Cityben. Kocsival jött, a rendszámot is beírta, de a Des Moines-i gépjármű-nyilvántartó szerint ilyen rendszámot soha nem adtak ki. Mint kiderült, azért nem, mert feléjük nem ez a betűk meg a számok sorrendje.

– Érdekes.

– Gondoltam – felelte. – Arra jutottam, hogy vagy kitalálta a rendszámot, vagy azt írta le, ami a kocsin volt, csakhogy a rendszám nem iowai.

– Vagy mindkettő.

– Persze. Hogy végigvigyem a gondolatot. Ha New Yorkból jött kocsival, akkor feltehetően New York-i volt a kocsi rendszáma is, csak nem akart kellemetlenséget magának, ha valami sasszemű recepciós összehasonlítja a rendszámot azzal, amit a bejelentőre írt. Szóval ha meg akarod kérdezni a gépjármű-nyilvántartót.

– Jó ötlet – válaszoltam. Leírtam a rendszámot az újabb álnév mellé. – Az egyik itteni hotelban is iowai címet adott meg – jutott hirtelen eszembe. – Mason City, nem Iowa City. Miért pont Iowa?

– Lehet, hogy eredetileg onnan származik.

– Nem hiszem. A beszéde alapján született New York-i. Lehet, hogy a Dannemorában egy iowaival együtt ült. Tom? Hogyan került a rajz a recepcióshoz?

– Hogyan? Én mutattam meg neki.

– Azt hittem, nem nyitjátok újra az ügyet.

– Nem is nyitottuk – felelte, aztán egy ideig hallgatott. – Az meg az én dolgom, hogy mit csinálok szabadidőmben – mondta végül.

– Értem.

– Nem tudom, mire jutsz vele, Matt, de arra gondoltam, tudnod kell róla. Nem tudom, hogyan fogom folytatni, már ha egyáltalán képes leszek folytatni, de az biztos, hogy szólok, ha valamit kiderítek.

Letettem a telefont, és megint az ablakhoz léptem. Az utcán két egyenruhás rendőr beszélgetett egy utcai árussal, egy fekete férfival, aki pár hete a virágos előtt kezdte el árulni derékszíjait, sáljait és retiküljeit, no meg olcsó esernyőit, amikor esett. Általában Dakarból jönnek az Air Afrique valamelyik gépével, öten-hatan összeállnak, kivesznek egy szobát egy hotelban a Broadwayn, aztán pár havonta hazarepülnek a gyerekeikhez Szenegálba valami ajándékkal. Elég gyorsan elsajátítják az élet apró szabályait, köztük a járőrök megvesztegetését is, mert a két egyenruhás lassan elsétált, és még csak hátra sem néztek.

Ez rendes volt Havlicektől, gondoltam. Rendes tőle, hogy szabadidejében dolgozik egy olyan ügyön, amit a főnöke nem hajlandó újranyitni, sőt, még pár kollégáját is meg tudta győzni, hogy segítsenek neki.

Nem mintha olyan sokra mentek volna vele.

Megint az üvegre néztem, és hagytam, hogy magához hívjon. A szövetségi jövedéki adó zárjegye teljes egészében beborította a kupakot, lefutott az üveg nyakán, hogy amikor az ember kinyitja, azonnal el is tépje. Hüvelykujjam körmével alányúltam a zárjegynek. Aztán felemeltem az üveget, és a fény felé tartottam, pont úgy, ahogy napfogyatkozáskor a napba néz az ember a szeme elé tartott füstös üvegen keresztül. Néha arra gondoltam, hogy a pia ugyanez. Egyfajta szűrő, amelyen keresztül biztonságban nézhető az, amit a meztelen szem nem bírna.

Letettem az üveget, fogtam a telefonkagylót, és tárcsáztam.

– Faber Nyomda, Jim vagyok.

– Matt – mondtam. – Mizújs?

– Semmi. És nálad?

– Nem panaszkodhatom. Rosszkor hívlak?

– Nem. Elég lassú a napom. Most éppen egy kínai étteremnek nyomtatok étlapot, több ezret. Tudod, olyat, amit a futár bedob a levelesládádba.

– Szóval szemetet nyomtatsz.

– Pontosan – felelte derűsen. – Igyekszem hozzájárulni ahhoz, hogy a New York-i kukások ne maradjanak munka nélkül. És te?

– Nem sok. Lassú a napom nekem is.

– Aha. Tartanak Toninak búcsúztatót. Hallottad?

– Nem.

– Mi van ma? Csütörtök? Valamikor szombat délután. A családja Brooklynban temeti el. Van olyan arrafelé, hogy Dyker Heights?

– Bay Ridge közelében.

– Nos, ott lakik a családja, és ott lesz a virrasztás is, meg a halotti mise is. Toni barátai az AA-ből meg akarnak emlékezni róla, így valaki megszervezte, hogy a Rooseveltben találkozzunk. Ma este jelentik be a gyűlésen.

– Szerintem ott leszek.

Pár percig beszéltünk még, aztán Jim így szólt:

– Van még valami, Matt? Vagy mehetek nyomtatni az étlapokat?

– Nyomtasd bátran.

Letettem a kagylót, és leültem a fotelomba. Legalább húsz percig ültem benne.

Aztán felálltam, és megfogtam az üveget. Kimentem a fürdőbe, lecsavartam róla a kupakot, vele együtt a zárjegyet is, majd bal kezembe fogva megdöntöttem, mire tartalma a mosdókagylóba folyt. Megcsapott a jó bourbon illata, ahogy eltűnt a lefolyóban. Miután az üveg kiürült, a tükörbe néztem. Nem tudom, hogy mit láttam, vagy hogy mire számítottam.

Addig tartottam az üveget, amíg az utolsó csepp is kifolyt belőle, aztán visszacsavartam rá a kupakot, megnyitottam a csapot, és legalább egy percig folyattam rá a vizet. Amikor elzártam, még mindig éreztem a pia szagát. Még több vizet eresztettem, még a kagylót is kiöblítettem. Hiába. A bourbon szaga ott maradt a levegőben.

Megint felhívtam Jimet.

– Matt vagyok. Éppen most öntöttem a mosdókagylóba két deci Early Timest.

Jim egy ideig hallgatott.

– Van valami a piacon, amiről nem árt tudnod. Lefo-Jó a neve – szólalt meg végül.

– Mintha már hallottam volna róla.

– Lefolyókban érdemes használni, mert hatásos és olcsó. És ha véletlenül megiszod, hát pocsék az íze. Early Times. Az valami bourbon?

– Az.

– Én magam inkább whiskyt ittam. A bourbon íze olyan volt, mint a lakké.

– A whiskyé meg, mint valami orvosságé.

– Aha. Ennek ellenére mindkettő elérte a kívánt hatást, nem? – Egy pillanatra megint elhallgatott, aztán amikor megszólalt, a hangja komoly volt. – Érdekes hobbi. Bourbont önteni mosdókagylóba. Egyszer már csináltál ilyet.

– Párszor.

– Én csak egy alkalomra emlékszem. Nagyjából három hónapja lehettél józan. Nem, még annyi sem. A kilencvenedik nap előtt történt. Azt mondod, máskor is csináltál már ilyet?

– Tavaly karácsonykor. Szétesett a kapcsolatom Jannel, és sajnáltam magam.

– Emlékszem. De akkor nem hívtál fel.

– De hívtalak, csak történetesen nem említettem a bourbont.

– Mert kiment a fejedből.

Nem mondtam semmit. Ő sem. Valaki az utcán a fékbe taposott, a kocsi kerekei csikorogtak. Vártam a csattanást, de a jelek szerint sikerült időben megállnia.

– Szerinted mi az, amit csinálsz?

– Nem tudom.

– Feszegeted a határaidat? Azt akarod látni, milyen közel tudsz jutni a piáláshoz?

– Talán.

– Éppen elég kemény dolog józannak maradni. Ha nekiállsz feszegetni a határokat, egyre nehezebb lesz megállnod, hogy ne igyál.

– Tudom.

– Rengeteg lehetőséged volt, hogy helyesen cselekedj. Nem kellett volna bemenned az italboltba, nem kellett volna megvenned az üveget, nem kellett volna hazavinned. De ezt te mind tudod.

– Igen.

– És most hogy érzed magad?

– Mint egy istenverte bolond.

– Jogosan. Ezt leszámítva hogy érzed magad?

– Jobban.

– És ma nem fogsz inni?

– Ma nem.

– Helyes.

– Napi két deci a limitem.

– Ez éppen elég a te korodban. Találkozunk ma este a St. Paulban?

– Ott leszek.

– Helyes – mondta. – Szerintem ez egészen jó ötlet.

De még csak a délután közepén jártunk. Fogtam a zakómat meg a kabátomat. Már éppen be akartam zárni az ajtót, amikor eszembe jutott az üres piásüveg a szemetesben. Kiszedtem, belecsavartam a papírzacskóba, amiben kaptam, és a kabátom zsebébe tettem.

Nem akartam, hogy a szobámban legyen, vagy talán csak azt akartam elkerülni, hogy a szobaasszony megtalálja takarítás alkalmával. Feltehetően észre sem venné, elvégre nem olyan régen dolgozik a hotelban, így azt sem tudhatja, hogy régebben ittam, de már abbahagytam. Ennek ellenére valami oknál fogva magammal vittem az üveget, és két sarokkal odébb feltűnés nélkül beleejtettem a kukába, pont úgy, ahogy egy zsebtolvaj szabadul meg egy elemelt és kiürített tárcától.

Sétáltam egy kicsit. Mindenfélén gondolkoztam, és semmin sem.

Azt mondtam Jimnek, hogy jobban érzem magam, de egyáltalán nem voltam biztos abban, hogy ez az igazság. Az igaz, hogy közel jártam az iváshoz, de a krízis elmúlt, a megkönnyebbülés és a csalódás különös keverékét hagyva maga után.

De természetesen nem csak ezt éreztem.

A Central Parkban ültem egy padon kissé nyugatra a Sheep Meadow-tól. Tom Havliceken járt az eszem, és azt próbáltam kitalálni, vajon van-e értelme felhívni a gépjármű-nyilvántartót, és ellenőriztetni azt a rendszámot. Ha a rendszám vezet valahová, az csakis egy lopott kocsi lehet. És akkor mi van? Nem kocsilopás miatt fogják lecsukni Motley-t.

Járattam az eszem ezen meg azon, mélyen elmerültem gondolataimban, így alig vettem észre a srácot a rádióval. Ő is, meg a rádiója is túlméretesek voltak. Ennél hatalmasabb gettórádiót nem láttam még, csillogó króm és fekete műanyag, akkora, hogy egy repülőre fel sem engednék, csak csomagként lehetne feladni.

A kosárpályán persze kicsinek számított volna, de máshol nem. A srác legalább százkilencven magas volt, arányos testalkatú, széles vállal rendelkezett, és olyan combokkal, hogy feszült rajtuk a farmer, amely fekete volt, az alja meg kopott. Kosarascipőt hordott lazán lógó cipőfűzővel, kapucnija mélyen a szemébe lógott.

Velem szemben, az aszfaltjárda túloldalán egy nagyarab, középkorú nő ült a padon. Bokája felduzzadt, és fáradt beletörődés áradt belőle. Egy bestsellert olvasott a köztünk élő földönkívüliekről. Felnézett a könyvből, ahogy a srác közeledett a bömbölő rádióval.

A zene heavy metal volt. Azt hiszem, így hívják. Természetesen értelmetlenül hangos volt, nem is lehetett zenének tartani, sokkal inkább zajnak. Minden generáció ezt mondja a következő generáció zenéjéről, és számomra úgy tűnik, egyre megalapozottabban. Annyira hangos volt, hogy a szavakat sem tudtam kivenni, és minden egyes üteméből áradt a düh.

A pad másik végére ült le. A nő ránézett, arcán fájdalmas arckifejezéssel, aztán lassan a pad szélére húzódott. A srác nem is volt tudatában a nő jelenlétének, ahogy semmi másnak sem, csak saját magának és a zenének, és mihelyst a nő odébb húzódott, lerakta a helyére irdatlan zeneberendezését. A magnó ott ült hát velem szemben, és bámult rám. Tulajdonosa kinyújtotta hosszú lábát, és bokájánál keresztbe tette. Észrevettem, hogy a be nem fűzött cipő Converse All-Stars volt.

A nőre néztem. Nem látszott boldognak. Szinte láttam, ahogy latolgatja magában a lehetőségeit. Végül odafordult, és mondott valamit a srácnak, aki ha meg is hallotta, nem adta jelét. Csoda lett volna, ha meghallja az üvöltő zene mellett.

Valami lassan megmozdult bennem, és legalább olyan elemi ereje volt, mint a zenének. Vettem egy mély levegőt, az érzés átjárta a testemet, és felmelegített.

Hiába mondtam magamnak, hogy menjek onnan a pokolba, keressek egy másik padot, vagy bármi. Rendelet tiltja a hangos zenehallgatást, de senki sem tartatja be. Nem valamiféle lovagias érzéstől vezéreltetve keltem a nő segítségére. Ha annyira zavarta volna a zene, elmehetett volna máshová. Ahogy én is.

Ehelyett azonban előrehajoltam, és így kiáltottam:

– Hé!

Semmi válasz. Biztos voltam abban, hogy meghallott, csak nem akarta jelét adni.

Felálltam, közelebb mentem, és a járda közepéről mondtam hangosabban:

– Hé, te! Hé!

Fejét lassan felém fordította, tekintetét rám emelte. Feje nagy volt, arca lapos, szája vékony, orra, akár egy malacé. Állkapcsa már most kezdett megereszkedni, pár évekérdése csupán, hogy ronda tokát eresszen. Lapos arcát csak kiemelte rövidre nyírt haja. Azon tűnődtem, mennyi idős és hány kiló lehet.

A rádióra mutattam.

– Le kellene halkítani.

A srác szótlanul és hosszasan bámult, arcára mosoly ült ki. Mondott valamit, amit nem értettem, és a szájáról sem tudtam leolvasni. Aztán lassan és határozottan odanyúlt a hangerő gombhoz, amelyet azonban nem lefelé, hanem felfelé tekert. Nehéz volt elképzelni, hogy az a vacak még ennél is hangosabban szólhat, pedig így történt.

A srác mosolya vigyorrá szélesült. Hajrá, mondta a szeme. Csinálj valamit, ha nem tetszik.

Éreztem, ahogy a felkarom és a combom megfeszül. A belső hang igyekezett megnyugtatni, de én nem akartam meghallani. Ott álltam egy pillanatig, farkasszemet néztem a sráccal, aztán sóhajtottam, majd színpadiasan vállat vontam, és elsétáltam. Úgy éreztem, nevetése követ engem, de tudtam, hogy tévedek. Nem tudott volna olyan hangosan nevetni, hogy akkora ricsaj mellett meghalljam.

Húsz vagy harminc métert mehettem, amikor megálltam megnézni, hogy a srác figyel-e. Nem figyelt. Ott ült, ahol eddig, lába kinyújtva, karja a pad támláján, feje hátradöntve.

Hagyjad, mondtam magamnak.

A vér zubogva rohant az ereimben. Letértem a járdáról, és a bokrok mögé mentem. A talajt vastagon borították a lehullott levelek, de pont ezért nem kellett aggódnom, hogy zajt csapok. A fülét betöltő kakofónia mellett még egy tűzoltókocsit sem hallott volna meg.

Odalopakodtam mögéje, elég közel ahhoz, hogy érezzem a szagát.

– Hé! – kiáltottam, és mielőtt reagálhatott volna, átkaroltam a fejét, torkát a könyékhajlatomba szorítva. Felhúztam a srácot, és minden erőmet beleadva lehúztam a padról.

A srác küzdött, próbálta kihúzni a nyakát szorításomból, de nem sikerült. Kiáltani akart, hangja azonban bennrekedt, és csak hörögni volt képes. Inkább éreztem, semmint hallottam, hogy a torkában rezeg a hangszála.

Magammal ráncigáltam, miközben a lábával rúgkapált, sarka a földet túrta. Egyik cipője leesett a lábáról. Még erősebben szorítottam, teste görcsösen rángott, mire elengedtem, és a földre zuhant. Visszamentem a magnós rádióért, felkaptam, a fejem fölé emeltem, és a járdához vágtam. Műanyagdarabok repültek mindenfelé, de az az átkozott masina csak nem hallgatott el. Megint felemeltem, azzal az eltökélt szándékkal, hogy kinyírom. Megpördültem, és a pad betontalpához vágtam. A készülék darabokra törött, és azonnal elhallgatott, üreges csöndet hagyva maga után.

A srác ott volt, ahol hagytam. Valahogy sikerült felülnie, egyik kezével a háta mögött támaszkodott, a másikkal a torkát masszírozta. Szája nyitva volt, és mondani akart valamit, de nem jött ki hang a torkán, amelyet ezek szerint nagyon megszorítottam.

Ott ült hát némán egy hirtelen hangtalan világban. Amíg ezt próbálta megfejteni, odaléptem hozzá, és a bordái alatt belerúgtam. Azonnal elterült. Hagytam, hadd küzdje magát térdelő pozícióba, aztán megint megrúgtam, ezúttal a jobb válla alatt. A földre zuhant, és úgy maradt.

Meg akartam ölni. Szét akartam verni az arcát a járdán, ki akartam lapítani az orrát, és kiverni a fogait. A karomban és a lábamban éreztem a késztetést. Fölé álltam kihívóan, hogy meg mer-e mozdulni. Pár centire felhúzta magát, és arcát felém fordította, mire ránéztem, és hátralendítettem a lábam, hogy belerúgjak.

Aztán megálltam.

Nem tudom, hol találtam magamban az erőt, de egyik kezemmel megfogtam az övét, a másikkal meg a pulóverét, és talpra rántottam.

– Most takarodj – mondtam. – Különben megöllek. Esküszöm, hogy megöllek.

Meglöktem. Megingott, majdnem elesett, de sikerült megőriznie az egyensúlyát. Pár lépést tett arra, amerre mutattam, megállt, hátrafordult, aztán ment tovább. Nem futott, de nem is tökölt.

Egészen addig néztem, amíg el nem tűnt a kanyarban, aztán visszamentem a bűntény helyszínére. A srác fantasztikus magnós rádiójának darabjai a Central Park több négyzetméterét beborították. Pár órája egy papírpoharat hurcoltam magammal órákon át, mert nem akartam szemetelni, erre tessék.

A nő még mindig a padon ült. Egymásra néztünk, szeme elkerekedett. Úgy nézett rám, mintha nagyobb veszélyt jelentettem volna rá, mint a srác, akit elintéztem. Amikor egy lépést tettem feléje, úgy kapta maga elé a könyvét, mintha az egy kereszt lett volna, én meg egy vámpír. A borítóján egy háromszögfejű földönkívüli bámult rám mandula formájú szemmel.

Őrült mosolyt villantottam a nőre.

– Nincs miért aggódnia – mondtam neki. – A Marson így intézzük el a dolgokat.

18

Nagyszerű érzés volt. Az adrenalin egészen a Columbus Circle-ig elvitt, és közben együtt hullámzott a véremmel.

Aztán a hullámok elültek, és úgy éreztem magam, mint egy seggfej.

Mint egy szerencsés seggfej. A sors rám mosolygott, szinte tálcán nyújtotta át nekem a tökéletes ellenséget, aki nagyobb, fiatalabb és még nálam is faragatlanabb volt. Jogosan öntött el a düh, és ami a legjobb, a sors még egy bajba került dámát is prezentált nekem, akit megvédhettem.

Csodálatos. A srácot kis híján megöltem. Alaposan helybenhagytam, méghozzá olyan módon, amelyet a bíróság előtt ki nem provokált támadásnak hívnak. Könnyen lehet, hogy komoly kárt okoztam benne, gyakorlatilag majdnem megöltem. Összeroppanthattam volna a nyelőcsövét, vagy lerúghattam volna valamelyik belső szervét. Ha egy zsaru látja az egészet, akkor már a kapitányságon vagyok, a végén meg börtönben kötök ki, és meg is érdemlem.

Ennek ellenére nem nagyon tudtam együtt érezni a sráccal. Minden szempontból első osztályú rohadék volt, és ha az egészet megússza egy fájós torokkal meg egy felduzzadt májjal, akkor azt kapta, amit megérdemelt. De ki jelölt ki arra, hogy bosszúálló angyal legyek? Semmi közöm nem volt a viselkedéséhez, ahogy a büntetéséhez sem.

A Duzzadt Bokájú Dámának sem volt szüksége a védelmemre. Ha averziója volt a heavy metallal szemben, nyugodtan elmehetett volna onnan. Ahogyan én is.

Lássuk be: azért hagytam helyben a gyereket, mert nem jutottam semmire Motley-val. Nem tudtam megállítani, ezért a srác magnóját hallgattattam el. Nem tudtam legyőzni Motley-t, amikor szemtől szemben álltam vele az Attorney utcában, ezért aztán azzal egyenlítettem ki a számlát, hogy a srácot vertem el. Tehetetlen voltam abban, ami számított, ezért ott demonstráltam erőt, ahol nem számított.

Ami a legrosszabb, hogy ezzel tisztában is voltam. A dühroham annyira azért nem volt erőteljes, hogy elnyomja a fejemben ordító hangot, hogy azonnal hagyjam abba ezt a baromságot, és viselkedjem végre felnőtt módjára. Hallottam a hangot, ahogy akkor is, amikor a pia vásárlása ellen ágált. Vannak emberek, akik soha nem hallják saját, belső hangjukat, és talán tényleg nem tehetnek róla, hogy mit tesznek, és mit nem, de én tisztán és világosan hallottam a hangot, csak közöltem vele, hogy kussoljon.

Még időben észbe kaptam. Mindkétszer. Nem ittam, és nem rúgtam be a srác fejét, de ha ezek számítanak győzelemnek, hát nem voltam valami büszke rájuk.

***

Felhívtam Elaine-t a hotelból. Nem volt miről beszámolnia, ahogyan nekem sem, és nem is beszéltünk sokáig. Bementem a fürdőbe borotválkozni. Az arcom rendbe jött már annyira, hogy végre megint önborotvát használhattam a helyett az elektromos izé helyett. Óvatosan borotválkoztam, és nem vágtam meg magam.

Mindvégig éreztem a mosdókagylóból áradó piaszagot. Nem hiszem, hogy tényleg ott lett volna még a szag, hiszen nem lehetett, én mégis éreztem.

Az arcomat töröltem éppen, amikor megszólalt a telefon. Danny Boy volt az.

– Van valaki, akivel beszélned kellene – mondta. – Mit csinálsz éjfél, egy óra felé?

– Mit csináljak?

– Gyere el a Lúdanyóba, Matthew. Tudod, hogy hol van?

– Az Amsterdamon, ha jól emlékszem.

– Amsterdam sugárút és a Nyolcvanegyedik sarka. A harmadik ajtó a saroktól a sugárút keleti oldalán. Kellemes zenét játszanak, jót fog tenni neked.

– Nem heavy metalt?

– Micsoda randa egy gondolat. Fél egy? Keresd az asztalomat.

– Rendben.

– És, Matthew? Pénzt is hozz magaddal.

A szobámban maradtam, megnéztem a híradót, aztán elmentem vacsorázni. Meleg ételt akartam enni, és ez volt az első alkalom, hogy igazán éhes voltam azóta, hogy Motley csapdába csalt az Attorney utcában, ezért úgy döntöttem, rendeset eszem. Félúton voltam a thai étterem felé, amikor meggondoltam magam, és elballagtam az Armstrongba. Rendeltem egy nagy adag csilit fekete babból, és a biztonság kedvéért alaposan megszórtam szárított csilivel az amúgy is erős ételt. Legalább olyan jó érzés volt, mint szétverni azt a rádiót a parkban, és utólag egyáltalán nem bántam meg.

Elmentem vécére, és ugyan volt még vér a vizeletemben, de sokkal kevesebb, mint addig, ráadásul a vesém sem sajgott már annyira. Rendeltem kávét, aztán kinyitottam Marcus Aureliust, de nem sokat haladtam vele. Itt van egy bekezdés:

„Ne beszélj be magadnak többet, mint amennyit közvetlen érzéki benyomásaid a tudtodra adnak. Meghallod, hogy valaki rosszat mond rólad. Nos, ezt ugyan hallod, de nem látom, hogy emiatt sérelem ért volna. Látom, hogy a gyermekem beteg. Ezt látom, de azt, hogy veszélyben forogna az élete, már nem látom. Állj meg tehát az első benyomásoknál, ne tégy hozzájuk magadból semmit, s akkor nem érhet baj. Vagy nem bánom, tégy hozzájuk! De olyan emberhez méltó módon, aki fölkészült a világ összes esélyére.”

A tanács kiváltképpen hasznos egy detektív számára, de nem voltam biztos abban, hogy egyetértek vele. Tartsd nyitva szemed és füled, de ne értelmezd azt, amit láttál vagy hallottál. Vagy nem ezt mondja Aurelius? Egy ideig eljátszottam az ötlettel, aztán feladtam, letettem a könyvet, és élveztem a kávét meg a zenét. Nem tudom, mit játszottak, valami nagyzenekari dolgot. Élveztem, és nem éreztem úgy, hogy szét akarom verni a masinát, amelyből szól.

Pár perccel korábban érkeztem a gyűlésre. Jim már ott volt, egy kicsit beszélgettünk a kávéstermosz mellett anélkül, hogy szóba hoztuk volna korábbi telefonhívásaimat. Másokkal is váltottam pár szót, aztán leültem.

A szpíker a Bronxból jött, egy ír pasi volt a Fordham utcai részről. Nagydarab, borvirágos orrú alak, még mindig ugyanabban a hentesüzletben dolgozott, ahol egyszer elkezdte, még mindig ugyanaz a nő volt a felesége, akit először elvett, és még mindig ugyanabban a házban laktak, ahová először beköltöztek. Az alkoholizmus semmiféle látható jelet nem hagyott rajta egészen addig, amíg három éve detoxba nem került ideg- és májkárosodással.

– Világéletemben jó katolikus voltam – mondta –, de csak akkor kezdtem el igazán imádkozni, amikor kijózanodtam. Most napjában kétszer imádkozom. Minden reggel kérek, és minden este megköszönöm. És nem iszom.

A beszélgetés alatt egy idősebb figura, Frank, aki időtlen idők óta nem ivott már, azt mondta, hogy van egy ima, amely sokszor hasznára vált az évek során.

– Azt mondom: „Istenem, köszönök mindent úgy, ahogy van” – mondta. – Nem tudom, hogy jó-e neki hallani ezt, de nekem jó mondani.

Felemeltem a kezem, és elmeséltem, hogy aznap délután majdnem ittam, és ennél közelebb soha nem jártam a piáláshoz azóta, hogy kijózanodtam. A részletekbe nem mentem bele, de annyit azért elmondtam, hogy a piának való ellenállást leszámítva csak rosszat cselekedtem. Valaki azt válaszolta, hogy mindenkinek ez a legfontosabb: az egy italt ne igyuk meg.

A vége felé bejelentették Toni búcsúztatóját, melyet a Roosevelt Kórház egyik nagy termében tartottak szombat délután háromkor. Többen is említették Tonit a beszélgetés alatt, és azon spekuláltak, hogy miért lett öngyilkos.

A Flame-ben tovább folytatódott a találgatás, és ezt nagyon kényelmetlennek találtam. Tudtam valamit, amit ők nem, de nem akartam megosztani velük. Furcsa módon hűtlennek éreztem magam Tonihoz, amiért hagytam, hogy a halálát öngyilkosságnak higgyék, de ha elmondtam volna az igazat, csak még jobban összezavarok mindent, ráadásul még magamra is terelem a figyelmet. Amikor a többiek elkezdtek Toni haláláról beszélgetni, el akartam menni, de végül valaki témát váltott, és megnyugodtam.

A gyűlés tízkor ért véget, még egy órát töltöttem utána a Flame-ben. Aztán megálltam a hotelomnál, de nem keresett senki, így indultam tovább anélkül, hogy felmentem volna a szobámba.

Korán volt még a találkozómhoz Danny Boyjal. Észak felé sétáltam, kirakatokat nézegettem, és még akkor is megvártam a zöldet a zebránál, ha egyetlen kocsi sem jött az utcán. Ennek ellenére korán érkeztem a Nyolcvanegyedik és az Amsterdam sarkára. Továbbsétáltam, átmentem az utca túloldalára, és behúzódtam egy kapualjba a Lúdanyóval szemben. Ott álltam az árnyékban, és figyeltem az embereket, amint ki-be jöttek a kocsmából. Az utcát is szemmel tartottam. A kereszteződés délkeleti sarkán hárman álltak, három heroinfüggő a dílerükre várva. Nem láttam, hogy bármi közül lett volna akár hozzám, akár a Lúdanyóhoz.

Fél egy előtt két perccel bementem a kocsmába. A bal oldali fal mellett húzódott a bárpult, az ajtó mellett jobbra pedig a ruhatár állt. Odanyújtottam a kabátomat a félig ázsiai, félig fekete lánynak, aki cserébe adott nekem egy műanyag bilétát, aztán megindultam a helyiség belseje felé, amely hirtelen kiszélesedett. A téglafalakat diszkrét fény világította meg. A padlót vörös és fekete járólap borította sakktáblaszerűen. A kis színpadon három fekete férfi játszott zongorán, bőgőn és dobon. Hajuk rövid volt, szakálluk gondosan nyírt, mindannyian fekete öltönyt viseltek, fehér inget és kockás nyakkendőt. Úgy néztek ki, mint a Modern Jazz Quartet, csak éppen Milt Jackson ugrott ki a sarokra egy zacskó tejért.

A bárpult végében álltam, és felmértem a helyiséget, amikor a pincér odakacsázott hozzám. Úgy nézett ki, mintha a színpadon játszó együttes negyedik tagja lett volna. Ugyan nem láttam Danny Boyt, igaz, a szemem sem szokta még meg a sötétet, de megkértem a pincért, hogy vezessen oda Mr. Bell asztalához. Az asztalok közötti vékony kis ösvényen követtem őt.

Danny Boy asztala a színpad előtt állt, rajta egy jegesvödör, abban egy üveg vodka. Danny Boy mellényét merész sárga és fekete függőleges csíkok díszítették, ezt leszámítva ruházata olyan volt, mint a trióé és a pincéré. Előtte egy pohárban vodka állt, jobbján meg egy lány ült, aki szőke haját punk stílusban vágatta le, egyik oldalon hosszúra hagyva, a másikon meg szinte kopaszra borotválva. Ruhája fekete volt, dekoltázsa mély. Arca éhes hegyi róka arca volt, és ilyen arca annak van, aki olyan házban nő fel, amely előtt állandóan három-négy lerohadt kocsi áll.

Ránéztem a lányra, aztán Danny Boyra. Danny Boy megrázta a fejét, az órájára nézett, majd intett az egyik szék felé. Azaz nem a lányra vártam, így leültem. Még nem érkezett meg, akivel találkoznom kellett.

A trió húsz perc múlva szünetet tartott. Ezen idő alatt egyetlen szót sem szóltunk, a többi asztalnál ülők is a zenészeket hallgatták. Ahogy láttam, a vendégek fele-fele arányban voltak feketék és fehérek. Hirtelen megpillantottam egy ismerőst. Amikor először találkoztunk, strici volt, aztán rátört a kapuzárási pánik, melyet leküzdve afrikaiműtárgy-kereskedő lett, és boltot nyitott a Madison sugárúton. Hallottam, hogy jól megy neki, és el is hittem. Striciként is mindig remekül ment neki.

Miután a trió elhagyta a színpadot, megjelent egy pincérnő, tálcáján egy magas poharat hozott, benne színes itallal meg papírernyővel. Megkérdeztem, van-e kávéjuk.

– Egy pillanat – felelte szinte elnézést kérve. Semmi gond, nyugtattam meg, mire elment, hogy hozza a kávémat.

– Matt, ez itt Crystal – szólalt meg Danny Boy. – Crystal, köszönj szépen Matthew-nak.

Köszöntöttük egymást, és Crystal közölte, mennyire örül annak, hogy megismerhetett. Danny Boy megkérdezte, mi a véleményem a trióról. Jók, feleltem.

– A zongorista különösen – mondta. – Egy kicsit olyan, mint Randy Weston, és nagyon olyan, mint Cedar Walton. Akkor válik nyilvánvalóvá, amikor a másik kettő hagyja őt improvizálni. Tegnap éjjel szünet után végig szólózott. Nagyon különleges, nagyon ízléses volt.

Vártam.

– A barátunk úgy öt perc múlva itt lesz – közölte. – Arra gondoltam, szívesen hallgatod a fiúkat. Jó hely, ugye?

– Nagyon szép.

– És figyelnek rám. Ismersz engem, Matthew. A szokásaim rabja vagyok, és ha szeretek egy helyet, állandóan ott vagyok. Majdnem minden éjjel.

Megérkezett a kávé. A pincérnő letette elém, majd tálcájával elsietett egy másik asztalhoz. Miközben a trió játszott, nem szolgáltak fel italt, így a szünetekben kellett bepótolni az ivást. Sokan egyszerre két-három italt is rendeltek. Pár asztalon, ahogy Danny Boyén is, egy egész üveg állt. Ezt régebben tiltotta a törvény, sőt, feltehetően még most is tiltja, de eddig még nem kötöttek fel senkit érte.

Danny Boy öntött még vodkát a poharába, miközben én a kávémat kavargattam. Megkérdeztem, mit tud arról, akire várunk.

– Várjuk meg, amíg ideér – felelte. – Aztán magad hallgasd meg.

Egy órakor felénk indult a pincér, nyomában egy férfival. Tudtam, hogy őrá vártunk, annyira kilógott az összképből. Vékony, fehér emberke volt, sportzakót viselt, tengerészkék kordbársony nadrágot, és elég furcsán festett a sok fekete öltönyös bankigazgató között. Ezt érezhette is, mert zavartan toporgott, és egyik kezét a szék támlájára tette. Danny Boy kétszer is rászólt, hogy üljön már le, mire a férfi kihúzta a széket, és lehuppant.

Crystal ebben a pillanatban felpattant, biztosan ez volt a megbeszélt jel arra, hogy távozzon. Ránk mosolygott, aztán eltűnt az asztalok között. A pincérnő szinte azonnal megjelent. Én még egy kávét kértem, a vendégünk pedig sört. Hatféle sör volt, a pincérnő mindet felsorolta. A férfit mintha bosszantotta volna, hogy választania kell.

– Red Stripe – mondta végül. – Az miféle? – Jamaicai, felelte a pincérnő. – Az jó lesz – legyintett a férfi. – Abból hozzon egyet.

Danny Boy bemutatott minket egymásnak, szigorúan csak a keresztnevünket használva. A férfit Briannek hívták. Rákönyökölt az asztalra, és lenézett a kezére, mintha csak azt ellenőrizte volna, hogy tiszta-e a körme. Harminckét éves lehetett, arca kerek volt, és láthatóan kijutott neki a pofonokból az évek során. Sötétszőke haja a homloka felett ritkult.

Látszott rajta, hogy ült. Nem tudom mindig megmondani, de Brian akár táblát is viselhetett volna a nyakában.

Megérkezett a kávém és a sör. Fogta a hosszú nyakú üveget, elolvasta rajta a címkét, közben fintorgott. Aztán félretolta a poharat, amelyet a pincérnő letett elé, meghúzta az üveget, majd kézfejével megtörölte a száját.

– Jamaicai – mondta. Danny Boy megkérdezte tőle, ízlik-e neki. – Rendben van – felelte Brian. – Minden sörnek ugyanolyan az íze. – Letette az üveget, és rám nézett. – Maga keresi Motley-t.

– Tudod, hogy hol van?

Bólintott.

– Láttam.

– Honnét ismered?

– Honnét? Hát a börtönből. Együtt voltunk az E-blokkon. Aztán bezárták magánba harminc napra, és amikor kijött, máshová vitték.

– Miért kapott magánzárkát?

– Valaki meghalt.

Ekkor Danny Boy szólalt meg:

– Ez a büntetés gyilkosságért? Harminc nap magánzárka?

– Nem tudták bizonyítani, nem volt tanújuk, de mindenki tudta, hogy ki tette. – Egy pillanatra elkapta a tekintetemet, aztán lesütötte a szemét. – Tudom, hogy ki maga – folytatta. – Beszélt magáról.

– Remélem, szép dolgokat mondott rólam.

– Azt mondta, hogy meg fogja ölni magát.

– Mikor szabadultál, Brian?

– Két éve. Két éve és egy hónapja.

– És azóta mit csináltál?

– Ezt meg azt. Tudja.

– Persze.

– Amit csinálnom kellett. Megint rászoktam, amikor kijöttem, de most a methadone-programban vagyok benne. Az állam alkalmaz, és ha mulasztok egy napot, akkor végem. Tudja, hogy van.

– Tudom. Mikor láttad utoljára Motley-t?

– Egy hónapja is lehet. Talán több.

– Beszéltél vele?

– Miért beszéltem volna? Láttam az utcán. Ebből a házból jött ki. Aztán pár nap múlva megint láttam bemenni szintén ebbe a házba.

– Ez egy hónapja történt?

– Ja.

– És azóta nem láttad?

– De láttam. Párszor a környéken. Aztán meghallottam, hogy valaki keresi, ezért figyelni kezdtem. Ott álltam a sarkon, ahonnan látni a házat. Figyeltem, hogy ki megy be és ki jön ki. Motley még mindig ott él. – Mosolyszerűségre húzta a száját. – Kérdezősködtem is, tudja? Egy nővel lakik a lakásában. Azt is kiderítettem, hogy melyik az a lakás.

– Mi a cím?

Brian Danny Boyra nézett, aki bólintott. A férfi megint kortyolt a Red Stripe-ból.

– Nem tudhatja meg, hogy tőlem tudja.

Nem mondtam semmit.

– Rendben – bólintott Brian. – Keleti Huszonötödik utca kétszáznyolcvannyolc. A Második sugárút sarka felé. A sarkon van egy jó kávézó, nem is drága, jó a kaja. Jó lengyel kaja.

– Melyik lakás?

– Harmadik emelet hátul. Lepcourt néven van a csengő. Nem tudom, kinek a neve, talán a nőé.

Mindent leírtam, aztán becsuktam a noteszomat, majd közöltem Briannel, hogy Motley nem szerezhet tudomást a beszélgetésünkről.

– Az kurvára ki van zárva, ember – vágta rá. – Azóta nem beszéltem vele, hogy elvitték az E-blokkból. Most se fogok vele beszélni.

– Eddig sem beszéltél vele?

– Miért beszéltem volna? Amikor megláttam, azonnal felismertem. Olyan fura formája van a fejének. Az arca is olyan hosszú. Ha egyszer látja, soha többé nem felejti el. Nekem olyan az arcom, hogy észre se veszi. Egyik nap rám nézett az utcán. A szeme még csak meg se rezdült. Nem ismert fel. – Újabb szégyenlős mosoly. – Egy hét múlva maga sem ismer majd fel.

Mintha büszke lett volna rá. Danny Boyra pillantottam, aki két ujját tartotta fel. Előszedtem a tárcámat, abból meg négy darab ötvenest. Összehajtottam és a tenyerembe tettem a bankókat, majd átnyúltam az asztalon, és Brian kezébe csúsztattam őket. Elvette a pénzt, és kezét az ölébe ejtve rápillantott a bankókra. Amikor felnézett, megint mosolygott.

– Ez rendes magától – mondta. – Ez tök rendes magától.

– Egy kérdés.

– Mondja.

– Miért köpöd be Motley-t?

Rám nézett.

– Miért ne? Soha nem voltunk barátok. Az ember meg pénzből él. Tudja.

– Tudom.

– Különben is – folytatta –, az egy rohadt állat. Ezt is tudja, nem? Basszameg, csak tudja.

– Tudom.

– A nő, akinél lakik? Lefogadom, hogy megöli. Lehet, hogy már meg is ölte.

– Miért?

– Gondolom, mert szereti. Hallottam, ahogy egyszer erről beszélt. Azt mondta, a nők nem tartanak sokáig, nem tartósak, gyorsan elkopnak. Egy idő után meg kell ölni őket, aztán szerezni helyettük egy másikat. Sohase felejtem el, ahogy mondta. Az ember mindenféle baromságot hall, de ilyet én még sohase hallottam. – Megint meghúzta a sörét, aztán letette az üveget. – Mennem kell – mondta. – A sört kifizessem, vagy maga elrendezi?

– El van rendezve – felelte Danny Boy.

– Csak a felét ittam meg. De nem rossz. Ha valaki akarja a maradékot, tőlem megihatja. – Felállt. – Remélem, elkapja – mondta. – Az ilyennek nincsen helye az utcán.

– Nincs.

– Az van – magyarázta –, hogy a börtönben sincs helye.

– Mit gondolsz? – kérdeztem Danny Boytól.

– Mit gondolok, Matthew? Szerintem Brian a természet egyik legszebb alkotása. És még nagylelkű is. Meg akarod inni a sörét?

– Most valahogy nem.

– Én is maradok a vodkánál. Mit gondolok? Kétlem, hogy hazudott volna neked. Lehet, hogy a barátod már nem a Huszonötödik utcában lakik, de nem Brian adta neki a tippet, hogy lépjen le.

– Szerintem fél tőle.

– Én is.

– De valaki pár napja igencsak ügyesen előadta nekem, hogy mennyire fél Motley-tól, aztán szépen csapdába csalt. – Röviden összefoglaltam neki, mi történt az Attorney utcában. Ezen elgondolkodott, aztán töltött magának vodkát.

– Egyenesen belesétáltál.

– Tudom.

– Nincs olyan érzésem, hogy ez is csapda lenne – mondta. – Ám Brian barátunk nem egy jellem. Nem árt, ha óvatos leszel.

– A változatosság kedvéért.

– Pontosan. Ha nem csapda, akkor nem hiszem, hogy Brian szólna rólad Motley-nak. Szerintem nem akar közel kerülni hozzá. – Ivott egy kortyot. – Különben is, jól megfizetted.

– Ennyire nem számított.

– Tudom. Azt meg tapasztalatból tudom, milyen előnyei vannak annak, ha az ember többet ad, mint amennyire számítanak.

Ugyan nem célzásnak szánta, de eszembe jutott a tárcám. Elővettem, és kihúztam belőle két darab százast. Odaadtam neki, Danny Boy mosolygott.

– Ahogy Brian mondaná, ez nagyon rendes tőled. De nem kell most fizetned. Miért nem várod meg, hogy kóser-e az információja? Mert ha nem az, akkor nem tartozol nekem semmivel.

– Tartsd csak meg – mondtam. – Visszakérem, ha nem jó az információ.

– Persze, de…

– Ha meg az – folytattam –, akkor sem biztos, hogy ki tudlak fizetni, mert mi van, ha Motley elkap. Szóval tedd csak el.

– Nem ereszkedem le odáig, hogy erre válaszoljak.

– De a pénzt megtartod.

– Kétlem, hogy sokáig. Crystal drága játékszer. Nem akarsz itt maradni, Matthew? A trió mindjárt visszajön. Ha nem, akkor kifelé menet mondd meg annak a kis drágaságnak a bárpultnál, hogy már visszajöhet. És tedd el a pénzed, meghívtalak a kávéra. Istenem, olyan vagy, mint Brian.

– A második kávénak csak a felét ittam meg – mondtam neki. – Ahhoz képest, hogy instant kávé, nem is rossz. A maradékot nyugodtan megihatod.

– Milyen rendes tőled – felelte. – Tök rendes.

19

A taxisofőr megtalálta a megoldást a crackproblémára. A megoldás egyszerű: meg kell szüntetni az utánpótlást. A keresletet nem lehet csökkenteni, mert aki egyszer kipróbálta a cracket, az rá is szokott, a határokat nem lehet hermetikusan lezárni, és a gyártást sem lehet ellenőrizni Latin-Amerikában, mert a drogkereskedők hatalma nagyobb a kormányokénál.

– Mit kéne tehát csinálnia a kormányunknak? – kérdezte. – Megszállni a rohadékokat. Egy az egyben. Először megszállt területek lesznek, aztán ha az megvan, csatlakozhatnak az USA-hoz. Akkor szépen meg lehet szünteti a drogutánpótlást. És nem lesz több babzabáló mexikói sem, mert minek akarnának illegálisan idejönni, ha egyszer már Amerikában vannak? Ha meg lázadnak, azonnal állampolgárrá minősítjük őket, és jól besorozzuk a büdös valagukat az amerikai hadseregbe. Ott aztán majd megtanulják: rövid lesz a hajuk, tiszta az egyenruhájuk, rend a sátrukban, és katonai boltokban fognak vásárolni. Ha jól csináljuk, több problémát is megoldunk egyszerre.

Ott szálltam ki a taxiból, ahol az összes problémámat meg tudtam oldani egyszerre. A Tizedik sugárút és az Ötvenedik utca sarkán. A Grogannél, amelynek tulajdonosa Michael J. Ballou.

Amint beléptem az ajtón, a sörszag azonnal körbeölelt. Nem voltak sokan, a helyiségben csend honolt. Nem szólt a zenegép, senki sem dartsozott hátul. Burke állt a pult mögött cigarettával a szájában, és éppen tüzet próbált csiholni az öngyújtójából. Amikor meglátott, biccentett felém, aztán letette az öngyújtót, és rágyújtott egy gyufával.

Nem láttam mozogni az ajkát, de biztosan mondott valamit, mert Mick jelent meg mellette. Henteskötényét viselte, amely inkább volt kabát, semmint kötény. Felül egészen a nyakáig ért, lent meg a térdéig. Néhány vörösesbarna foltot leszámítva vakítóan fehér volt.

– Scudder – mondta. – Jó emberem. Mit iszol?

Egy kóla megteszi, feleltem. Burke töltött egy pohárral, és felém tolta a pulton. Mick felé emeltem a poharam, aki viszonozta a gesztust. JJ&S-t ivott, egy tizenkét éves ír whiskyt, melyet a Jameson gyár állít elő kis mennyiségben. Billy Keegan itta ezt egykor, amikor még az Armstrong csaposa volt. Párszor én is megkóstoltam. Még emlékeztem az ízére.

– Nem szoktál te ilyen későn errefelé járni – mondta Mick.

– Tartottam is attól, hogy nem lesztek nyitva.

– Nem szoktunk ilyenkor bezárni. Még két óra sincs. Négy felé húzzuk le a rolót. Azért vettem meg a kocsmát, hogy legyen hol innom hajnalban. Néha sokáig fenn kell maradnom. – Szeme összeszűkült. – Minden rendben?

– Miért?

– Úgy nézel ki, mint aki verekedett.

Elmosolyodtam.

– Ma délután verekedtem – feleltem –, de nem annak a nyomát látod. Pár napos a seb.

– Pár napos?

– Leülünk?

– Leülünk – felelte. Fogta a whiskysüveget, és egy asztalhoz vezetett. Kezemben a kólámmal követtem őt. Ahogy leültünk, valaki elindította a zenegépen Liam Clancy azon nótáját, amelyben bejelenti, hogy szabadnak született. A zene nem volt hangos, nem zavart minket, és addig egyikünk sem szólt, amíg a dal véget nem ért.

Akkor megszólaltam:

– Fegyverre van szükségem.

– Miféle fegyverre?

– Maroklőfegyverre. Automata pisztolyra vagy revolverre, mindegy. Elég kicsi legyen ahhoz, hogy magammal tudjam hordani, de elég nagy ahhoz, hogy meg tudjak állítani vele valakit.

Mickey pohara a harmadáig volt, ennek ellenére kihúzta a dugót a JJ&S üvegéből, töltött magának, aztán felemelte a poharát, és belenézett. Jó lett volna tudni, hogy mit látott.

Ivott a whiskyből, aztán letette a poharát.

– Gyere – mondta.

Felállt, hátratolta a székét. Követtem őt a hátsó helyiségbe. Az ajtón felirat tudatta, hogy idegeneknek tilos a belépés, és a figyelmeztetéshez egy biztonságosnak látszó zár is párosult. Mickey kinyitotta, aztán előreengedett.

Nem erre számítottam. Egy nagy asztal állt középen magában. A fal mellett egy velem egyforma magas Mosler széf, két oldalán zöld iratszekrények. A rézfogason egy esőkabát lógott, meg két zakó. A falakon két sorozat színezett rézkarc függött. Az egyik írországi helyszíneket ábrázolt, a másik meg franciaországiakat. Mickey egyszer mesélte, hogy az anyja ősei Sligo megyéből jöttek, az apja meg egy Marseilles melletti halászfaluból. Az asztal mögötti falon egy nagyobb kép lógott. Fekete-fehér fotó volt fehér paszpartuban és fekete keretben. Fehér vidéki házat ábrázolt, amelyet fák vettek körül, a távolban hegyek látszottak, az égen felhők.

– Az a farm – mondta. – Te soha nem jártál ott.

– Nem.

– Egyszer elmegyünk. Ellenville mellett van. Hamarosan havazni fog. Akkor szeretem a legjobban, amikor a környező hegyeket hó borítja.

– Gyönyörű lehet.

– Az is. – Odament a széfhez, és kinyitotta a kombinációs zárat. Ezalatt megnéztem a francia rézkarcokat. Az egyik hajókat ábrázolt egy kicsi és védett kikötőben. A címét nem tudtam elolvasni.

A képeket nézegettem, amíg meg nem hallottam a széf ajtajának csapódását. Megfordultam. Mickey egyik kezében egy revolvert tartott, a másikban meg féltucatnyi töltényt. Odamentem hozzá, mire felém nyújtotta a fegyvert.

– Ez egy Smith – mondta. – Harmincnyolcas, a töltények meg homorúak, így mindenkit megállítanak. A pontosság már más kérdés. Valaki lefűrészelt a csövéből erős két centit, és ezzel nem sok jót tett. A kakast is megberhelték, így kétszer kell felhúznod tüzelés előtt. Elfér a zsebedben, könnyen elő tudod rántani, de céllövőversenyen ne indulj vele. Célozni sem nagyon érdemes. Csak magad elé tartod, és tüzelsz.

– Rendben.

– Jó lesz?

– Jó – feleltem. Megforgattam a fegyvert a kezemben. Fegyverolaj szagát éreztem, de puskaporét nem, ami azt jelentette, hogy az utolsó használat óta kitisztították.

– Nincs megtöltve – mondta Mickey. – Csak hat töltényem van hozzá. Ha nem elég, akkor telefonálok, és hoznak még.

Megráztam a fejem.

– Ha hatból egyszer sem találom el – közöltem –, akkor úgyis mindegy. Nem fog időt adni arra, hogy újratöltsek. – Megpörgettem a dobot, aztán megtöltöttem. Sokan csak öt töltényt tesznek a dobba, mondván, így nincs élesre töltve a revolver, de én nem tettem, mert minden töltényre szükségem volt.

Megkérdeztem Ballou-tól, mennyivel tartozom.

Megrázta a fejét.

– Én nem üzletelek fegyverekkel – jelentette ki.

– Akkor is.

– Nem került pénzembe – folytatta. – És nincs is szükségem arra a pénzre, amit érte kapnék. Hozd vissza, ha már nincs rá szükséged. Ha meg van, akkor ne hozd vissza.

– Benne van a nyilvántartásban?

– Amennyire tudom, nincs. Valaki egy betörés során emelte el. Nem tudom megmondani neked, hogy kitől, de kétlem, hogy nyilvántartott fegyver lenne. A sorozatszám sincs benne. Ritkán szokták a nyilvántartott fegyverekből kireszelni a sorozatszámot. Biztos vagy abban, hogy jó lesz?

– Biztos.

Visszamentünk az asztalunkhoz. Ugyanaz a Liam Clancy-nóta szólt a zenegépből. A bárpult mögötti tévében egy westernfilm ment, de annyira le volt halkítva, hogy nem sokat hallhatott belőle az a három férfi, aki nézte. Ittam a kólámból, Mickey meg az ír whiskyjéből.

– Azt mondtam, hogy nem üzletelek fegyverekkel – szólalt meg Ballou. – De régen nem így volt. Hallottad már a háromdoboznyi Kalasnyikov történetét?

– Nem.

– Jó pár éve történt. Olyan régen, hogy akár bíróság előtt is elmondhatnám, mert elévült. Hét év az elévülési idő, ugye?

– A legtöbb bűncselekménynél igen. Az adócsalás és a gyilkosság viszont soha nem évül el.

– Nekem mondod. – Felemelte a poharát, és megnézte az italt benne. – Így történt. Volt háromládányi Kalasnyikov. AK-47-esek, tudod. Gépkarabélyok. Egy raktárban Maspethben, a Grand sugárút mellett. Nagy ládák, mindegyikben legalább harminc fegyver, összesen minimum száz.

– Kié volt?

– A miénk, miután lerobbantottuk a zárat a raktár ajtajáról. De a ládák túl nagyok voltak, és nem tudtuk felrakni őket a furgonra. Kinyitottuk a ládákat, és egyenként bepakoltuk őket. Nem tudom, kinek a fegyverei voltak, de törvényesen nem lehet ilyenje az embernek, ergo nem mehetett a rendőrségre. – Ivott egy kortyot. – És nekünk már megvolt rá a vásárlónk. Az ember ilyet nem lop, ha nincs meg a vásárlója.

– Ki volt a vásárló?

– Figurák, akik Hitler leszármazottainak látszottak. Kopaszra borotvált fej, kék ing, valami jelvény a zseben meg khakinadrág. Azt mondták, kiképzőtáboruk van az Adirondack-hegységben, a Tupper-tó környékén. Nagyon kellett nekik a fegyver, és többet fizettek, mint kellett volna.

– Szóval eladtad nekik.

– El én. Két nap múlva a Morrissey-ben ittam, amikor Tim Pat félrehívott. Emlékszel Tim Pat Morrissey-re.

– Hogyne.

– „Hallottam, hogy van pár felesleges gépkarabélyod”, mondja nekem. „Ezt meg hol hallottad?”, kérdem tőle. A lényeg az, hogy északír barátainak akart venni fegyvereket. Azt tudtad, hogy a Morrissey testvérek benne voltak, ugye?

– Hallani biztosan hallottam.

– Nagyon kellett nekik is a fegyver, és nem akarta elhinni, hogy már eladtam őket. Biztos benne, hogy ilyen gyorsan nem szabadulhattam meg tőlük. „Nem akarod eladni ezeket a fegyvereket ebben az országban”, mondja. „Gondolj csak bele, mit csinálnak majd az embereid.” Mit csinálnának, felelem neki, katonásdit játszanak, lődöznek, és a legrosszabb esetben lelőnek pár niggert. „Ezt nem tudhatod”, mondja nekem Tim Pat. „Lehet, hogy forradalmat csinálnak, és elfogják a kormányzót. Lehet, hogy odaadják a fegyvereket a niggereknek. Add el nekem a fegyvereket, és akkor tudni fogod, hogy kinek a kezébe kerülnek.”

Sóhajtott.

– Szóval visszaloptuk a fegyvereket, és eladtuk őket Tim Patnek. Annyit nem fizetett értük, mint a nácik. Piszkosul tudott alkudni. „Szent Írországért teszed!”, mondta, aztán még lejjebb alkudta az árat. Ennek ellenére kétszer adtam el ugyanazokat a fegyvereket, így nagyjából mindegy volt, hogy Tim Pat mennyit fizetett.

– Az eredeti vevők nem jöttek vissza?

Legyintett.

– Na, erre már nem vonatkozik az elévülés. Maradjunk annyiban, hogy nem voltak olyan helyzetben, hogy panaszkodjanak.

– Értem.

– Jó pénzt kerestem azokon a fegyvereken – mondta. – De amikor kikerültek az országból, én végeztem. Nem volt több fegyverem, kiszálltam a bizniszből.

Odamentem a bárpulthoz, és kértem még egy kólát. Burke most egy szelet citromot is dobott bele, hogy ne legyen olyan édes. Amikor visszaértem az asztalhoz, Mickey így szólt:

– Miért is mondtam el neked ezt a történetet? A fegyverek miatt kezdtem el, de voltaképpen miért is mondtam el neked?

– Nem tudom.

– Ha mi ketten leülünk, te meg én, akkor egyre csak jönnek a sztorik.

Belekortyoltam a kólámba. A citrom sokat segített.

– Nem kérdezted meg, hogy mire kell a fegyver.

– Semmi közöm hozzá.

– Talán.

– Neked fegyverre volt szükséged, nekem meg volt egy fölösleges. Nem hiszem, hogy engem akarnál lelőni vele, vagy kirámolni a kasszát.

– Nem valószínű.

– Akkor nem tartozol nekem magyarázattal.

– Nem – feleltem. – De jó a sztori.

– Nos, akkor az már egészen más tészta.

Elmondtam neki mindent. Talán a felénél járhattam, amikor Mickey felemelte bal kezét, Burke-re nézett, és kezével mintha egy vonalat húzott volna a levegőbe. A csapos kizavarta a vendégeket, és nekiállt bezárni a kocsmát. Amikor a székeket kezdte felrakni az asztalokra, Ballou intett neki, hogy menjen csak haza, a maradékot majd ő megcsinálja. A csapos lekapcsolta a lámpát a bárpult fölött és a mennyezeten, aztán kilépett az ajtón, és az acélrácsot is a helyére húzta, de a lakatot már nem zárta rá. Mickey bezárta az ajtót, fogott egy üveg whiskyt, letekerte róla a kupakot, én meg folytattam a történetemet.

Amikor végeztem, Ballou megint megnézte a Motley-ról készült rajzot.

– Ronda egy állat – mondta. – Látni a szemén.

– A férfi, aki rajzolta, soha nem látta őt.

– Nem érdekes. Akkor is benne van a szemében, ha nem látta. – Összehajtotta a rajzot, és visszaadta nekem. – A nő, akivel nemrég itt voltál.

– Elaine.

– Gondoltam. A nevére nem emlékszem, de csak ő lehetett. Tetszett.

– Nekem is.

– Régóta barátok vagytok.

– Évek óta.

Bólintott.

– Az embered azt mondta, hogy rákented a bűncselekményt. Most is ezt mondja?

– Ezt.

– És rákented?

Amikor elmeséltem a történetet, ezt a részt kihagytam, de most már nem láttam értelmét elhallgatni.

– Igen, rákentem – feleltem. – Szerencsésen eltaláltam, és azonnal összeesett. Üvegállkapcsa van. Nem emlékszel véletlenül egy Bob Scatterfield nevű bokszolóra?

– Véletlenül emlékszem. Mintha minden összecsapása meg lett volna bundázva. Mármint azok, amiket elvesztett. Ment előre, mint valami bika, aztán kapott egyet az állkapcsára, és eldőlt, mint akit agyonvágtak. Persze így nem lehet megbundázni egy meccset, de az átlagember gondolkodása idáig nem jut el. Bob Scatterfield. Évek óta nem hallottam ezt a nevet.

– Nos, Motley-nak olyan az állkapcsa, mint Scatterfieldnek volt. Miközben eszméletlenül feküdt, a fegyvert a kezébe tettem, és párszor elsütöttem. Amúgy minden más stimmelt, csak azt akartam, hogy pár évre rács mögé zárják.

– És bíztál ebben a nőben?

– Igen. Nem vert át, azt mondta, amit mondania kellett a bíróság előtt.

– Jó véleménnyel voltál róla.

– Most is jó véleménnyel vagyok róla.

– Jogosan, ha tényleg azt mondta, amit mondania kellett.

– Szóról szóra. Azt hitte, hogy a fegyver Motley-é. Én hoztam magammal, egy nyilvántartásba nem vett kis automata volt. A tenyerembe rejtettem, és amikor megmotoztam, úgy tettem, mintha nála találtam volna, így Elaine-nek nem volt oka azt hinni, hogy nem Motley-é. De azt már látta, ahogy a kezébe teszem az automatát, ujját a ravaszra nyomom, aztán párat beleeresztek a falba. Elaine ennek ellenére eskü alatt vallotta, hogy Motley meg akart ölni engem, és többször is rám lőtt. Jegyzőkönyvbe mondta, aztán miután legépelték, és odatették elé, szépen aláírta.

– Kevesen vannak, akire ennyire lehet számítani.

– Tudom.

– És bejött. Motley-t bezárták.

– Be, de kétlem, hogy értelme lett volna.

– Ezt meg miért mondod?

– Amióta kiszabadult, legalább nyolc embert megölt. Ebből ötöt Ohióban, hármat meg itt.

– Több embert ölt volna meg, ha az elmúlt tizenkét évet szabad emberként tölti.

– Talán igen. Talán nem. De az okot én adtam arra, hogy kiválassza az áldozatait. Megszegtem pár szabályt, széllel szembe pisáltam, és most az arcomba fújja az egészet.

– Mi mást tehettél volna?

– Nem tudom. Nem sokat gondolkodtam rajta akkor, amikor történt. Inkább ösztönösen cselekedtem. Úgy gondoltam, Motley-nak börtönben a helye, és mindent megtettem azért, hogy oda is kerüljön. Most azonban, azt hiszem, nem ezt tenném.

– Miért? Csak mert leszoktál a piáról és megtaláltad istent?

Felnevettem.

– Nem tudom, megtaláltam-e istent – feleltem.

– Azt hittem, ezt csináljátok ezeken a gyűléseken. – Lassan lecsavarta a kupakot a whiskysüvegről, és töltött magának. – Hogy mostanra már tegező viszonyban vagytok istennel.

– Egymással tegező viszonyban vagyunk, és biztos vannak, akik valamiféle munkakapcsolatot is kialakítottak vele.

– De nem te.

Megráztam a fejem.

– Nem sokat tudok istenről – mondtam. – Még abban sem vagyok biztos, hogy hiszek benne. De ez egyik napról a másikra változik.

– Aha.

– Most viszont már nem játszom olyan gyorsan istent, mint régen.

– Néha az embernek istent kell játszania.

– Lehet. Nem tudom. Most már ritkábban érzem szükségét. Akár van isten, akár nincs, lassan leesik nekem, hogy isten nem én vagyok.

Mickey elgondolkodott ezen, közben bele-belekortyolt a whiskyjébe. Ha az ital gyakorolt is rá bármiféle hatást, én nem láttam. A hotelszobámban történtek valamiféle vízválasztónak bizonyultak, és azt követően egy ideig nem fenyegetett az ivás veszélye. Egy időben kocsmába alig mertem betenni a lábam, pedig csak kólát iszogattam a piások között, de most már ott is biztonságban éreztem magam.

– Hozzám fordultál – mondta Mickey. – Fegyverre volt szükséged, és hozzám fordultál.

– Arra gondoltam, neked talán van.

– Nem a rendőrökhöz fordultál, nem a józan barátaidhoz. Hanem hozzám.

– Egyetlen zsaru sincs, aki a kedvemért megszegné a szabályokat, most legalábbis nincs. A józan barátaim meg azt sem tudják, hogyan néz ki egy pisztoly.

– Nem csak fegyverért jöttél hozzám, Matt.

– Azt hiszem, nem csak azért.

– El akartál mondani egy történetet. Van valaki, aki az egész sztorit hallotta már?

– Nincs.

– Azért jöttél, hogy elmondd. El akartad mondani, és nekem akartad elmondani. Miért?

– Nem tudom.

– Semmi köze nem volt ennek a fegyverhez. És ha nem tudtam volna neked pisztolyt adni? – Anyja szülőhazáját idéző zöld szeme végigmért. – Ugyanitt ülnénk – mondta. – És ugyanezeket a szavakat mondanánk.

– Akkor miért adtál fegyvert?

– Miért ne adtam volna? Nem sok hasznát veszem a széfbe zárva. Tudok szerezni fegyvert, ha hirtelen rám tör az inger, hogy le akarok lőni valakit. Akkor meg miért ne adjak neked?

– Tegyük fel, hogy nem lett volna. Tudod, hogy mit tettél volna? Fogod magad, és szerzel egyet.

– Miért szereztem volna?

– Nem tudom – feleltem. – De ezt tetted volna. Nem tudom, miért.

Mickey csak ült, és ezen gondolkodott. Én kimentem a vécére, és odaálltam egy cigarettacsikkekkel teli piszoár elé. A vizeletem rózsaszínű volt, de ez már nem aggasztott. A vesém kezdte összeszedni magát.

Visszafelé beléptem a pult mögé, és elvettem egy ásványvizet. Amikor odaértem az asztalhoz, Ballou már talpon volt.

– Gyere – mondta. – Fogd a kabátod. Friss levegőre van szükségünk.

Mickey a kocsiját egy huszonnégy órás parkolóban tartotta a Tizenegyedik utcában. A nagy, ezüstszínű Cadillac minden ablaka sötétített volt. Az őr a kocsit és tulajdonosát is tisztelettel kezelte.

A város mozdulatlan volt, az utcák üresek. Átgurultunk a városon, aztán rákanyarodtunk jobbra a Második sugárútra. Ahogy kereszteztük a Harmincnegyedik utcát, Mickey megszólalt:

– Meg kell nézned a házat, ahol lakik. Amennyit fizettél az információért, legalább azt tudd, hogy nem egy üres telek van-e ott.

– Nem rossz ötlet. Amikor utoljára üres telken jártam, nem éppen kellemes dolgok történtek velem.

Leparkolt egy buszmegállóban, én belepillantottam a noteszomba, aztán kiszálltam a kocsiból, hogy megkeressem a címet, amelyet Brian adott nekem. Az épület egy ötemeletes koszfészek volt, a földszinten egy szabóval. Egy kézzel írott tábla gyors átalakításokat és még gyorsabb kiszolgálást ígért. Odaléptem a csengőkhöz. Emeletenként négy lakás volt. A 3. C lakás mellett ez a név állt: Lepcourt.

– A név ott van a csengőn – mondtam Mickey-nek. – Ez persze nem jelenti azt, hogy Motley ott is lakik, de ha ez a Brian mesét talált ki nekem, akkor legalább valós elemekből dolgozott.

– Csöngess fel, hátha otthon van.

– Nem, azt nem akarom. Figyeld az utcát, jó? Körbe akarok nézni.

Ballou a testével takart, amíg a lépcsőház ajtaját egy hitelkártyával kinyitottam. Végigsétáltam a vékony folyosón, el a lépcső és a két hátsó lakás ajtaja előtt. A hátsó udvarra vezető ajtónál megálltam, kinyitottam, majd a zár nyelve mellé egy fogpiszkálót dugtam, nehogy kizárjam magam.

A jelenlétem megzavart pár patkányt. Átmentem a kis udvaron, és a falhoz állva megnéztem, melyik a 3. C jelű lakás ablaka. A tűzlépcsőtől nem láttam rendesen, de annyit ki tudtam venni, hogy a 3. C-ben nem ég a villany. Az udvarra néző helyiségben legalábbis biztosan nem.

Az egyik szemetesre állva akár el is érhettem volna a tűzlépcső alját, hogy felhúzódzkodjam rá. Némi vita után elvetettem az ötletet, mert túl kockázatos volt, és nem tudhattam, hogy mit érek el vele. Visszamentem az épületbe, a fogpiszkálót meg otthagytam a zárban, hátha a későbbiekben valami oknál fogva be kell majd jutnom az épületbe a hátsó udvarról. Felmentem a harmadik emeletre, és benéztem a kulcslyukon, de nem láttam semmi fényt. Fülemet az ajtóra tapasztottam, ám semmit sem hallottam.

Kezemet a zsebembe csúsztattam, megérintettem a kis Smitht, és úgy babráltam, mint valami imafüzért, miközben azon gondolkodtam, hogy mit tegyek. Motley vagy ott volt, vagy nem. Ha tudtam volna biztosan, hogy otthon van, akkor berúgom az ajtót, és valahogy legyűröm. Ha tudtam volna, hogy a lakás üres, akkor feltöröm a zárat, és úgy megyek be, hogy semmi nyomot nem hagyok magam után. De egyiket sem tehettem, mert nem tudtam, hogy otthon van-e. Nem kockáztathattam. Egyetlen előnyöm volt ezen a ponton: Motley nem tudta, hogy tudom, hol lakik. Nem valami nagy előny, de mindenképpen meg kellett tartanom.

Amikor lementem, Ballou az utcán állt egy lámpaoszlopnak támaszkodva, és fehér köténye szinte világított. Odaballagtunk a kocsijához, majd Mickey közölte, hogy éhes, és ismer egy helyet, amit én is kedvelnék.

– Bármikor ihatsz, soha nem nézik, hány óra van – mondta. – Feltéve, hogy ismernek.

– Aludnom kellene – feleltem.

– Még csak fáradt sem vagy.

Igaza volt. Nem voltam fáradt. Nem tudom, honnét tudta, mert biztosan fáradtnak látszottam, de az este valamiképpen mégis feltöltött. Mickey délre indult, aztán nyugatnak, majd egy régimódi étteremnél leparkolt a tűzcsap előtt, pár sarokra a Holland-alagúttól. Egy fehér hajú pincérnő kihozta az étlapokat. Ballou steaket rendelt és tojást, a steaket véresen, a tojást lágyan. Én philadelphiai sertéspogácsát rendeltem rántottával. És kávéval.

– Nem kóstolja meg a kávéspecialitásunkat?

Megkérdeztem, hogy az micsoda. A pincérnő feszengett, mire Mickey közölte vele, hogy nekem feketekávét hozzon, de ő a specialitásból kér. Ekkor esett le, és nem voltam meglepve, amikor kiderült, hogy a kávéspecialitás nem más, mint whisky kávésbögrében.

– Megadhatnád a rendőrségnek a címét – mondta Mickey.

– Meg. Csak nem tudom, mihez kezdenének vele. Feljelentést akartam tenni ellene, de Durkin nem is figyelt rám.

– Ezt egyedül kell megcsinálnod.

– Egyedül?

– Szerintem igen. Ez kettőtök ügye. Kettőtöknek is kell rendeznetek.

– Én is így gondolom – ismertem el. – De ennek semmi értelme. Nem mintha egyenrangú ellenfelek lennénk. Motley egy vérszomjas pszichopata állat, és nagyon örülnék, ha elcsapná az utcán a busz.

– Meghívnám a sofőrt egy italra.

– Én meg egy új buszt vennék neki. De nem várhatok arra, hogy elcsapja a busz, és ennek nagyjából annyi az esélye, mint annak, hogy a rendőrök kapcsolják le. Felhívott az az ohiói rendőr. Nyomozott a szabadidejében a saját szakállára, és talált egy motelrecepcióst, aki felismerte Motley-t. De ez sem számít. Egyedül kell szembenéznem vele, és bárcsak tudnám, hogy miért.

– Mert személyes az ügy.

– Az lenne? Én még csak dühös sem vagyok. Az voltam, de kiadtam magamból az összeset, amikor elvertem azt a hülyegyereket a parkban. Ha nem fut el, akkor könnyen lehet, hogy megölöm, Mickey.

– Nagy veszteség lett volna.

– Az lett volna, ha lecsuknak miatta. Szóval akkor és ott kiadtam a dühömet. Biztos most is dühös vagyok, csak éppen nem érzem. Biztos utálom azt a rohadt Motley-t, de ezt sem érzem. Csak azt érzem.

– Mit?

– Hogy tennem kell valamit.

– Aha.

– Ő az én problémám, és nekem kell megoldanom. Talán azért, mert tizenkét éve tényleg rákentem a lövöldözést. Nem a szabályok szerint játszottam, és ami azóta történt, az az én felelősségem. Akárhogy is, tennem kell valamit. Olyan, mint egy hókupac az ajtóm előtt. Ha nem takarítom el, soha többé nem mehetek ki a házamból. – Megittam a kávé maradékát. A bögre alján összegyűlt a zacc, akár a sár. – Csakhogy Motley egy láthatatlan hókupac – mondtam. – Van róla egy rajzom, ami tizenkét éves emlékek alapján készült. Azóta nem láttam. Állandóan a hátam mögé pillantok, de sosincs ott.

– Ott volt. Azon az üres telken.

– Tényleg? Ha visszagondolok arra az éjjelre, akár álmodhattam is az egészet. Egyszer sem láttam Motley arcát. Szinte végig mögöttem állt. Amikor meg akartam ütni, azt sem láttam, mit csinálok. Olyan sötét volt, akár egy szénbányában, és csak egy alak körvonalát láttam magam előtt. Aztán arccal a mocsokban találtam magam, elvesztettem az eszméletemet, és amikor magamhoz tértem, már egyedül voltam. Akár még hálás is lehetek a sérüléseimért, mert ezek legalább bizonyítják, hogy tényleg megtörtént. Valahányszor vécére megyek, újabb bizonyítékát látom annak, hogy nem én találtam ki.

Mickey bólintott, aztán mutatóujjával végigsimította egy régi seb nyomát a bal kézfején.

– Néha a fájdalom jelenti a vigaszt – mondta.

– El akarom kapni, és be akarom vinni a rendőrségre – folytattam. – Az a vicces, hogy erre több az esélyem, mint a zsaruknak. Én csak egy állampolgár vagyok, szóval a Legfelsőbb Bíróság határozataival nekem nem kell foglalkoznom. Nem kell alapos indok arra, hogy átkutassam a lakását, és a bizonyíték akkor is bizonyíték marad, ha törvénytelen módon jutottam hozzá. Nem kell neki felolvasnom a jogait. Ha sikerül kiszednem belőle egy beismerő vallomást, senkit sem érdekel, hogy beszélt-e előtte az ügyvédjével. Bármit rögzíthetek, amit mond, és még csak szólnom sem kell neki.

A pincérnő hozott még kávét.

– Bilincsben akarom látni őt, Mickey. Azt akarom, hogy lecsukják, és hogy tudja, soha többé nem lesz szabad ember. És szerintem igazad van. Nekem kell bevinnem őt.

– Lehet, hogy nem fog menni. És lehet, hogy használnod kell a fegyvert.

– Ha kell, akkor használni fogom.

– Én az első adandó alkalommal használnám. Hátba lőném.

Talán én is. Nem tudtam megmondani, hogy mit fogok tenni. És azt sem, hogy mikor. Motley-ra vadászni olyan volt, mint fekete macskát kergetni egy fekete szobában. Eddig mindössze a címét sikerült kiderítenem, de még azt sem tudtam, hogy valóban ott lakik-e.

Rendőrként több étterembe is jártam, ahol nem kaptam számlát. A tulajok szerették, hogy ott vagyunk, a jelenlétünk megért nekik pár ebédet. A jelek szerint vannak éttermek, ahol a bűnözőkkel vannak ugyanígy, mert mi sem kaptunk számlát. Mindegyikünk hagyott egy ötdollárost a pincérnőnek, Mickey pedig kért még a pultnál két kávét elvitelre.

A Cadillac szélvédőjén egy cetli fityegett tilosban parkolásért. Ballou összehajtotta, és megjegyzés nélkül zsebre tette. Az ég kezdett világosodni, a reggel csendes és friss volt körülöttünk. A folyó mellett gurultunk, majd át a George Washington hídon Jersey-be, aztán északra a Palisades autópályán, hogy végül megálljunk egy kilátónál a Hudson fölött. Mickey orral rágurult a rácsra, aztán ott ültünk, és néztük a napfelkeltét a város fölött. Kétlem, hogy egy tucat szónál többet váltottunk volna azóta, hogy eljöttünk az étteremből, és most is hallgattunk.

Mickey kivette a kávénkat a papírzacskóból, és az egyik papírpoharat odanyújtotta nekem. A kesztyűtartóból előszedett egy kétdecis flaskát, lecsavarta a kupakját, és whiskyt öntött a sajátjába. Megrándulhattam, mert Ballou rám emelte a tekintetét.

– Én is így ittam a kávét – mondtam.

– Tizenkét éves ír whiskyvel?

– Bármilyen whiskyvel. Jobbára bourbonnel.

Rácsavarta a flaskára a kupakot, aztán nagyot kortyolt a kávéból.

– Néha – jegyezte meg – azt kívánom, bárcsak innál.

– Ezt már mondtad.

– Viszont ha most a flaskáért nyúlnál, eltörném a karodat.

– Nem akarod, hogy megigyam a whiskydet.

– Nem akarom, hogy bárki whiskyjét megidd. És még csak meg sem tudom mondani, hogy miért. Voltál már itt?

– Évek óta nem. Ilyen korán meg még soha.

– Ilyenkor a legjobb. Hamarosan misére megyünk.

– Misére?

– A nyolcórai misére a St. Bernardba. A hentesek miséjére. Egyszer már eljöttél velem oda. Mi olyan vicces?

– Életem felét templomok pincéjében töltöm, de te vagy ez egyetlen templombajáró, akit ismerek.

– A józan barátaid nem járnak?

– Gondolom, néhányan járnak, de ha járnak is, soha nem beszélnek róla. Miért akarsz elvinni engem misére, Mickey? Még csak nem is vagyok katolikus.

– Nem annak neveltek?

Megráztam a fejem.

– Félig-meddig protestánsnak. A családból senki sem járt rendszeresen templomba.

– Aha. Nem mindegy? Kurvára nem kell katolikusnak lenned, hogy elmenj egy kurva misére, nem igaz?

– Nem is tudom.

– Én nem isten miatt megyek. Nem is a kurva egyház miatt. Hanem az apám miatt, aki minden reggel ott volt egész életében. – Húzott egy rövidet a flaskából. – Istenem, ez milyen jó. Túl jó ahhoz, hogy kávéba tegyem. Nem tudom, az apám miért járt misére, és azt sem tudom, hogy én miért járok. Néha egy hosszú éjszaka után egyszerűen csak ott akarok lenni, és a mai éjszaka jó volt. Gyere velem misére.

Visszamentünk a városba, a kocsit meg a nyugati Tizennegyedik utcában hagytuk Twomey temetkezési vállalkozása előtt. A nyolcórai misét a St. Bernard melletti kis kápolnában tartották. Alig kéttucatnyian lehettünk, minden második férfin – Ballou-hoz hasonlóan – fehér kötény volt. Mise után majd szépen visszamennek a hentesüzletükbe dolgozni.

Azt csináltam, amit a többiek, álltam, ültem vagy térdeltem, amikor ők álltak, ültek vagy térdeltek. Áldozáskor azonban maradtam a helyemen. Mickey is, meg még három vagy négy férfi.

Mickey így szólt a kocsiban:

– És most hová? A hotelodba?

Bólintottam.

– Aludnom kell.

– Nem aludnál jobban egy olyan helyen, amiről Motley nem tud? Van egy lakásom, ahol elalhatsz.

– Talán később – feleltem. – Most még biztonságban vagyok. Engem tartogat utoljára.

20

A Northwestern előtt a sebességváltót üresbe tette.

– Megvan a fegyvered.

– A zsebemben.

– Ha kell még töltény.

– Ha kevés ez a hat, akkor nagy bajban vagyok.

– Ha kell bármi.

– Kösz, Mickey.

– Néha azt kívánom, bárcsak innál – mondta. – Aztán meg örülök annak, hogy nem piálsz. – Rám nézett. – Miért van ez?

– Nem tudom, de azt hiszem, értelek. Néha azt kívánom, bárcsak ne innál, máskor meg annak örülök, hogy iszol.

– Senki mással nem tudok így eltölteni egy éjszakát.

– Én sem.

– A mise sem volt olyan rossz, ugye?

– Egyáltalán nem.

Rám nézett.

– Szoktál imádkozni? – kérdezte.

– Néha beszélek magamban. Mármint a fejemben.

– Ismerős.

– Lehet, hogy ez imádkozás. Nem tudom. Talán abban a reményben teszem, hogy valaki meghallja.

– Aha.

– A minap hallottam egy új imát. Egy idősebb férfi azt mondta, hogy számára ez a leghasznosabb ima. „Istenem, köszönök mindent úgy, ahogy van.”

Mickey szeme összeszűkült, ahogy halkan elismételte az imát, aztán ajka lassan mosolyra húzódott.

– Ez remek – mondta. – Hol hallottad?

– Egy gyűlésen.

– Ilyesmiket hallasz a gyűléseken? – Halkan felnevetett, és egy pillanatig azt hittem, mondani fog még valamit. Végül kiegyenesedett, és így szólt: – Nem akarlak feltartani. Menj aludni.

A szobámban levettem a kabátomat, felakasztottam, aztán a zakóm zsebéből előhúztam a pisztolyomat. Megpörgettem a dobot, a töltényeket a markomba szórtam. Homorú végű töltények voltak, amelyeket úgy terveztek, hogy becsapódáskor azonnal felrobbanjanak. Ez több kárt tud okozni, mint a normális töltények, ráadásul az a veszély sem fenyeget, hogy gellert kap, mert a töltény a becsapódáskor tényleg felrobban.

Ha azon a napon, évekkel ezelőtt, ilyen töltényem lett volna, akkor talán nem hal meg miattam az a gyerek Washington Heightsban. Ki tudja megmondani, mennyivel lett volna más az életem? Volt idő, amikor órákon keresztül képes voltam piálás közben ezen rágódni.

Újratöltöttem a fegyvert, aztán tárgyakra céloztam a szobámban, hogy ráérezzek a revolverre. Levettem a zakómat, és megpróbáltam egy kényelmes és jó helyet találni neki az övemben. Egy vállra akasztható pisztolytáska lenne a legjobb, döntöttem el, és eszembe véstem, hogy vegyek egyet. Másra is szükségem volt. Bilincsre, hogy mozgásképtelenné tegyem Motley-t, miközben kikérdezem. És persze azért, hogy semlegesítsem azokat az erős kezeit. Volt is egy bolt a keleti Huszadik utca környékén, a Rendőrakadémia mellett, ahol pisztolytáskát is kapni, ráadásul odafelé megállhatok Lepcourt lakásánál. A boltban kapható dolgok egy részét csak rendőrök vehették meg, de a bilincs nem ebbe a kategóriába tartozott.

Akár még golyóálló mellényt is vehettem volna, és azon tűnődtem, vajon érdemes lenne-e. Nem számítottam arra, hogy Motley le akar lőni, viszont lehet, hogy az ujjai ellen védelmet nyújthatott volna. Megkérdezni ugyanakkor nem állt szándékomban az eladótól.

– Mi történik, ha valaki a bordáim közé akarja nyomni az ujját?

– Mi a baj, uram, esetleg csiklandós?

Egy magnó sem ártana. Bármilyen kisebb modell, ami mikrokazettára rögzít. A detektívügynökség irodájában sok volt belőle, talán megengedik, hogy elhozzak egyet pár napra. De talán még egyszerűbb lenne, ha elmennék egy műszaki boltba, és vennék magamnak egyet. Nem kell a legmodernebb, egy átlagos meg csak nem kerül olyan sokba.

Letettem a fegyvert az éjjeliszekrényre, és levetkőztem. A fürdőben megeresztettem a forró vizet, és amíg a kád lassan megtelt, bekapcsoltam a tévét. Az egyik független csatornán elkaptam a híreket. A vezető hír a hitelezési válságról szólt, majd egy mosolygós lány fogpasztamosollyal közölte, hogy a rendőrség szerint kapcsolat lehet egy kisegítő rendőr halála a West Village-ben és a ma hajnali Turtle Bay-i támadás között.

A rendőrről eddig még nem hallottam, ezért felfigyeltem a hírre. A lány azzal folytatta, hogy a rendőrség szerint a kisegítő rendőr halálának és a Turtle Bay-i támadásnak köze lehet egy bizonyos Elizabeth Scudder megerőszakolásához és halálához. A ma reggeli támadás áldozatát, egy egyedülálló nőt a keleti Ötvenegyedik utca 345.-ből a New York Kórházba vitték szúrt sebekkel.

A képernyőn megjelent az épület bejárata, amint a mentők egy hordággyal a kocsihoz rohannak. Megpróbáltam kivenni a hordágyon fekvő nő arcát, de nem sikerült.

Aztán a riporter folytatta, szándéka szerint komoly mosollyal. Az áldozaton, csiripelte, a híradás időpontjában is éppen műtétet hajtanak végre, a rendőrségi szóvivő szerint a nő túlélési esélyei nem valami biztatóak. A nő nevét addig nem közölhetik, amíg nem beszéltek legközelebbi hozzátartozójával.

Nem láttam a nő arcát, de láttam az épület bejáratát. És a címet is ismertem. Meg azt hiszem, amúgy is tudtam már. Abban a pillanatban tudtam, ahogy a nő elkezdte felolvasni a hírt.

Alig öt percembe került felöltöznöm. A telefon akkor szólalt meg, amikor már becsuktam magam mögött az ajtót. Hagytam csörögni.

21

Nagyjából így kellett történnie:

Csütörtök éjjel tíz órakor, nagyjából akkor, amikor mi a gyűlés végére értünk a St. Paulban, Andrew Echevarria és Gerald Wilhelm befejezték műszakjukat, és erről jelentést tettek felettesüknek a Hatodik körzetben, a nyugati Tizedik utcában. Aznap este hat órakor kezdett el járőrözni a környéken öt darab kétfős kisegítő rendőri egység, akik csak gumibottal és walkie-talkie-val voltak felszerelve, viszont látható rendőri jelenlétet biztosítottak, és azonnal értesítették a rendőrséget, ha olyan eseményt láttak, amely intézkedést követelt.

Gerald Wilhelm az öltözőszekrényében hagyta egyenruháját, és civil ruhában ment haza. Andrew Echevarria egyenruhában ment haza, ami jogában állt. Tíz óra húszkor hagyta el a kapitányság épületét, északra, majd nyugatra haladt otthona felé a Horatio utcbában a Washington és a West sugárút között. Az egykori raktárépületből kialakított lakások egyikében élt együtt szeretőjével, egy Clarence Freudenthal nevű textiltervezővel.

Lehet, hogy Motley csak aznap este kezdte el követni. Lehet, hogy akkor pillantotta meg, amikor kilépett a kapitányság ajtaján. Lehet, hogy már régebb óta követte. Motley jól ismerte a Village nyugati szélét, és mindig a pillanat hevében cselekedett.

Az biztos, hogy becsalta Echevarriát két épület közt egy sötét sikátorba, feltehetően azzal az ürüggyel, hogy segítségre van szüksége. Echevarria még mindig egyenruhában volt, és természetesen azonnal a férfi segítségére sietett. Aztán mielőtt a fiatal utazási ügynök felfoghatta volna, hogy mi történik vele, Motley mozgásképtelenné tette, majd addig szorította a nyakát, amíg el nem vesztette az eszméletét.

De nem így ölte meg. A gyilkossághoz egy hosszú nyelű kést használt, de csak azt követően, hogy levette a fiatalemberről a zakóját és az ingét. Aztán belevágta a kést Echevarria szívébe.

A holttesten csak az alsónadrágot és a zoknit hagyta rajta. A cipőt félredobta, vagy azért, mert kicsi volt neki, vagy azért, mert a sajátját jobban kedvelte. (Hihetetlen, de a cipőt ott találták meg a holttest mellett, ami azt jelentette, hogy még egy hajléktalan sem járt arra.)

Motley otthagyta hát Echevarriát a sikátorban holtan, zokniban és alsónadrágban. Ez utóbbit térdig lehúzva találták meg, ami arra utalt, hogy Motley valami szörnyűt művelhetett, de a vizsgálat szerint a halott fiatalember ánuszában nem volt ondó. Análisan penetrálták, de támadója vagy nem tudott ejakulálni, vagy a penetrációhoz a fiatalember gumibotját használta.

Akárhogy is, Motley magával vitte a gumibotot, a bilincset, a kulcsokat, a noteszt, a walkie-talkie-t, a jelvényt és persze a rendőri egyenruhát – feltehetően egy erre a célra magánál tartott táskában vagy szatyorban. (Ez a feltevés azt erősíti, hogy egy ideje már készült Echevarria megölésére: a kisegítő rendőr ugyanolyan magas volt, mint ő, és nagyjából azonos testalkatú.)

Echevarria valamikor 10:30 és 10:45 között halt meg, a gyilkosa pedig tizenegykor már úton is volt. A Hatodik körzetet csak egy óra múlva értesítette egy névtelen telefonáló, hogy egy holttest fekszik az egyik sikátorban. A helyszínre érkező rendőr azonnal felismerte az áldozatot, mivel alig pár órája látta utoljára.

Addigra Motley már egy órája elhagyta a gyilkosság helyszínét, alig hagyva nyomot maga után. Feltehetően egyenesen Lepcourt lakásába ment a keleti Huszonötödik utcába, ahol levetkőzött, majd felvette Echevarria egyenruháját. Vajon megnézte magát az uniformisban? Fel-alá masírozott, és a tenyeréhez ütögette a gumibotot? És vajon ő is megpörgette a kezében a gumibotot, ahogyan minden zöldfülű rendőr tette azóta, hogy Teddy Roosevelt rendőrkapitány volt?

Nem tudhattam. Ahogy azt sem, hogy mikor érkezett meg a lakásba a Huszonötödik utcában, és mikor ment el onnan. Lehet, hogy ott volt még, amikor én a hátsó udvarban álltam, és a tűzlépcső mellett állva bámultam a lakása ablakát. Lehet, hogy ott volt az ajtó túlsó oldalán, amikor a fülemet odatapasztottam, és benéztem a kulcslyukon. Ugyanakkor kétlem, hogy a kelleténél több időt töltött volna a lakásban: szerintem csak felkapta magára áldozata egyenruháját, és már távozott is. De nem tudhattam biztosan.

Hajnali fél ötkor, amikor én Mickey Ballou-val éppen reggeliztem, Motley belépett a keleti Ötvenegyedik utca 345. szám alatt álló épület halljába.

Könnyen megoldotta a zárak problémáját. Kinyittatta őket.

A portással kezdte. Megjelent előtte teljes rendőri felszerelésben, és bejelentette, hogy az egyik lakóval kell beszélnie, egy bizonyos – és itt felütötte a noteszát, minha nem tudta volna fejből a nevet – Elaine Mardell nevű nővel.

A portásnak senkit sem volt szabad előzetes bejelentés nélkül felengednie, különös tekintettel Miss Mardell látogatóira. A portás bizonyára fel akart szólni Elaine-nek, ám Motley közölte vele, hogy ezt majd ő megteszi. Egy kék egyenruha segítségével sok szabály megkerülhető.

Bármelyik New York-i rendőrnek elég lett volna egyetlen pillantás ahhoz, hogy lássa, kisegítő rendőrrel van dolga. Ha az ember tudja, mit kell keresnie, akkor könnyen meglátja a különbséget. A jelvénye hétágú csillag volt, váll-lapja is különbözött, és persze nem járt hozzá maroklőfegyver. Ezt leszámítva azonban minden más stimmelt, és olyan sokféle rendőr mozog a városban, hogy Motley könnyedén adhatta ki magát New York-i rendőrnek.

Akárhogy is, Motley megkérte a portást, hadd használja a belső telefont. A portásnak többször kellett csöngetnie, Elaine nyilván mélyen aludt, de végül felvette a kagylót, mire a portás közölte vele, hogy egy rendőr keresi, és itt Motley vette át a szót.

Feltehetően megváltoztatta a hangját, bár erre nem volt szükség. A telefonok maguktól megváltoztatják az ember hangját, de lehet, hogy ezt Motley nem tudta. Különben is, a két rövid telefonhívást leszámítva Elaine tizenkét éve nem hallotta Motley hangját, a portás meg azzal verte fel a legmélyebb álmából, hogy egy rendőr keresi.

Motley közölte Elaine-nel, hogy sürgős ügyben kell feltennie neki pár kérdést. Elaine tudni akarta, miről van szó, mire Motley azt felelte, hogy az éjjel gyilkosságot követtek el, és Elaine gyaníthatóan ismerte az áldozatot. Megkérdezte, ki az. Egy Matthew Scudder nevű férfi, felelte Motley.

Elaine mondta neki, hogy jöjjön fel. A portás megmutatta Motley-nak, merre van a lift.

Amikor Elaine kinézett kukucskálón, egy rendőrt látott, aki szemébe húzta tányérsapkáját, így sem a fejformája, sem a tekintete nem látszott. Motley ráadásul vett valahol egy olcsó szemüveget is, arca előtt meg a noteszát tartotta, így az állkapcsa sem látszott. Amire valószínűleg nem is volt szükség, hiszen Elaine pár perccel azelőtt egy rendőrrel beszélt a belső telefonon, tehát egy rendőrt várt, aki ott állt az ajtaja előtt egyenruhában. Arról nem is beszélve, hogy milyen lelkiállapotban lehetett, valaki ugyanis meg akarta ölni, és a férfi, akitől a védelmet remélte, halott volt.

Így aztán kinyitotta az ajtót, és beengedte Motley-t.

Aki bő két órát töltött a lakásában. Vele volt a kés, amivel megölte Andy Echevarriát, vele volt Echevarria gumibotja. És persze két keze a hosszú és erős ujjaival.

Mindet igénybe vette Elaine-en.

Nem akartam sokat gondolkodni azon, hogy mit művelt vele, és azon sem, hogy milyen sorrendben művelte. Gondolom, többször meg kellett állnia, mert Elaine elvesztette az eszméletét, és biztos vagyok abban, hogy sokat beszélt, főleg arról, hogy mennyire erős, briliáns és leleményes. Talán még Nietzschét is idézte, vagy valami géniuszt a börtönkönyvtárból.

Amikor távozott, Elaine a nappali padlóján feküdt, a fehér szőnyeg beitta a vérét. Lehet, hogy Motley azt hitte, végzett vele. Elaine sokkos állapotban volt, légzését alig lehetett érzékelni, szívverése gyenge volt. De lélegzett, a szíve még vert, ha viszont nincs a portás, akkor ott hal meg a szőnyegen.

A portás egy brazil férfi volt, magas, jókötésű, haja fekete és csillogó, hasán feszült az egyenruha. Emilio Lopesnek hívták. Valami zavarta Lopest, de nem tudta megmondani, hogy micsoda. Motley már egy órája fenn volt Elaine lakásában, amikor felszólt hozzá a belső telefonon.

Többször is kicsengett, és senki sem vette fel. Lehet, hogy az intercom megzavarta Motley-t, aki gyorsan befejezte, amit elkezdett, és távozott. Hét óra múlt pár perccel, amikor sietve kilépett a liftből, és viselkedése felkeltette Lopes gyanúját. Megint felszólt Elaine-hez, aki persze nem vette fel. Aztán eszébe jutott a rajz a férfiról, akit semmilyen körülmények között nem volt szabad felengednie Miss Mardell lakásába, és ekkor arra gondolt, hogy az egyenruha alatt talán pont ez a férfi rejtőzött. Minél többet gondolkodott ezen, annál biztosabb lett benne.

Otthagyta a pultot, és felment Elaine-hez. Csöngetett, ököllel verte az ajtót. Az ajtó zárva volt, Motley nyilván behúzta maga után. A rendőrségi zárat természetesen nem tudta bezárni maga után, de a másik zár nyelve a helyére kattant, és ez elég volt ahhoz, hogy ne lehessen kinyitni az ajtót.

Lopes megfordult, hogy visszamenjen a földszintre megkeresni a pótkulcsot. Ha nem találta volna, akkor felhívja a rendőrséget. Ekkor azonban megtorpant, és olyat tett, amit rajta kívül portás nem tett még.

Felemelte a lábát, és belerúgott az ajtóba. Lopes nagydarab ember volt, lába pedig erős, mert fiatalkorában focizott.

Az ajtó a második rúgásra kinyílt. Lopes megpillantotta Elaine-t a szőnyegen, és letérdelt mellé. Aztán keresztet vetett, felemelte a telefont, és tárcsázta a mentőket. Későnek hitte, mégis megtette.

Ez történt azon az éjszakán, amikor én a kávémat ittam a Flame-ben, és elsétáltam a Lúdanyóba, ahol dzsesszt hallgattam, majd pénzt adtam Briannek és Danny Boynak. Ez történt, miközben Mickey Ballou-val sztoriztam, és patkányokat ijesztegettem a hátsó udvaron, majd a Hudson mellett philadelphiai húspogácsát ettem rántottával. Ez történt, miközben a folyó másik oldalán ültem egy kocsiban, és a napfelkeltét bámultam.

Lehet, hogy pár részletben tévedtem, és biztos vagyok abban, hogy olyasmik is történtek, amikről én nem tudok, és soha nem is fogok tudni. Ám abban is biztos vagyok, hogy nagyjából ez történt. És még valamiben biztos vagyok. Úgy történt, ahogy történnie kellett. Andy Echevarria ezzel feltehetően vitába szállna, ahogy Elaine is, de Marcus Aurelius nem. Ő mindent világosan elmagyarázott.

22

A New York Kórház a York sugárút és a Hatvannyolcadik utca sarkán van. A taxi az ambulancia előtt állt meg, a pult mögött ülő nő pedig kiderítette, hogy Elaine Mardellt már kihozták a műtőből, és most az intenzív osztályon ápolják. A falon lógó térképen megmutatta, hogy merre találom az intenzív osztályt.

Egy nővér közölte velem, hogy csak közvetlen családtagok mehetnek be hozzá. Azt feleltem, hogy a betegnek nincsen családja, hacsak engem nem számítunk annak, mert rajtam kívül senkije sincsen. Megkérdezte, milyen kapcsolatban állunk. Barátok vagyunk, feleltem. Közeli, intim barátok?, tudakolta a nővér. Igen, feleltem. Leírta a nevemet egy cetlire, és odafirkált alá még egy sort.

Megmutatta, hogy hol várhatok. Többen is várakoztak a helyiségben, dohányoztak, magazinokat olvastak, és várták, hogy szeretteik meghaljanak. Átlapoztam a Sport Illustrated egyik számát, de ennyi erővel a telefonkönyvet is lapozgathattam volna.

Egyszer csak bejött egy orvos a váróba, körbenézett, majd a nevemet mondta. Felálltam, ő pedig intett, hogy kövessem a folyosóra. Nagyon fiatal volt az arca, haja azonban már erősen őszült.

– Ez nagyon kemény. Nem tudom, mit mondjak magának – kezdte.

– Túléli?

– Majdnem négy órán keresztül volt a műtőben. Nem tudom, hány egységnyi vért kapott. Mire behozták, rengeteg vért vesztett, és ráadásul belső vérzése is volt. Még most is vérzik, közben persze kapja a vérátömlesztést. – Fehér köpenye előtt egyik kezével a másikat masszírozta. Kétlem, hogy tisztában lett volna azzal, hogy mit csinál.

– A lépét el kellett távolítanunk – mondta. – Lép nélkül lehet élni, ezreknek sikerült már. De sajnos az egész testét súlyos trauma érte. A veséi nem működnek, a mája is sérült.

Azzal hosszan folytatta a sérülések felsorolását. Felét sem hallottam annak, amit mondott, és a tizedét sem értettem.

– Jelenleg lélegeztetőgépen van – magyarázta az orvos. – A tüdeje összeomlott. Előfordul az ilyen, főleg autóbalesetek áldozatainál. A tüdő összeomlik.

Mondta még tovább, de olyan szaknyelven, hogy nem nagyon értettem. Megkérdeztem tőle, mennyire rossz a helyzet.

– Rossz – felelte, aztán elmondta, mi minden fordulhat még rosszra.

Megkérdeztem, hogy láthatom-e őt.

– Csak egy pár percre – válaszolta. – Mély altatásban van, és ahogy mondtam, lélegeztetőgépen. – Elindultunk egy távolabbi ajtó felé. – Készüljön fel a látványra. Sokkoló lesz – tette hozzá.

Mindenütt gépek voltak, mindenütt csövek. Számok villogtak, gépek pityegtek és morogtak, tűk ugráltak papíron. Elaine ott feküdt az ágyon, mintha halott lenne, bőre viaszos, színe borzasztó.

Megint feltettem az első kérdésemet.

– Életben marad?

Az orvos nem válaszolt, és amikor felemeltem a fejem, láttam, hogy egyedül vagyok a kórteremben Elaine-nel. Oda akartam menni hozzá, és megfogni a kezét, de nem tudtam, hogy szabad-e. Csak álltam ott, aztán bejött egy nővér, és elkezdett babrálni a gépekkel. Azt mondta, hogy maradhatok még pár percet.

– Beszéljen hozzá – intett.

– Hall engem?

– Azt hiszem, valahol mélyen mindenki hall, még akkor is, ha kómában van.

Kiment, én pedig maradtam még öt percig. Beszéltem hozzá. Nem emlékszem már arra, hogy mit mondtam.

Ugyanaz a nővér jött vissza, és közölte, hogy most már mennem kell. Ha akarom, akkor a váróban leülhetek, és majd szólnak, ha változás áll be az állapotában.

Megkérdeztem, miféle változásra számítanak.

Válasza kitérő volt.

– Annyi minden történhet – felelte. – Pláne egy ilyen esetben. Rettenetes, hogy mit művelt vele az az ember. Ez a város.

Nem a város a hibás. Nem a város tette. Egy ember tette, aki bármelyik másik városban is ezt tette volna.

Joe Durkin ült a váróban. Amikor meglátott, felállt. Aznap reggel nem borotválkozott, és ahogy láttam, ruhában aludt.

Megkérdezte, hogy van Elaine.

– Nem jól – feleltem.

– Mondott valamit?

– Altatják, és mindenféle csövek vannak a torkában meg az orrában. Így nehéz beszélni.

– Nekem is ezt mondták, de tőled is akartam hallani. Jó lenne, ha azt mondaná, hogy Motley volt, de nincs szükségünk arra, hogy azonosítsa. A portás már megtette.

Elmesélte, hogy mi történt. Hogyan halt meg Echevarria, és hogyan jutott be Motley Elaine-hez.

– Körözést adtunk ki ellene – mondta –, mindenki őt keresi, mindenkinél ott van a rajz, amit te csináltattál róla. Megölt egy kisegítő rendőrt. Erre mindenki megmozdult.

A zsaruk szerint a kisegítő rendőrök röhejesek, egy rakás csillogó szemű hülyegyerek, akik hetente egyszer rendőrösdit játszanak, és még egyenruhát is kapnak hozzá. Aztán nagy néha egyet megölnek, mire azonnal egyike lesz a kék ruhás mártíroknak. A halálnál jobban semmi sem emeli fel a sorompókat és nyitja meg az ajtókat.

– Minimum kilenc embert ölt meg – mondtam. – Tízet, ha Elaine-t is beleszámoljuk.

– Meg fog halni?

– Ezt így még senki sem mondta ki. Szerintem tiltja a vallásuk az egyenes beszédet. De ha Vegasban lennénk, akkor már nem lehetne fogadni rá. Szerintük ennyi esélye van.

– Sajnálom, Matt.

Pár dolog eszembe jutott, amit mondhattam volna, de nem tettem. Joe megköszörülte a torkát, és megkérdezte, van-e bármilyen ötletem Motley hollétét illetően.

– Miért lenne?

– Arra gondoltam, hátha kiderítettél valamit.

– Én? – néztem rá. – Hogyan tehettem volna, Joe? Emlékszel, távoltartási végzése van velem szemben. Ha nekiállnék megkeresni, és mondjuk meg is találnám, akkor jönne valaki tőletek, és letartóztatna.

– Matt.

– Sajnálom – mondtam. – Elaine-t évek óta ismerem. Nehéz így látnom.

– Hát persze.

– Ráadásul lassan azt sem tudom, hogy hívnak. Egész éjjel fenn voltam, és éppen le akartam feküdni, amikor megláttam a hírt a tévében.

– Hol voltál? Motley-t kerested?

Megráztam a fejem.

– Csak sztoriztam Mickey Ballou-val.

– Miért pont vele, az isten szerelmére?

– Mert a barátom.

– Mókás barátaid vannak.

– Nem is tudom – feleltem. – Ha jól belegondolsz, én csak egy pali vagyok, aki valaha rendőr volt. Most meg egy senki, egy kétes egzisztencia, aki még el sem tudja tartani magát.

– Hagyd abba.

Nem szóltam semmit.

– Sajnálom, rendben? Azt tettem, amit a dolgok akkori állása szerint tennem kellett. Elég sokáig voltál te is zsaru ahhoz, hogy tudd, hogyan működnek a dolgok.

– Persze, tudom, hogyan működik ez.

– Nos – mondta. – Ha eszedbe jut valami, akkor szólsz nekem, ugye?

– Ha eszembe jut valami.

– Addig meg menj haza, és aludj egy keveset. Nem sokat tudsz itt tenni. Pihenj.

– Hogyne – feleltem.

Együtt mentünk ki az intenzívről. Éppen egy orvost hívtak a hangosbemondón. Megpróbáltam felidézni, mi volt a neve annak a doktornak, akivel beszéltem. Kis műanyag tokban ott volt a neve a köpenye zsebén, de nem emlékeztem rá.

Kinn sütött a nap, és melegebb volt, mint az előző pár nap során bármikor. Durkin a sarkon parkolt, és felajánlotta, hogy elvisz. Azt feleltem, inkább taxival megyek, és nem erőltette.

Nem kellett megberhelnem a keleti Huszonötödik utca 288. számú ház ajtajának a zárját, mert éppen egy nő lépett ki rajta. Úgy mosolygott rám, mintha ismert volna. Tartotta nekem az ajtót, én meg megköszöntem, és beléptem.

Elsétáltam a folyosó végéig. Az ajtó úgy volt, ahogyan hagytam: a fogpiszkálóval a zárnyelv mellett. Becsuktam magam mögött, aztán álltam a hátsó udvaron, és néztem Motley ablakát.

Idefelé jövet csak két helyen álltam meg, aminek eredményeképpen kabátom egyik zsebében egy bilincs volt, a másikban meg egy mikrokazettás magnó Marcus Aurelius Elmélkedései mellett, amelyet nem tudtam elolvasni, viszont megszabadulnom sem sikerült tőle. Zakóm zsebében a .38-as Smith lapult.

Egyetlen patkány sem mozdult, ahogy beléptem a szemetesek közé. Biztos elbújtak valahová kialudni az előző éjjel eseményeit. Ahogy talán Motley is tette.

A lehető legkevesebb zajjal odatettem az egyik szemetest a tűzlépcső alá, és felmásztam rá. Kiegyenesedtem, és megragadtam a létra legalsó fokát. Megrántottam, de semmi sem történt. Megint megrántottam, mire nyikorogni kezdett, aztán lassan megindult lefelé.

Vártam, de egyetlen fej sem jelent meg az udvarra néző ablakokban. A zaj minimális volt, a legtöbb lakó pedig ilyenkor munkában volt, az éjszaka dolgozók meg aludtak.

A Második sugárúton valaki rátenyerelt a dudára, mire egy másik sofőr is nekiállt ütemesen dudálni. Felhúztam magam, amíg lábammal el nem értem a legalsó fokot. A Smith a zsebemben nekiütődött a fémnek. Felmásztam az első vízszintes részre, nekidőltem a téglafalnak, és mély levegőt vettem.

Pár perc múlva készen álltam a folytatásra. Felmásztam egészen a harmadik emeletig, és amikor felértem, odakúsztam a falhoz, és óvatosan bepillantottam az ablakon.

A lakásban sötét volt. Alul kallantyúk voltak a párkány belső részén, hogy kívül tartsa a betörőket, csakhogy ezeket nem hajtották be a helyükre, maga az ablak pedig nyitva is volt. Először a nyíláson néztem be, aztán magán az ablakon. Egy kis hálószobát láttam régimódi fémággyal, komóddal, az ágy két oldalán éjjeliszekrényként szolgáló tejesládákkal. Az egyiken egy telefon volt, a másikon meg egy digitális rádió beépített órával.

A rádió órája szerint egy teljes percig ültem mozdulatlanul. A másodpercek csöndben, de láthatóan múltak, a lakásból pedig semmiféle hangot nem hallottam kiszűrődni. Az ágy üres volt, és vetetlen.

Ha viszont Brian információja jó volt, akkor Motley lakásának ablaka előtt guggoltam. Az Elaine-nél tett látogatása óta vissza kellett már jönnie.

A szekrényajtón a New York-i Kisegítő Rendőrség emblémájával ellátott zakó lógott.

Szóval tényleg itt volt. És még vissza is fog jönni. És én várni fogom.

Lassan és nagyon óvatosan megfogtam az ablak alját, és felemeltem. Könnyen és szinte hangtalanul emelkedett fel. Megfordultam, hogy körülnézzek, nem figyel-e valaki valamelyik szomszédos épületből. Nem lenne jó, ha egy öntudatos lakó kihívná a rendőrséget, miközben én odabent Motley-ra várok.

De senki sem figyelt. Feltoltam az ablakot, és átléptem a párkányon.

A szobában olyan szag terjengett, mint valami állat barlangjában. A szekrényben lógó ruhák és a komód tetején lévő rendetlenség alapján arra következtettem, hogy egy nő lakásában járok, de a szag maszkulin volt, és egy ragadozóé. Nem tudtam, mikor járt utoljára a szobában, de éreztem a jelenlétét, és ösztönösen elővettem a zsebemből a Smitht. Ujjaim azonnal rákulcsolódtak a ravaszra.

Odamentem a szekrényajtóhoz, és levettem a kilincsről Echevarria zakóját. Nem tudom, mit reméltem megérezni. Átkutattam a zsebeit, de semmit sem találtam, így visszatettem a kilincsre.

Megnéztem a komód tetején heverő tárgyakat. Érmék, metrójegyek, fülbevalók, parfümös üvegek, szemfestékek, rúzsok és hajcsatok. Azon tűnődtem, vajon ki lehet ez Ms. Lepcourt, és hogyan keveredett össze James Leo Motley-val. És vajon mennyibe kerül neki ez az ismeretség. Éppen ki akartam húzni a komód legfelső fiókját, amikor rászóltam magamra, hogy elég az időpocsékolásból. A fiókban sem a nőt, sem Motley-t nem fogom megtalálni.

A lakás a szokásos volt a folyosóról nyíló három helyiségével. A bejárati ajtón keresztül pont arra az ablakra lehetett látni, amelyen keresztül bejöttem, és egy pillanatig arra gondoltam, hogy be is csukom, nehogy meglássa, ha hazajön. De ez ostobaság volt, hiszen nem venné észre, mert amint kinyitja az ajtót, én ott fogok állni előtte fegyverrel a kezemben. Akkor meg nem mindegy, hogy nyitva van-e az az ablak?

Nem siettem, minden helyiséget megnéztem. Először a középső szobát, aztán a fürdőszobát az oroszlánlábas káddal. Egy pillanatig haboztam a nappaliba vezető ajtónál. Úgy fogtam a kezemben a fegyvert, akár valami fáklyát, és azt kívántam, bárcsak erős fényt árasztana. Mögöttem, a hálószoba ablakából ugyan szűrődött be némi fény, de az nem volt elég.

Lassan léptem be a helyiségbe.

Valami előrobbant a semmiből, és ráütött a karomra pár centivel a csuklóm fölött. Kezem azonnal lehanyatlott, a .38-as meg messze repült.

Két kéz kulcsolódott a karomra, az egyik az alkarom közepén, a másik a vállam közelében, aztán úgy repültem át a szobán, mintha katapultból lőttek volna ki. Egy asztalnak dőltem, feldöntöttem. Igyekeztem fogódzót találni, de nem sikerült, és a falnak estem, onnét meg a padlóra.

Motley csak állt, és nevetett rajtam.

– Gyerünk – mondta. – Álljon fel.

Echevarria egyenruháját viselte a zakó kivételével. A cipő azonban nem stimmelt. Az előírások szerint az egyenruhához fűzős fekete cipő jár. Ő meg barna makkosat viselt. Felkapcsolta a lámpát, különben nem láthattam volna meg a cipőjét.

Felálltam. Motley egyszerűen nem nézett ki úgy, mint egy rendőr, gondoltam, így aztán jelentősége sincs annak, hogy milyen cipőt visel. Sok zsaru van, aki nem látszik annak, főleg azóta, hogy nincs minimális testmagasság, és megengedett az arcszőrzet is, de Motley nem látszott sem régi, sem új, sem rendes, sem kisegítő rendőrnek.

Az ajtófélfának támaszkodott, ujjait lazította, és nyilvánvalóan jól szórakozott rajtam.

– Annyira hangos – mondta. – Nem megy magának ez a settenkedés, igaz? Felmászni szemetesekre meg tűzlépcsőkre. Aggódtam maga miatt, Scudder. Attól féltem, hogy leesik, és összetöri magát.

Körbenéztem, merre lehet a Smith. A szoba másik végében pillantottam meg, félig becsúszva egy fotel alá. A szememet Motley-ra emeltem, aki rám mosolygott.

– Elejtette a fegyverét – mondta. Felvette Echevarria gumibotját, és a tenyerébe csapott vele. A karom még mindig fájt. Napokig fájni fog, az biztos.

Ha megérem.

– Próbálja meg felvenni – mondta –, de szerintem kevés rá az esélye. Én közelebb vagyok hozzá magánál, és gyorsabb is vagyok. Előbb kapom el magát, mint hogy maga a fegyver közelébe kerülne. Annak nagyobb esélye van, hogy kijut az ajtón.

A bejárati ajtó felé intett, én pedig engedelmesen odapillantottam.

– Nincs bezárva – mondta. – Még a biztonsági láncot is leakasztottam, amikor meghallottam a zajt az udvarról. Attól tartottam, ha a lánc a helyén van, azt fogja hinni, hogy még sincs egyedül a lakásban. De nem vette volna észre, igaz?

– Nem tudom.

– A zakót a maga kedvéért akasztottam fel a szekrény kilincsére. Különben a végén még a szomszéd lakásba tört volna be. Akkora ökör maga, Scudder, hogy meg kellett könnyítenem a dolgát.

– Nagyon megkönnyítette a dolgomat.

Érdekes módon a félelemnek nyoma sem volt bennem. Különös nyugalom szállt meg. Nem féltem tőle. Nem kellett semmitől sem félnem.

Az ajtó felé pillantottam, mintha azon gondolkodnék, hogy elfussak-e. Röhejes ötlet volt. Lehet, hogy tényleg nem volt bezárva, és lehet, hogy a biztonsági lánc sem volt a helyére akasztva, de Motley még azelőtt elkapott volna, hogy a kilincsre teszem a kezem.

Különben is, nem azért jöttem, hogy elfussak előle. Hanem azért, hogy véget vessek ennek az egésznek.

– Menjen csak – mondta. – Lássuk, elér-e az ajtóig.

– Együtt megyünk ki azon az ajtón, Motley. Beviszem magát a rendőrségre.

Megint felnevetett. Felemelte a gumibotját, rám mutatott vele, aztán ismét nevetett.

– Szerintem ezt fel fogom dugni a seggébe – közölte. – Mit gondol, élvezni fogja? Elaine élvezte.

Figyelte, miként reagálok. Sehogy sem reagáltam.

– Elaine halott – mondta. – Nehéz halála volt szegénykének. De gondolom, ezt már tudja.

– Ebben téved.

– Ott voltam, Scudder. Részletesen beszámolnék róla, ha azt gondolnám, hogy képes végighallgatni.

– Tényleg ott volt, Motley, csakhogy korán távozott. A portás időben berúgta az ajtót, és kihívta a mentőket. Elaine a New York Kórházban fekszik, nincs nagy baja, vallomást is tett, a portás pedig azonosította magát.

– Hazudik.

Megráztam a fejem.

– De nem kell aggódnia – jegyeztem meg. – Ne feledje, mit mondott Nietzsche. Csak erősebb lesz tőle.

– Ez igaz.

– Hacsak nem teszi tönkre magát.

– Kezd fárasztani, Scudder. Jobban kedveltem, amikor kegyelemért könyörgött.

– Vicces – mondtam. – Én ilyesmire nem emlékszem.

– Semmi baj. Hamarosan majd megint könyörögni fog.

– Nem hiszem. Szerintem magának vége, Motley. Az elején még nagyon óvatos volt, de most már semmire sem figyel. Készen áll arra, hogy véget érjen az egész, és tudja, hogy ez mit jelent. Azt, hogy veszített.

– Be fogom ragasztani a száját – közölte –, hogy ne hallja senki a sikítását.

– Magának vége – folytattam. – Akkor lett vége, amikor Elaine-t életben hagyta. Két órán keresztül a magáé volt, és még ez sem volt elég ahhoz, hogy megölje. Most is csak áll itt, és fenyegetőzik, de a fenyegetések nem érnek sokat, ha pont az nem fél magától, akit fenyeget. A fenyegetéseket valóra kell váltani, és maga arra nem képes.

Elfordultam, mintegy jelezve feléje megvetésemet. Motley csak állt ott azon gondolkodva, hogy mit tegyen, én meg a bronz füstölőtartó felé nyúltam. Akkora lehetett, mint egy fél grépfrút, és az asztalon állt egészen addig, amíg fel nem döntöttem.

Felkaptam, és feléje dobtam, majd leguggoltam.

Motley most nem követte el azt a hibát, hogy elkapja, amit feléje dobok, hanem egyik kezével egyszerűen félreütötte a füstölőtartót, majd felém indult. Ököllel a fejére akartam ütni, de elkapta, erre megsoroztam az oldalát. Nem volt ott semmi puha, csak acélkemény izomkötegek. Meglendítette öklét, és a halántékomon talált el. Kósza ütés volt, nem sok kárt okozott vele. A követező ütés elől kitértem, államat a mellkasomra szorítottam, aztán megütöttem a köldöke alatt, végül az ágyékába rúgtam a térdemmel.

Gyorsan elfordította a csípőjét, és kivédte a rúgást. Megragadta a vállamat, és belemélyesztette az ujját. Szorítása erős volt, mint régen, de nem jó helyre nyomta az ujját, a fájdalmat pedig könnyedén elviseltem.

Megint gyomron vágtam. Válaszul megfeszült, mire előretörtem, és a falhoz nyomtam. Ütései záporoztak a vállamon és a fejem tetején, de a nyomkodás meg a szorítás jobban ment neki a közelharcnál. Ismét a lágyékára céloztam, és amikor odanyúlt, hogy védje magát, vesén vágtam. Ez fájt neki, amit gyorsan ki is használtam, és cipőm orrával erősen belerúgtam sípcsontjába, sarkammal meg a lábfejébe tapostam, hogy eltörjem a lábujjcsontjait.

Egyik kezét a felkaromra tette, a másikat meg a nyakamra. Ujjával megkereste a pontot a fülem mögött. Ez még mindig ment neki. Ujjával megnyomta a pontot, rajtam pedig végigszántott a fájdalom.

De most más volt. Ott volt a fájdalom, hogyne lett volna, és nem is lehetett volna erősebb, de most anélkül éreztem, hogy letaglózott volna. Tudatában voltam a fájdalomnak, de nem érintett meg. A fájdalom csak átgázolt rajtam, engem azonban érintetlenül hagyott.

Másik kezét is a nyakamra tette, mindkét hüvelykujja a fülem mögött volt már, ujjai lassan átfogták a nyakamat. Lehet, hogy a fájdalom nem állít meg, de ha nem kapok levegőt, vagy éppen a szívem nem kap vért, akkor legalább annyira halott vagyok, mintha pokoli fájdalmak közt végzem.

Megint a lábára céloztam. Szorítása kissé engedett, mire összegörnyedtem. Motley fölöttem állt, ujjai megint a nyakamat szorították, én meg összeszedtem minden erőmet, és felegyenesedtem, fejemet használva a támadó kos szarvaként.

Vannak dolgok, amik nem változnak. Ujjai olyanok voltak, mint a sas körmei. Náluk erősebbel soha nem találkoztam. És hála istennek, állkapcsa még mindig üvegből volt.

Párszor belevágtam még a könyököm a gyomrába, de igazából nem volt már rá szükség. Amikor elengedtem, és egy lépést tettem hátra, úgy esett neki a falnak, akár egy halott. Szája sarkából nyál csorgott hosszú állkapcsára.

Kihúztam a szoba közepére, és megbilincseltem. Amit én vettem, azzal a két kezét bilincseltem össze a háta mögött, Echevarriáéval meg a két bokáját bilincseltem egymáshoz. Aztán elővettem zsebemből a kis magnót, megnéztem, hogy működik-e, és beállítottam egy kazettát, hogy csak meg kelljen nyomnom a gombot, amikor magához tér.

Végezetül leültem, és igyekeztem összeszedni magam. Közben azon gondolkodtam, mi fog történni. Ha Elaine életben marad, akkor az ő tanúvallomása elég lesz ahhoz, hogy Motley örökre a rács mögé kerüljön. Ha viszont meghal…

Felhívtam a New York Kórházat, ahol kapcsolták nekem az intenzív osztályt. Elaine állapota még mindig kritikus, közölték. Ennél többet nem tudtam belőlük telefonon kiszedni.

De még mindig élt.

Ha meghal, akkor a portás fogja azonosítani Motley-t. Aztán ha a rendőrség tényleg rááll az ügyre, bizonyára több tanút is fognak találni, aki látta Motley-t a sikátor közelében, ahol Echevarria meghalt, meg a ház környékén, amelyben Elizabeth Scudderrel végzett, és az épület környékén, amelynek ablakából Toni Cleary esett ki. Ha megfelelő számú szakképzett nyomozó áll rá az ügyre, akkor annyi bizonyítékot gyűjtenek, amennyi csak kell. Aztán egy alapos nyomozás New Yorkban biztosan hatással lesz a massilloni rendőrfőnökre is, aki majd szépen újranyitja a Sturdevant-ügyet, és Tom Havlicek végre hivatalból is nyomozni kezdhet. Ohióban pedig még érvényben van a halálbüntetés.

Ettől függetlenül egy beismerő vallomás sokat jelentene. Csak meg kell várnom, amíg magához tér, és beszélni kezd. Ahhoz kétség sem férhet, hogy a rohadék szeret beszélni.

A hasán feküdt, keze bilincsben a háta mögött. A hátára gördítettem, és hüvelykujjammal felhúztam az egyik szemhéját. Szeme teljesen fennakadt, csak a fehérjét láttam. Nem volt magánál, és amennyire láttam, egy ideig nem is nagyon lesz.

Felvettem a fegyveremet. Ránéztem a revolverre, aztán Motley-ra. Eszembe jutott minden, amit tett, magamba néztem, és megpróbáltam előhívni az iránta érzett gyűlöletemet. De nem sikerült. Nem találtam sehol.

Különös módon pár perce is ez volt a helyzet, amikor minden volt, csak nem egy élettelen test a padlón. Pár perce szó szerint az életemért küzdöttem vele, ennek ellenére nyugodt voltam, mentes a gyűlölettől és a dühtől. Akkor nem utáltam Motley-t. Ahogy most sem.

A fegyvert a halántékához tettem, ujjamat meg a ravaszra. Aztán szépen levettem róla, és a fegyvert a padlóra helyeztem.

Átgondoltam az egészet. Hosszú perceken keresztül járattam az agyamat. Aztán vettem egy mély levegőt – amitől fájni kezdtek a bordáim –, majd lassan kiengedtem, és felvettem a fegyvert.

Kiszedtem a dobból mind a hat töltényt. Elővettem a zsebkendőmet, letöröltem vele a töltényeket, aztán a fegyvert is. Mindent alaposan letöröltem, amin ujjlenyomat maradhatott. Aztán megbizonyosodtam arról, hogy tényleg nincsen magánál, és levettem a csuklójáról a bilincset. Megfogtam az egyik ujját, a töltényekhez érintettem, majd visszatettem őket a dobba.

Leraktam a fegyvert, aztán fogtam Motley-t, elhúztam a fotelig, és beleültettem. Elkezdett visszacsúszni a padlóra, erre jobban felhúztam, mire ülve maradt. Odamentem a Smithért, megint letöröltem a zsebkendővel, és Motley jobb kezébe nyomtam. Ujját a ravaszra tettem. Bal kezemmel szétfeszítettem a száját, majd a fegyver rövid csövét a fogai közé nyomtam.

Megbizonyosodtam arról, hogy a szög megfelelő. A zsaruk rendszeresen fejbe lövik magukat, ez a kedvenc öngyilkosságuk, ám néha a golyó célt téveszt, és úgy hatol át rajtuk, hogy nem tesz bennük nagyobb kárt. Én azonban rendesen akartam csinálni, és tudtam, hogy csak egyetlen lehetőségem van. Azt akartam, hogy a golyó a szájpadlásán keresztül hatoljon be az agyába.

Amikor a fegyvert a megfelelő pozícióba állítottam, egy ideig nem mozdultam. Valamit mondani akartam, de kinek mondtam volna?

Neki mondd, gondoltam. És eszembe jutott, mit mondott a nővér az intenzíven. Szerinte még a kómás betegek is hallják, amit mondanak nekik.

– Nem vagyok biztos abban, hogy ez jó ötlet – mondtam. – De tegyük fel, hogy újra kiszabadulsz. Vagy tegyük fel, hogy az ügyvéded felmentet, mert nem vagy beszámítható. Vagy tegyük fel, hogy életfogytigot kapsz, és megszöksz a börtönből. Hogyan vállalhatnám ezt a rizikót?

Egy pillanatra elhallgattam, majd megráztam a fejem.

– Még abban sem vagyok biztos, hogy erről van szó. Egyszerűen csak nem akarom, hogy élj. És én akarok az lenni, aki erről gondoskodik, mert miattam kezdődött el ez az egész, nincs igazam? Istent kellett játszanom, és a rács mögé juttatnom gyilkossági kísérletért. Mi történt volna, ha nem akarok istent játszani, hanem minden úgy történik, ahogyan történnie kellett volna? Változott volna bármi is?

Vártam, mint aki elhiszi, hogy Motley majd válaszol.

– És tessék, most megint itt vagyok, és istent játszom. Tudom, hogy nem kellene, mégis ezt teszem.

Ennyit mondtam. Ott térdeltem mellette, fegyver a szájában, ujja a ravaszon, ujjam az ő ujján. Nem tudom, mennyi ideig vártam, vagy hogy mire vártam még.

Végül a légzése megváltozott, és elkezdett mozgolódni. Az ujjam megmozdult, mire megmozdult az ő ujja is, és kész.

23

Mielőtt elmentem, elrendeztem a színpadot. Leszedtem Motley bokájáról a bilincset, majd visszatettem az övébe. Felállítottam az asztalt, amelyet korábban feldöntöttem, és eltüntettem dulakodásunk nyomait. Körbejártam a lakást zsebkendővel a kezemben, és mindent letöröltem, amit megérinthettem.

Miközben ezt csináltam, fogtam egy rúzst a komód tetejéről, és felírtam vele a falra Motley utolsó üzenetét. Nyolccentis nagybetűkkel ezt írtam: VÉGET KELL ÉRNIE. MEGBÉKÉLTEM ISTENNEL. SAJNÁLOM, HOGY OLYAN SOKAKAT MEGÖLTEM. Nem lehetett bizonyítani, hogy az ő kézírása, viszont azt sem láttam, hogyan lehetne bizonyítani, hogy nem az ő kézírása. Hogy minden passzoljon, rányomtam az ujját a rúzsra, majd beleraktam az ingzsebébe.

Beakasztottam az ajtón a biztonsági zárat, és távoztam, ahogyan jöttem: az ablakon keresztül. Behúztam magam mögött, aztán lementem a tűzlépcsőn. Valaki visszatette a kukát az eredeti helyére, így az utolsó két métert ugorva kellett megtennem, de gond nélkül sikerült.

Arra számítottam, hogy ugyanaz a lelkiismeretes lakó, aki a helyére tette a kukát, kivette a zárból a fogpiszkálómat is, de tévedtem. Helyette én vettem ki, és hagytam, hadd csukódjon be mögöttem az ajtó, majd kiléptem az utcára, elsétáltam az Első sugárútig, ahol leintettem egy taxit. A kórház főbejáratánál szálltam ki, és egyenesen az intenzívre mentem. A nővér közölte velem, hogy Elaine állapota változatlan, de nem engedett be hozzá. A váróban ültem, és egy magazint próbáltam olvasni.

Szerettem volna imádkozni, de nem tudtam, hogyan kell. Az AA-gyűlések rendszerint vagy a miatyánkkal, vagy a saját imánkkal végződnek, de abban a pillanatban egyiket sem tartottam odaillőnek, és megköszönni mindent úgy, ahogy van, rossz viccnek tűnt. Végül elmondtam magamban mindenféle imákat, köztük ezt is, de kétlem, hogy valaki is meghallgatta volna őket.

Néha odamentem a pulthoz, ahol egy nővér újra és újra azt közölte velem, hogy semmi sem változott, és hogy nem lehet bemenni Elaine-hez. Ekkor visszaültem a váróban, és vártam. Párszor elbólintottam, de mélyen egyszer sem aludtam el.

Öt körül megéheztem, ami nem meglepő, hiszen hajnali ötkor reggeliztem Mickey-vel, és azóta egy falatot sem ettem. Az előtérben aprót dobáltam az automatákba, cserébe kaptam kávét és szendvicset. A szendvicsnek csak a felét tudtam legyűrni, de a kávé jó volt. Nem az íze volt jó, hanem az, hogy jó volt meginnom.

Két óra múlva megjelent a nővér komor arckifejezéssel.

– Most be kellene mennie hozzá – mondta sápadtan.

Odafelé menet megkérdeztem tőle, mit jelent, amit mondott. Azt felelte, hogy kezdik elveszíteni Elaine-t.

Bementem, és odaálltam az ágya mellé. Nem nézett ki se jobban, se rosszabbul, mint korábban. Megfogtam a kezét, miközben vártam, hogy meghaljon.

– Motley halott – mondtam neki. Nővérek voltak körülöttünk, de nem hiszem, hogy hallották volna, annyi dolguk volt. Különben meg nem érdekelt, hogy hallanak-e. – Megöltem – mondtam Elaine-nek. – Soha többé nem kell aggódnod miatta.

Gondolom, lehet abban is hinni, hogy a kómában lévők hallják, amit mondanak nekik. Aki akar, hihet abban is, hogy isten meghallgatja az imáit. Kit mi tesz boldoggá.

– Ne menj sehová – mondtam neki. – Ne halj meg, bébi. Kérlek, ne halj meg.

Legalább egy félórája lehettem vele, amikor szólt a nővér, hogy menjek vissza a váróba. Pár óra elteltével egy másik nővér részletesen beszámolt Elaine állapotáról. Nem emlékszem, mit mondott, és alig értettem belőle valamit, de a lényeg az volt, hogy túljutott egy krízisen, egy krízisen, amelyből még számtalan várt rá. Kaphatott tüdőgyulladást, embóliát, összeomolhatott a mája – oly sokféleképpen meghalhatott, hogy nem sok esélyt adtak neki.

– Akár haza is mehet – mondta a nővér. – Itt semmit sem tehet már. Megvan a száma, majd hívjuk, ha történik valami.

Hazamentem, és aludtam. Reggel telefonáltam, mire közölték, hogy Elaine állapota változatlan. Lezuhanyoztam, megborotválkoztam, felöltöztem, és bementem a kórházba. Ott voltam egész délelőtt, és csak délután ültem buszra, hogy odaérjek Toni búcsúztatójára a Roosevelt Kórházba.

Olyan volt a búcsúztató, mint egy gyűlés, csak éppen mindenki Toniról beszélt. Én röviden felidéztem az utunkat Richmond Hillbe, és elmeséltem pár vicces dolgot, amit Toni mondott.

Zavart, hogy mindenki azt hitte, megölte magát, de nem tudtam, mit tehetnék. Különösen a rokonainak szerettem volna elmondani halálának valódi körülményeit. A családja katolikus volt, és talán számított volna nekik. Ám nem tudtam, hogyan mondjam el.

A búcsúztató után megittam egy kávét Jim Faberrel, majd visszabuszoztam a kórházba.

Sokat voltam ott a rákövetkező héten. Párszor erős késztetést éreztem arra, hogy felhívjam a rendőrséget, és névtelenül bejelentsem nekik, hogy egy holttest fekszik a keleti Huszonötödik utca 288. szám 3. C lakásában. Mihelyst felfedezik Motley holttestét, felhívhatom Anitát, hogy nem kell többé aggódnia. Jant nem tudtam elérni, de előbb vagy utóbb csak megtalál, és megmondhatom neki, hogy nyugodtan hazajöhet. Ha idő előtt szóltam volna nekik, akkor lehet, hogy egy napon magyarázkodnom kellett volna.

Tudtam, hogy nem kell sokáig várnom. Kedd délután az egyik szomszéd rájött, hogy a bűz nem egy falban ragadt döglött patkányé, és nem is fog elmúlni magától. Felhívta a rendőrséget, azok betörték az ajtót, és megtalálták.

Csütörtökön, majdnem egy héttel az után, hogy Motley-t otthagytam vérbe fagyva a szőnyegen, az orvos közölte velem, hogy szerinte Elaine most már életben marad.

– Nem gondoltam volna – mondta. – Annyi minden történhetett volna. Rettenetes sokkon ment keresztül. Attól tartottam, hogy a szíve nem fogja bírni, de kiderült, hogy tényleg jó szíve van.

Ezt én is megmondhattam volna neki.

Egy kicsivel később, nagyjából akkor, amikor Elaine-t hazaengedték a kórházból, Joe Durkinnel vacsoráztam a Slate-ben. Azt mondta, ő állja a cechet, és én nem vitatkoztam vele. Két martinivel indított, majd elmondta, hogy Motley öngyilkosságának köszönhetően hány ügyet le tudtak zárni. Andrew Echevarria és Elizabeth Scudder halálát is Motley-nak tulajdonították, és nem hivatalosan őt tartották felelősnek Antoinette Cleary és Michael Fitzroy haláláért is. Azt is kiderítették, hogy feltehetően ő ölte meg Suzanne Lepcourtot, akit az East Riverből fogtak ki a hét elején. Nehéz volt megállapítani, hogy mi okozta a halálát. Ha nem tudták volna azonosítani a fogai alapján, akkor azt sem tudták volna megállapítani, hogy ki volt a halott, arra pedig semmi esélyt nem láttak, hogy a halálának az okát megnevezzék. Abban senki sem kételkedett, hogy bűncselekmény áldozata lett, amelyet Motley követett el.

– Milyen rendes tőle, hogy megölte magát – mondta Durkin. – Megtette, amit mi nem tudtunk megtenni. Rendes tőle.

– Nem lett volna gond az elítélése.

– Persze, rács mögé juttattuk volna – felelte –, efelől semmi kételyem. Ennek ellenére így sokkal egyszerűbb. Mondtam már neked, hogy búcsúüzenetet is hagyott?

– A falon. Rúzzsal.

– Pontosan. Meg vagyok lepve, hogy nem a tükröt használta. Lefogadom, hogy a főbérlő annak jobban örült volna. Sokkal egyszerűbb lemosni róla a rúzst, mint kifesteni a fél szobát. A másik szobában van is egy tükör. Biztosan észrevetted.

– Soha nem jártam abban a lakásban, Joe.

– Persze, el is felejtettem. – Mindentudó pillantást vetett rám. – Szóval – folytatta –, az első rendes dolog az életében az volt, hogy kinyírta magát. Az ember nem nézte volna ki belőle, ugye?

– Én nem tudom – feleltem. – Néha az embernek támad egy világos pillanata, amikor minden illúzió eltűnik, és először az életében mindent tisztán lát.

– Világos pillanat?

– Történt már ilyen.

– Nos – emelte fel az italát –, nem tudom, te hogy vagy vele, de ha én érzek közeledni egy ilyen tiszta pillanatot, akkor fogom a poharam, és hagyom, hadd gyűljenek a felhők.

– Bölcs gondolat.

Joe nyilván azt remélte, hogy elmondom neki, mi történt a Huszonötödik utcában. Gyanakodott, és azt akarta, hogy erősítsem meg a gyanúját. Ha ezt akarja, akkor sokáig kell várnia.

Két embernek mondtam el. Elmondtam Elaine-nek. Bizonyos értelemben már akkor elmondtam neki, amikor az intenzíven feküdt, de ha az ember agyának csak egy része hallja, amit ilyenkor mondanak neki, nem biztos, hogy elmondja az agya többi részének is. Elaine egészen addig azt hitte, hogy Motley végzett magával, amíg haza nem engedték a kórházból. Aztán ugyanazon a napon, amikor karácsonyi ajándékot hoztam neki, elmeséltem, hogy mi is történt valójában.

– Helyes – mondta. – Hála istennek. És köszönöm. Köszönöm, hogy elmondtad nekem.

– Nem látom, hogyan hallgathattam volna el előled. Ugyanakkor nem tudom, örülök-e annak, hogy elmondtam.

– Miért nem?

Mert az egészet én indítottam el tizenkét évvel ezelőtt, feleltem, és mert most is azt tettem, amit akkor: istent játszottam.

– Édesem – mosolygott –, ez baromság. Akkor is bosszút akart volna állni rajtunk. Így tizenkét évébe került pár hónap helyett. És azzal, hogy meghalt a rohadék, garantálhatjuk, hogy soha többé nem okoz bajt. Ebben a világban legalábbis nem, és engem most csak ez a világ érdekel.

Január közepén Mickey-vel megint belenyúltunk az éjszakába, de miután bezárta a kocsmát, nem mentünk el a hentesek miséjére. Pár nappal korábban havazott, és meg akarta mutatni nekem, milyen szép a farmja a hótakarta hegyek között. Odavezettünk, ott aludtunk, és csak másnap délután indultunk vissza. Békés volt ott, és tényleg olyan szép, amilyennek mondta.

Odafelé menet elmondtam neki, hogyan ért véget Motley élete. Nem lepte meg, elvégre tudta, hogy megvolt nekem a címe, ahogy azt is, hogy személyesen kellett elintéznem az ügyet Motley-val.

Miután Motley holttestét felfedezték, felhívtam Tom Havliceket, de csak a hivatalos verziót mondtam el neki. Akkorra már természetesen újranyitották az ügyet Massillonban, de ez már nem számított semmit sem. Sturdevant nevét tisztára mosta, ami, gondolom, sokat jelentett a barátainak és a rokonainak. Viszont Connie neve ugyanakkor besározódott, mert a helyi lap kiderítette, hogy kurva volt New Yorkban.

Tom meghívott, hogy menjek el hozzá vadászni, mire azt feleltem, hogy az jó lenne, de mindketten tudtuk, mennyi ennek az esélye. Később is hívott még, amikor a Bengals kikapott a Super Bowlban, és azt mondta, hogy nemsokára eljön New Yorkba. A lelkére kötöttem, hogy mindenképpen keressen meg, mire azt felelte, hogy számíthatok rá. Talán tényleg meg fog keresni egyszer.

Jim Fabernek nem mondtam még el.

Hetente legalább egyszer együtt vacsorázunk, és párszor majdnem elmondtam már neki. Gondolom, egyszer tényleg el is mondom. Nem tudom, hogy miért nem tettem meg eddig. Talán félek attól, hogy helyteleníti, amit tettem, vagy azt teszi, amit olyan sokszor: felrázza a lelkiismeretemet, és szembesít vele, mert én bizony szoktam hagyni aludni.

Előbb vagy utóbb elmondom neki. Egyszer, egy különösen felemelő gyűlés után, mondjuk, amikor annyira magasztosan érzem magam, hogy még ez is belefér.

De eddig egy bűnözőnek mondtam el, meg egy prostituáltnak, mert a jelek szerint hozzájuk állok a legközelebb a világon. Nem kétlem, hogy ez róluk is sok mindent elmond, de szerintem rólam még többet.

Hideg a tél, és azt mondják, hogy ez még csak a kezdet. Nehéz a hajléktalanoknak, ketten meg is haltak a héten, amikor erősebben fagyott. De a legtöbbünknek annyira nem rossz. Elég, ha melegen öltözünk, és szépen átgyalogolunk rajtuk.

TARTALOM

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

18

19

20

21

22

23