Jeffery Deaver

A Koporsótáncos

Fordította: Fehér Fatime ALEXANDRA A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Jeffery Deaver: The Coffin Dancer Simon & Schuster New York, 1998 Hungárián translation © Oberon Műfordító Bt. Minden jog fenntartva. Tilos e kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni, vagy sugározni bármely formában vagy módon, a kiadóval történt előzetes megállapodás nélkül; tilos továbbá terjeszteni másféle kötésben, borítóval és tördelésben, mint amilyen formában kiadásra került. Kiadja a Pécsi Direkt Kft. Alexandra Kiadója, 2005 7630 Pécs, Alkotás u. 3. Telefon: (72) 777-000 www.alexandra.hu info@alexandra .hu Felelős kiadó a kft. ügyvezető igazgatója Felelős szerkesztő: Leyrer Ginda Tördelte: Müller Nándor ISBN 963 369 437 X

Nagyanyám, Ethel May Rider emlékére

I.

A halálnak túl sok arca van

„A sólyom nem lehet háziállat. Nincs helye az érzelgősségnek. Bizonyos értelemben ez a pszichiátria művészete. Az egyik elme halálos érdeklődéssel és figyelemmel feszül neki a másik elmének.” A vándorsólyom (T. H. White)

Első fejezet

Amikor Edward Camey elbúcsúzott a feleségétől, Perceytől, eszébe sem jutott, hogy talán soha többe nem látják egymást. Bemászott a kocsijába, mely Manhattanben, a Keleti Nyolcvanegyedik utcában parkolt, egy igen jó helyen, majd elindult, és besorolt a forgalomba. Carney természetéből adódóan megfigyelő típus volt, így felfigyelt a házuk közelében parkoló fekete kisbuszra. A kocsi ablakai sötétítettek és sárpettyesek voltak. Ahogy a viharvert járműre pillantott, észrevette a nyugat-virginiai jelzésű rendszámtáblát, és eszébe villant, hogy az elmúlt napokban már többször is látta ezt a járgányt a környéken. De aztán felgyorsult előtte a forgalom. Még éppen átcsúszott a sárga jelzésen, és teljesen meg is feledkezett a kisbuszról. Hamarosan már az FDR autópályán hajtott észak felé.

Húsz perccel később bűvölni kezdte a kocsitelefont, és felhívta a feleségét. Aggasztotta, hogy az asszony nem veszi fel a kagylót. Ezt a repülőutat a beosztás szerint Perceyvel együtt tette volna meg – előző este feldobtak egy érmét, hogy eldöntsék, kinek jut a bal oldali szék. Az asszony híres, győzelemittas mosolyával nyugtázta, hogy ő nyert. De aztán hajnali háromkor hasogató migrénnel ébredt, és egész nap nem bírt megszabadulni tőle. Pár telefonhívás árán sikerült találniuk egy helyettes másodpilótát, így aztán Percey bevett egy Korinalt, és visszafeküdt az ágyba. A migrén volt az egyetlen betegség, ami le tudta dönteni a lábáról. A magas és szikár Edward Carney, aki negyvenöt évesen meg mindig tarra vágatta a haját, oldalra biccentett fejjel hallgatta, ahogy a telefon mérföldekkel arrébb kicseng. Amikor bekapcsolt az üzenetrögzítőjük, kissé nyugtalanul letette a kagylót. A kocsi sebessége pontosan száz kilométer per óra volt, és precízen a szélső sáv közepén haladt – mint a pilóták általában, Ed is konzervatív sofőr volt. Bízott a többi sofőrben is, de úgy gondolta, hogy az autósok nagy része mégiscsak őrült. Westchesterben, a Mamaronek Régiós Repülőtéren, a Hudson Air Charters irodájában egy torta várakozott. A rózsás arcú Sally Anne, aki úgy illatozott, akár a Macy’s áruház parfümosztálya, maga sütötte a süteményt, hogy megünnepeljék a társaság új szerződését. Azt a csúnya, biplánt ábrázoló strassz kitűzőt viselte, amit az unokáitól kapott előző karácsonyra. Körbenézett a helyiségben, s ellenőrizte, hogy a tucatnyi dolgozó közül mindenkinek megfelelő adag jutott-e az ördögi süteményből. Ed Carney bekapott pár falat tortát, és közben az aznap esti repülésről beszélgetett Ron Talbottal, akinek szépen fejlett hasa azt sugallta, hogy imádja az édességet, pedig valójában jóformán csak kávén és cigarettán élt. Talbot egyszerre volt operátor és üzleti menedzser, így fennhangon aggodalmaskodott azon, hogy vajon időben megérkezik-e a szállítmány, hogy jól számolták-e ki a szükséges üzemanyag-mennyiséget, meg hogy a megfelelő árat kérték-e a szállításért. Carney a kezébe nyomta a maradék tortáját, és nyugalomra intette. Ismét Percey jutott eszébe, bement hát az irodájába, és felemelte a kagylót. A városi otthonukban még mindig nem vette fel senki a telefont. A nyugtalanságot ekkor az erős aggodalom váltotta fel. A gyermekes szülők és azok, akiknek saját üzletük van, mindig felveszik a telefont. Lecsapta a kagylót, és arra gondolt, szólnia kellene az egyik szomszédnak, hogy nézzen rá Perceyre. De aztán a nagy fehér furgon beállt a hangár elé, az iroda mellé, és indulni kellett a munkába. Este hat óra volt. Talbot Carney kezébe nyomott egy tucatnyi aláírnivalót, éppen akkor, amikor a fiatal Tim Randolph sötét öltönyben, fehér ingben és keskeny, fekete nyakkendővel belépett az ajtón. Tim segédpilótának nevezte magát, és Carneynek ez tetszett. Az „első tiszt” megnevezést a társaságok, a repülésügy találta ki, és bár Carney tisztelt minden embert, aki megállta a helyét a jobb oldali ülésben, nagyon nem csípte az elbizakodottságot. A magas, barna Lauren, Talbot titkárnője a szerencseruháját viselte, melynek pont olyan kék volt az árnyalata, mint a Hudson Air lógójáé – ezen egy sólyom repült a kockás földgömb előtt. A lány közelebb hajolt Cameyhez, és a fülébe susogott: – Most már minden rendben lesz, ugye? – Minden a legnagyobb rendben lesz – biztosította a lányt. Egy percre átölelték egymást. Sally Anne is megölelte, és felajánlott neki egy kis tortát az útra. A férfi ellenkezett. Ed Carney már indulni akart. Elég volt az érzelgősségből, az ünneplésből! El akart távolodni a földtől. Ez hamarosan meg is történt. Négy és fél kilométerrel a föld felett suhant, egy Lear 35A típusú gépet vezetett – ez volt a legtökéletesebb magánhasználatú sugárhajtású gép, amit valaha készítettek –, melyen nem volt semmiféle jel vagy embléma, csak az N-regisztrációs szám. Egy ezüstszínű, karcsú lándzsa. A lélegzetelállító naplemente felé repültek – tökéletes narancsszínű korong ereszkedett a hatalmas, civakodó, rózsaszín és lila felhők közé, s tarka sugarakat szórt szerteszét. Csak a hajnal volt ilyen szép. És a vihar ilyen látványos. Az O’Hare reptérig 1172 kilométer volt az út, és ezt a gép kevesebb mint két óra alatt tette meg. A legiirányító központ chicagói tornya udvariasan megkérte őket, hogy ereszkedjenek tizennégyezer lábra, majd átadta őket a Chicago Leszállásirányítónak.

Tim kezdeményezte a hívást. – Chicago Leszállásirányító! A Lear 49-es Charlie Juliet közeledik tizennégyezer lábon. – Jó estét, Kilences Charlie Juliet! – köszöntötte őket egy újabb kedves légiirányító. – Ereszkedjenek nyolcezer lábra, és tartsák azt a magasságot! Várjanak a bal huszonhetes koordinátáira! – Vettem, Chicago! Kilences Charlie Juliet tizennégyről nyolcra ereszkedik. Az O’Hare a világ legforgalmasabb reptere, és a központ a nyugati városrész fölé, egy várakozópályára irányította őket. Itt kell körözniük addig, amíg sorra nem kerülnek a leszállásban. Tíz perccel később a kellemes, nyugodt hang ismét bejelentkezett: – Kilences Charlie Juliet, irány zéró kilenc zéró, hátszéllel, a bal huszonhetes pályára! – Zéró kilenc zéróra a Kilenc Charlie Juliet! – felelte Tim. Carney felnézett az acélszürke, tágas égbolton ragyogó csillagokra, és gondolatban azt mondta: „Nézd, Percey, az égbolt összes csillaga…” S ezután következett szakmai pályafutása talán egyetlen olyan késztetése, amely nélkülözött minden szakszerűséget. Aggodalma Percey miatt lázzá fokozódott. Mindenképpen beszélnie kell vele. – Vedd át a gépet! – mondta Timnek. – Rendben! – felelte a fiatalember, s minden kérdés nélkül a kormányért nyúlt. Az irányító belerecsegett az éterbe, – Kilences Charlie Juliet, ereszkedjen négyezerre! Tartsa az irányt! – Vettem, Chicago! – mondta Tim. – Kilences Charlie Juliet nyolcról négyre ereszkedik. Carney változtatott a rádiófrekvencián, hogy telefonhívást kezdeményezhessen. Tim rápillantott. – A céget hívom – magyarázta Carney. Amikor elérte Talbotot, kérte, hogy kapcsolja az otthoni telefonszámra. Amíg várakozott, Timmel átvették a leszállás előtti rutin pontjait. – Fékszárny beállítva… húsz fokra. – Húsz, húsz zöld – felelte Carney. – Sebességellenőrzés. – Száznyolcvan csomó. Közben Tim beszélni kezdett a mikrofonba. – Chicago, Kilences Charlie Juliet ereszkedik… ötről négyre – Carney hallotta, hogy a telefon kicseng a több mint ezer kilométerre lévő manhattani lakásukban. Gyerünk, Percey, vedd már fel! Hol a csudában vagy? Kérlek… A légiirányító bejelentkezett: – Kilences Charlie Juliet, csökkentse a sebességét egy nyolc zéróra! Kapcsolat a toronyé. Jó éjszakát! – Vettem, Chicago! Egy nyolc zéró csomó. Jó éjt! Harmadik kicsöngés. Hol a pokolban lehet? Mi történt? A gyomra egyre jobban összeszorult. A turbópropeller sikoltó énekbe kezdett. A hidraulika felnyögött. Carney fülhallgatójában elektromos pattogás hallatszott. Tim megszólalt: – Fékszárny harmincon. Csökken a fordulatszám. – Fékszárny harminc, harminc, zöld. Csökken a fordulatszám. Háromszoros zöld. És ekkor végre hangos kattanás hallatszott a fejhallgatóban. A felesége hangját hallotta. – Halló? Megkönnyebbülten felnevetett. Carney beszélni kezdett volna, de mielőtt belefogott, a repülőgép hatalmasat rándult, akkorát, hogy a robbanás ereje a másodperc töredéke alatt letépte a fejhallgatót, s mindkét férfit előrelökte a vezérlőpultba. Szilánkok, szikrák robbantak körülöttük.

Carney sokkos állapotban automatikusan a kormányért nyúlt bal kezével – jobb keze már nem volt. Tim felé fordult, pont akkor, amikor a férfi véres, rongybabaszerű teste eltűnt a repülőgép oldalán tátongó lyukban. – Ó, Istenem! Ne… Aztán az egész pilótafülke elszakadt a szétesőben lévő repülőgéptől, és fölé emelkedett, maga mögött hagyta a Lear törzsét, szárnyait, motorjait, melyeket gáz táplálta lángok borítottak el. – Ó, Percey! – suttogta. – Percey… – Pedig már mikrofon sem volt, amibe beszélhetett volna.

Második fejezet

Hatalmasak, akár az aszteroidák, és sárgák, mint az emberi csont. A homokszemcsék szinte világítottak a számítógép képernyőjén. A férfi egyenes háttal ült, sajgott a nyaka és hunyorított – de nem azért, mert baj volt a látásával, hanem mert erősen koncentrált. A távolban vihar moraja hallatszott. A reggeli égbolt sárgás-zöldes színekben pompázott, bármelyik pillanatban várható volt a vihar kitörése. A feljegyzések szerint sosem volt még ilyen csapadékos a tavasz. Homokszemcsék… – Nagyítás! – adta ki az utasítást, mire a képernyőn a felvétel engedelmesen a kétszeresére dagadt. Furcsa, gondolta. – Kurzort lefelé… állj! Ismét előrefeszült, és vizslatta a monitort. A homok, gondolta Lincoln Rhyme, a kriminológus nagy öröme: kis kődarabok, gyakran más anyaggal keveredve, a szemcseméret 0,05-2 milliméteres lehet (ami ennél nagyobb, az már sóder, ami kisebb, az lösz). Úgy tapad az elkövető ruházatára, akár a ragadós festék, és kényelmesen leugrik róla a bűntény helyszínén meg a búvóhelyeken, így összeköti az elkövetőt az áldozattal. Arról is sokat elárulhat, hogy hol járt korábban a gazfickó. Az áttetsző homok sivatagra utal. A tiszta tengerpartra. A hornblende Kanada felé mutat. Az obszidián Hawaiira. A kvarc és a vulkáni eredetű kőzetszemcse azt kiáltja: Új-Anglia. A finom, szürke magnetit a Nagy-tavak nyugati oldalával egyenértékű. De arról, hogy ez a homok honnan származhat, Rhyme-nak fogalma sem volt. New York környékén a legtöbb homok kvarcos és földpátos. A Long Island-i szorosnál kövecses, az Atlanti-óceánnál poros, a Hudsonnál sáros. De ez itt fehér, csillogó, szilánkos, és kis vörös szemcsék keveredtek bele. És mik lehetnek azok a gyűrűk? Fehér kőgyűrűk, mikroszkopikus méretű körszeletek. Még sosem látott ilyesmit. Ez a rejtély reggel négyig ébren tartotta. Elküldött egy kis mintaadagot egy kollégának a washingtoni FBI-laborba. Nagyon vonakodva tette – Lincoln Rhyme utálta, ha valaki más válaszolja meg a kérdéseit. Az ágya mellett valami megmozdult az ablakban. Arrafelé pillantott. Szomszédai – két vándorsólyom – felébredtek, és vadászathoz készülődtek. Vigyázzatok, galambok, gondolta a nyomozó. Aztán oldalra hajtotta a fejét, és halkan káromkodott egyet, bár nem az együttműködésre képtelen bizonyíték miatt volt ideges, hanem azért, mert tudta, hogy hamarosan megzavarják. A lépcsőkön sietős léptek csattogtak. Thom vendégeket engedett be a házba, Rhyme pedig most nem vágyott társaságra. Dühösen a folyosó felé pillantott. – Ne most, az isten szerelmére! De persze nem hallották, és ha hallották volna is, úgysem állnak meg. Ketten voltak… Az egyik nagydarab. A másik nem. Gyors kopogás a nyitott ajtón, aztán már be is léptek. – Lincoln! Rhyme csak morgott. Lon Sellitto, a New York-i rendőrség első osztályú nyomozója képviselte a nehezebb lépteket. Fiatalabb, vékonyabb társa mellette lépkedett – Jerry Banks, jól öltözötten, galambszürke, kockás

öltönyben. Kósza tincsét lakkal próbálta megzabolázni – Rhyme érezte a propán, az izobután és a vinil-acetát szagát de a kis tüske még mindig csak ágaskodott. A kövér fickó körülnézett a második emeleti hálószobában, amely hússzor húszas volt. A falakon sehol egy kép. – Mi változott, Linc? Mi más itt? – Semmi. – Hé, már tudom! Rend és tisztaság van! – mondta Banks. – Rend és tisztaság van, úgy bizony – mondta Thom, aki tökéletesen festett a vasalt, homokszín nadrágban, fehér ingben és virágos nyakkendőben. Ez utóbbit Rhyme túl csicsásnak találta, bár maga vette neki, postai rendeléssel. A segéd már hét éve volt Rhyme mellett – bár főnöke kétszer kirúgta, egyszer pedig ő mondott fel, de Rhyme ugyanennyi alkalommal vette fel újra nélkülözhetetlen titkárát és ápolóját. Thom eleget tudott a kvadriplégiáról – akár orvos is lehetett volna –, és eleget tanult az igazságügyi kriminológiáról Rhyme-tól ahhoz, hogy nyomozó lehessen. De ő megelégedett azzal a címmel, amit a biztosítótársaság ruházott rá – „Gondviselő” –, bár Rhyme is és Thom is kerülte ezt a kifejezést. Rhyme felváltva hívta őt „Tyúkanyó”-nak és „Nemezis”-nek. A segéd mindkettővel kibékült. Most körbevezette a vendégeket. – Neki persze nem tetszett, de én kihívtam a takarítóvállalatot, és kisikáltattam a lakást. Gyakorlatilag füstöléssel kellett fertőtleníteni. Utána egy egész napig nem szólt hozzám. – Nem volt szükség takarításra! Azóta nem találok semmit. – De hiszen neki nem is kell megtalálnia semmit, nem igaz? – ellenkezett Thom. – Ezért vagyok én! Rhyme nem volt veszekedős hangulatban. – Nos? – kérdezte, jóképű arcát Sellitto felé fordítva. – Mi van? – Van egy ügy. Gondoltuk, talán volna kedved segíteni. – Mi az ott? – kérdezte Banks, s az új számítógép felé bökött, ami Rhyme ágya mellett állt. – Ó – felelte Thom dühítő vigyorral. – Ez most a technika csúcsa! Mutasd meg neki, Lincoln! Mutasd meg! – Nem akarom megmutatni! Újabb dörgés következett, de sehol egy csepp eső. A természet megint csalfa kedvében volt. Thom csak tovább erősködött: – Mutasd meg nekik, hogy működik! – Nem akarom! – Csak zavarban van! – Thom! – mormogta Rhyme figyelmeztetően. De a fiatal segédet sem a fenyegetés, sem a tiltakozás nem zavarta. Megrángatta nevetségesen divatos selyem nyakkendőjét. – Nem tudom, miért csinálja ezt. A minap még nagyon büszke volt az egész konfigurációra. – Nem igaz! Thom folytatta: – Az a doboz ott – egy bézs szerkentyűre bökött – szintén a gép része. – Hé, kétszáz megahertzes? – kérdezte Banks a gép felé bökve. Úgy kapaszkodott a kérdésbe, mint a bagoly a békazsákmányba, hogy elmeneküljön Rhyme vádló tekintete elől. – Bizony! – felelte Thom. De Lincoln Rhyme-ot nem érdekelték a számítógépek. Per pillanat Lincoln Rhyme-ot nem érdekelte semmi más, csak a mikroszkopikus méretű kis gyűrűk, meg a körülöttük lévő homokszemcsék. Thom folytatta: – A mikrofon a számítógéphez van csatlakoztatva. Bármit mond, a gép felismeri. Persze időbe telt, míg megtanulta a hangját. Sokat motyogott. Igazság szerint Rhyme nagyon elégedett volt a szerkezettel – a villámgyors számítógéppel, a speciálisan kialakított ECU dobozzal (környezeti kontrolldoboz) és a hangfelismerő programmal. Szavakkal tudta irányítani a kurzort, így megtehetett vele bármit, amit az emberek az egérrel meg a klaviatúrával tenni szoktak. Tudott diktálni is. Szavak segítségével most már fel vagy le tudta

kapcsolni a fűtést, a világítást, bekapcsolhatta a hifit vagy a tévét, írhatott a szövegszerkesztőbe, és telefonálni meg faxolni is tudott. – Meg zenét is szerezhet – dicsekedett Thom a látogatóknak. – Csak meg kell mondania a gépnek, hogy milyen hangjegyeket jegyezzen le. – Ennek veszem leginkább hasznát! – mondta Rhyme szárazon. – A zeneszerzésnek. Egy C4 kvadriplégiásnak – Rhyme sérülése a negyedik csigolyánál szakította el a gerincvelőt – a bólintás könnyű feladat volt. A vállát is meg tudta vonni, bár nem olyan megsemmisítően, mint szerette volna. A másik nagy cirkuszi szám az volt, hogy bal gyűrűsujját el tudta mozdítani pár milliméterrel, méghozzá bármelyik irányba. Az elmúlt pár évben ez volt minden, amit a mozgás területén produkálni tudott – nyilvánvalóan nem a hegedűszonáták komponálása hiányzott neki a legjobban. – Játszani is tud! – mondta Thom. – Utálom a játékokat! Nem szoktam játszani! Sellitto, akit Rhyme leginkább egy nagy, bevetetlen ágyra emlékeztetett, láthatóan minden csodálat nélkül bámulta a számítógépet. – Lincoln – kezdte komolyan. – Van egy sürgős ügyünk. Közös az államiakkal. Múlt éjjel kis problémánk támadt. – Zsákutcába kerültünk – egészítette ki Banks. – Azt gondoltuk… nos, én arra gondoltam, hogy talán segíteni akarsz majd. Akarni? – Most éppen dolgozom valamin – magyarázta Rhyme. – Perkinsnek, pontosabban. – Thomas Perkins különleges ügynökről volt szó, az FBI manhattani székházának vezetőjéről. – Fred Dellray egyik emberének nyoma veszett. Fred Dellray különleges ügynök, az FBI régi motorosa felelt a legtöbb manhattani titkos ügynökért. Dellray volt a cég egyik legjobb titkos ügynöke. Maga az igazgató is méltatta munkáját. Pár nappal korábban Dellray egyik ügynöke, Tony Panelli eltűnt. – Perkins mesélte nekünk is – mondta Banks. – Elég fura ügy… Rhyme az esetlen mondat hallatán a szemét forgatta, bár nem tudott vele vitába szállni. Az ügynök a kocsijából tűnt el Manhattan belvárosában az FBI épülete elől. Az utca nem volt túl forgalmas, de kihalt sem. A hivatal Crown Victoria kocsijának járt a motorja, az ajtaja nyitva állt. Nem volt vér, nem volt lövésnyom, sehol egy dulakodásra utaló jel. És persze tanú sem volt – legalábbis olyan nem, aki beszélt volna. Tényleg fura ügy volt. Perkinsnek a rendelkezésére állt egy kiváló helyszínelő csoport, és a cég tárgyi bizonyíték akciócsoportja is, a PERT. De a PERT-et Rhyme állította fel, és Delray őt kérte meg arra is, hogy dolgozzon az eltűnés helyszínén. A helyszínelő tiszt, aki Rhyme társaként dolgozott, órákat töltött Panelli kocsijában, ahol nem talált egyetlen ismeretlen ujjlenyomatot sem, viszont összeszedett tízzacskónyi értelmetlen nyomjelet meg az egyetlen használhatónak tűnő nyomot – vagy féltucatnyi szemcsét ebből az ismeretlen homokból. A szemcsék most ott ragyogtak a számítógépe képernyőjén, hatalmasan és simán, akár valamiféle isteni testek. Sellitto folytatta: – Perkins majd más embereket állít a Panelli-ügyre, ha segítesz nekünk. Különben is azt hiszem, ezt akarod majd. Megint ez az ige – akarni. Mi a fenéről lehet szó? Rhyme és Sellitto pár évvel korábban nagyobb emberölési ügyekben dolgoztak együtt. Kemény melók voltak – nyilvános ügyek. Ismerte Sellittót, de csak annyira, mint a többi zsarut. Rhyme általában nem bízott önnön emberismeretében (volt felesége, Blaine szokta mondani – gyakran és haragosan –, hogy Rhyme egy mérföldről is kiszúr egy nyavalyás töltényhüvelyt, de nem látja meg azt az emberi lényt, aki az orra előtt áll), de azt most észrevette, hogy Sellitto visszafogja magát. – Oké, Lon! Miről van szó? Ki vele! Sellitto Banks felé biccentett. – Phillip Hansen – bökte ki a fiatal detektív jelentőségteljesen, s felvonta a szemöldökét.

Rhyme csak újságcikkekből ismerte ezt a nevet. Hansen – egy nagydarab, keményen küzdő üzletember, aki a floridai Tampában kezdte pályafutását – egy nagykereskedelmi cég vezetője volt a New York állambeli Armonkban. Az üzlet virágzott, a fickó ennek köszönhetően multimilliomos lett. Hansennek nagyon is jól ment ahhoz képest, hogy mennyi ideje volt vállalkozó. Sosem kellett üzleti partnerek után kutatnia, sosem hirdetett, és sosem voltak problémái. Tulajdonképpen a PH Distributors, Inc. vállalatnak semmi más baja nem volt, csupán az, hogy New York állam és a szövetségi nyomozóhivatal is hatalmas erőbedobással próbálta bezárni, főnökét pedig hűvösre tenni. Mindezt azért, mert Hansen vállalatának termékei nem azok voltak, amiket a főnök állított – másodkézből vásárolt, feleslegessé vált harcászati eszközök hanem olyan fegyverek, amelyeket legtöbbször katonai bázisokról loptak, vagy illegálisan importáltak. Abban az évben, kicsivel korábban két közlegény meghalt a katonaságnál, amikor a George Washington híd közelében kirabolták a kézi lőfegyvereket szállító teherautót, amellyel éppen New Jersey felé tartottak. Hansen állt az ügy mögött – ezzel a ténnyel mind a főügyész, mind az igazságügyi miniszter tisztában volt, csak éppen nem tudták bizonyítani. – Perkinssel együtt kovácsoljuk össze az ügyet – mondta Sellitto. – Együtt dolgozunk a hadsereg bűnügyi felderítésével. De nagyon rossz a helyzet. – És soha senki nem mer hozzányúlni – tette hozzá Banks. – Soha. Rhyme is sejtette, hogy soha senki nem mer egy olyan emberrel packázni, mint Hansen. A fiatal detektív folytatta: – De végre a múlt héten megtört a jég. Tudod, Hansennek van pilótaengedélye. A vállalatának vannak raktárépületei a Mamaroneck reptéren, tudod, White Plains közelében. Egy bíró már kiadta a végzést, át lehet kutatni mindet. És mit találunk ott? Hát a nagy büdös semmit. Aztán a múlt héten, egyik éjjel, pont éjfélkor, a reptér már zárva volt, de maradt ott pár ember, valami dolguk volt. Láttak egy ürgét, akire illik Hansen személyleírása… Kiautózott ahhoz a privát géphez, bepakolt pár nagy málhazsákot, aztán felszállt. Bejelentés nélkül. Semmi repülési terv, csak úgy felszállt. Negyven perc múltán visszatért, leszállt, beugrott a kocsijába és elhúzott. A málhazsákok meg persze sehol. A szemtanúk betáplálták a gép számát az FAA adatbázisba. Kiderült, hogy a gép Hansené, és nem a vállalaté. – Szóval tudta, hogy a nyomában vagytok, és el akarta tüntetni a bizonyítékot, ami a két gyilkossághoz kötheti – állapította meg Rhyme. Már sejtette, hogy miért akarják őt az ügyhöz. Érdekes eset. – A légiirányító központ követte? – A La Guardiának megvolt egy ideig. Egyenesen átrepült a Long Island-i szoros fölött. Aztán vagy tíz percre szépen lebukott a radar hatósugara alá. – Ti pedig körberajzoltátok a területet a szoros felett, amerre abban a tíz percben eljuthatott. Dolgoznak már a búvárok? – Persze! Szóval tudjuk, hogy amint Hansen meghallotta, hogy három szemtanúja is akadt a kis útjának, berezelt és menekült volna. Sikerült bevarrnunk hétfőig. Szövetségi letartóztatás. Rhyme felnevetett: – Sikerült találni olyan bírót, aki hajlandó volt ezt aláírni? – Igen, a kockázat miatt, hogy az ürge meglóg – mondta Sellitto. – A vád valami hülye FAA szabályzati kihágás, szándékos veszélyeztetés, ilyesmit vetettek be. Nem volt terve, meg az FAA által előírt minimum magasság alatt repült. – És mit mond erre a drága Hansen úr? – Ismeri a dörgést! Letartóztatáskor egy szó sem, az ügyésznek még annyit se. Az ügyvéd tagad mindent, és perelni akar alaptalan letartóztatásért, duma, duma… Úgyhogy ha megtaláljuk a szaros málhazsákokat, hétfőn irány a vádesküdtszék, és vége a dalnak. – Feltéve, ha van valami bűnjel a zsákokban – mutatott rá Rhyme. – Ó, biztos van bennük valami terhelő. – Honnan tudjátok? – Onnan, hogy Hansen beijedt. Felbérelt valakit, hogy ölje meg a tanúkat! Egyet már el is kapott az illető. Múlt éjjel Chicago felett felrobbantotta a repülőjét. És azt akarják, hogy találjam meg a málhazsákokat, gondolta Rhyme… Érdekfeszítő kérdések suhantak át az agyán. Vajon össze lehet kapcsolni a gépet egy bizonyos hellyel annak alapján, hogy mi

csapódott ki rajta, milyen sót hozott magával, vagy hogy esetleg egy bizonyos bogár kenődött fel a szárny végére? Ki lehet vajon számítani, hogy mikor pusztult el egy bogár? És mi a helyzet a sókoncentrátummal és a vízben lévő különböző szennyező anyagokkal? Ha valaki ilyen alacsonyan repül a víz felett, a szárnyak vagy a motorok felkaphatnak-e valamennyi algát, és az rákenődhet-e a törzsre vagy a farokra? – Szükségem lesz a szoros térképeire – kezdte Rhyme. – A gép műszaki rajzaira… – Hm, Lincoln, nem ezért jöttünk hozzád! – mondta Sellitto. – Nem a zsákokat kell megtalálnod – tette hozzá Banks. – Nem? Akkor mit? – Rhyme egy mozdulattal hátralökte egy idegesítő fekete hajtincsét, és várakozón nézett a fiatal nyomozóra. Sellitto tekintete a bézs ECU-dobozt fürkészte. A dobozból előbújó vörös, fehér és fekete vezetékek kígyóként hevertek a földön, összetekeredve. – A gyilkos felkutatásában kérjük a segítségedet. A fickóéban, akit Hansen felbérelt. Meg kellene állítani, mielőtt elkapja a másik két tanút is. – És? – Rhyme érezte, hogy Sellitto még mindig tartogat valamit. A detektív kinézett az ablakon, úgy válaszolt: – Úgy néz ki, hogy a Táncossal van dolgunk, Lincoln. – A Koporsótáncossal? – Sellitto visszafordult felé és bólintott. – Biztos vagy benne? – Azt hallottuk, hogy pár hete elvégzett egy munkát a fővárosban. Megölt egy kongresszusi diplomatát, aki belekeveredett a fegyverüzletbe. Van a kezünkben pár hívás a Hansen háza előtti nyilvános telefonfülkéből abba a hotelbe, ahol a Táncos lakott. Csakis ő lehet, Lincoln. A képernyőn világító, asszonyváll-simaságú homokszemcsék végképp kikerültek Rhyme érdeklődési köréből. – Hát – mondta halkan –, akkor tényleg baj van, mi?

Harmadik fejezet

Emlékezett. Előző éjjel a telefon tücsökciripelése törte meg az ablakokon beáradó homályos nyugalmat. Úgy nézett a telefonra, mintha a Bell Atlantic társaság lenne a felelős a hányingerért és a fejét kínzó, fojtogató fájdalomért, meg a szemhéja mögött villogó stroboszkópos fényekért. Végül felkelt, és a negyedik csörgés után felvette a kagylót: – Halló? A túloldalról a rádiótelefon-kapcsolatokra jellemző üres csőhatás válaszolt visszhangozva. Aztán egy hang. Talán. Egy nevetés. Talán. Egy hatalmas robaj. Kattanás. Csend. Nem búgott a vonal. Csak csend volt, amelyet a fülében zúgó robaj kísért. – Halló? Halló! Letette a telefont és visszament a kanapéra, nézte az esti esőt, a somfa hajladozását a tavaszi vihar szelében. Megint elaludt. Aztán később újra csörgött a telefon, és megkapta a hírt, hogy a Lear Kilences Charlie Juliet leszállás közben lezuhant, és a halálba vitte férjét meg a fiatal Tim Randolphot. Most már reggel volt, szürkeség, és Percey Rachel Clay tudta, hogy a múlt éjjel fogadott titokzatos telefonhívás a férjétől jött. Ron Talbot – aki hősiesen magára vállalta a katasztrófa hírének közlését – elmagyarázta, hogy a férfi egy hívást kapcsoltatott az otthoni telefonra, éppen a robbanás előtt. Ed nevetése… – Halló? Halló! Percey lecsavarta a kulacsa tetejét, és ivott egy kortyot. Eszébe jutott az a szeles nap, évekkel azelőttről – Ed egy Cessna 180-assal repült Ontarióba, Red Lake-be, és hatujjnyi üzemanyaggal a tankban landolt. Ezt aztán egy üveg márkajelzés nélküli kanadai whiskyvel ünnepelték meg, amitől

mindketten életük legrosszabb másnaposságát élték át. Az emlék most könnyeket csalt a szemébe, ahogy a rosszullét is tette annak idején. – Ugyan, Percey, elég volt! – mondta a férfi, aki a nappaliban ült a kanapén. – Kérlek! – A kulacsra mutatott. – Ó, persze! – felelte a nő gúnyosan komoly hangon. – Rögtön! – És ezzel megint nagyot húzott a laposüvegből. Erősen vágyott egy szál cigarettára, de ellenállt a kísértésnek. – Mi a fenéért hívott fel engem akkor? – kérdezte. – Talán aggódott miattad – találgatta Brit Hale. – Tudod, a migrén, meg minden. Perceyhez hasonlóan Hale sem aludt előző éjjel. Talbot őt is felhívta a hírrel, mielőtt bronxville-i lakásából Perceyhez hajtott, hogy mellette legyen. Ott is maradt egész éjei, és segített lebonyolítani a szükséges telefonhívásokat. Nem Percey, hanem Hale volt az, aki elvitte a hírt Richmondba, a nő szüleihez. – Nem volt rá semmi oka, hogy ezt tegye, Brit! Egy utolsó hívás. – Ennek semmi köze sincs ahhoz, ami történt – emlékeztette a férfi. – Tudom! – felelte Percey. Már évek óta ismerték egymást. Hale a Hudson Air első pilótái közé tartozott, és az első négy hónapban ingyen dolgozott, egészen addig, amíg el nem fogyott a megtakarított pénze, és akkor is csak vonakodva fordult Perceyhez, tudna-e neki fizetést adni. Azt már persze nem tudta, hogy a nő a saját félretett pénzéből fizette őt, mert az indulást követő első évben a társaság egyszerűen képtelen volt profitot termelni. Hale úgy nézett ki, mint egy karcsú, szikár tanár bácsi. Valójában persze laza volt – szöges ellentéte Perceynek –, és igazi tréfamester. Köztudottan képes volt háton repülésben haladni, ha az utasok különösen modortalanok voltak, és csak akkor fordította vissza a gépet, amikor már kellőképpen lenyugodtak. Hale gyakran ült a Percey ülése melletti jobbos székbe, és ő volt a nő legkedvesebb segédpilótája a világon. „Megtiszteltetés önnel repülni, asszonyom – szokta mondani tökéletlen Elvis-utánzatként. – Nagyon, nagyon köszönöm.” A szeme mögött már csaknem teljesen megszűnt a fájdalom. Percey vesztett már el barátot – szinte mindet repülőbalesetben –, és tudta, hogy a lelki megrázkódtatás csillapítja a testi fájdalmat. Csakúgy, mint a whisky. Újabb húzás a kulacsból. – A pokolba is, Brit! – Ledobta magát a kanapéra, a férfi mellé. – A pokolba is! Hale erős karjával átölelte. A nő a vállára hajtotta fekete fürtös fejét. – Minden rendbe jön, kedves! – mondta Brit. – Megígérem! Tehetek valamit érted? A nő a fejét rázta. Ez felesleges kérdés volt. Egy újabb korty Bourbon után az órára pillantott. Reggel kilenc. Ed anyja bármelyik pillanatban megérkezhet. Barátok, rokonok… Meg kell szervezni a megemlékezést is… Olyan sok a dolga. – Felhívom Ront! – mondta. – Tennünk kell valamit. A Társaság… A különböző repülőtársaságoknál az a szó, hogy „Társaság” nem ugyanazt jelentette, mint más üzleti vállalkozásokban. A Társaság, nagy T-vel egy entitás volt, egy élőlény. Tisztelettel, szomorúsággal vagy büszkeséggel beszéltek róla. Néha sajnálkozva. Ed halála sok sebet ejtett másokon, köztük a Társaságon is, és ez a sérülés könnyen vezethet halálhoz is. Annyi még a tennivaló… De Percey Clay, a nő, aki sosem esett pánikba, aki higgadtan kezelte a leghalálosabb légörvényeket is, a Lear 23-as gépek gyengeségét, aki visszatért olyan halálos dugóhúzókból is, amibe a legtöbb tapasztalt pilóta belehalt volna… most bénultan ült a kanapén. Furcsa – gondolta szinte egy másik dimenzióból –, nem tudok mozogni. Le is nézett a végtagjaira, hogy lássa, nem falfehérek és vértelenek-e esetleg. Ó, Ed… És persze Tim Randolphot is sajnálta. A lehető legjobb segédpilóta, márpedig nagy ritkaságnak számított az igazán jó első tiszt. Felidézte kerek, fiatal arcát, ami olyan volt, mint Edé fiatalabb változatban. Eszébe jutott megmagyarázhatatlan vigyora. Figyelmes volt és szolgálatkész – ugyanakkor határozott is. A parancsokkal sosem viccelt, még akkor is mindent komolyan vett, amikor Percey mellett ült, és irányítania kellett a gépet.

– Egy kis kávé, az kell neked – jelentette ki Hale, és a konyha felé indult. – Csinálok egy dupla tejes mochaccinót, gőzölt habbal. Magánvicc a flancos kávéutánzatokról. Mindketten úgy érezték, hogy egy igazi pilóta csakis Maxwell House-t vagy Folgerst ihat. Ezen a napon azonban Hale nem a kávéról beszélt. A valós mondanivaló ez volt: állj le a piával! Percey vette az adást. Becsukta a flaskát, és hangos koppanással az asztalra tette. – Oké, oké! – Felállt és járkálni kezdett a nappaliban. Megpillantotta magát egy tükörben. A majomfej. Fekete haj, szoros gyűrűkbe csavarodva. Zaklatott kamaszkorában, egy különösen depressziós pillanatban tövig levágta a haját. Majd néznek nagyokat, gondolta. Természetesen ezzel a renitens akcióval csak még több muníciót biztosított a richmondi Lee Iskola drága leánykáinak. Percey karcsú volt, szeme fekete, akár a szurok – anyja többször is elmondta, hogy ez a legelőnyösebb vonása. Ezzel persze azt akarta mondani, hogy ez az egyetlen előnyös vonása. Egy olyan vonás, amire a férfiak általában rá sem bagóztak. Aznap sötét árok éktelenkedett a szeme alatt, bőre pedig reménytelenül fakó volt. Egy bagós bőre, jutott eszébe – régebben hosszú éveken át napi két doboz Marlborót szívott el. A fülcimpájában már rég benőtt a lyuk. Kipillantott az ablakon, s a fák között az utcát fürkészte, ahol a városi házuk állt. A forgalmat figyelte, és valami motoszkálni kezdett a fejében. Valami nyugtalanító gondolat. Mi az? Mi lehet az? Az érzés eltűnt, elűzte az ajtócsengő berregése. Percey ajtót nyitott, és két nagydarab rendőrt látott maga előtt. – Ms. Clay? – Igen. – Rendőrség. – Mindketten megmutatták az igazolványukat. – Azért vagyunk itt, hogy vigyázzunk magára, amíg ki nem derítjük, hogy mi történt a férjével. – Jöjjenek csak be! – mondta az asszony. – Brit Hale is itt van. – Mi: Hale? – Az egyik rendőr biccentett. – Ő is itt van? Remek. Az ő házához is küldtünk egy westchesteri járőrpárt. És ebben a pillanatban, ahogy Percey a rendőr válla fölött az utcára nézett, eszébe villant a nyugtalanító dolog. Megkerülte a rendőrt, és kilépett a tornácra. – Jobb lenne, ha a házban maradna, Mrs. Clay… Az utcát bámulta. Mi lehetett az? Aztán megértette. – Van valami, amiről tudniuk kell! – mondta a rendőröknek. – Egy fekete mikrobusz. – Egy micsoda? – Egy fekete mikrobusz. Volt itt egy fekete mikrobusz. Az egyik rendőr elővette a jegyzettömbjét. – Akkor meséljen el mindent részletesen!

– Várj egy kicsit – mondta Rhyme. Lon Sellitto szünetet tartott a történetben. Rhyme újabb lépteket hallott közeledni, melyek nem voltak sem nehézkesek, sem túl könnyűek. Pontosan tudta, hogy ki érkezik. Nem várt rá újabb félbeszakítás. Sokszor hallotta már ezeket a lépéseket. A lépcsőn megjelent Amelia Sachs gyönyörű arca, amelyet vörös hajzuhatag keretezett. Rhyme látta, hogy a lány egy pillanatra elbizonytalanodik, majd mégis belép a szobába. Tengerészkék járőregyenruhában volt, csak nem viselt kalapot és nyakkendőt. Egy Jefferson Market- bevásárlószatyrot cipelt. Jerry Banks ragyogó mosollyal üdvözölte. Epekedése nyilvánvaló volt és kedves, s csak egy egész kicsit helytelen – nem sok járőr tudhat maga mögött Madison Avenue-s modellkarriert, mint Amelia Sachs. De tekintete, vonzalma hárítást kapott, és a fiatalember, aki maga is jóképű volt, eltekintve a borotválatlanságtól és a kósza tincstől, láthatóan vette az adást. – Helló, Jerry! – mondta. Sellitto felé biccentett, és halk „uram”-ot mormolt. A férfi nyomozóhadnagy volt, és legendás a gyilkossági ügyekben. Sachs ereiben zsaruvér csörgedezett, és

mind a vacsoraasztal felett, mind az akadémián arra okították, hogy tisztelje az idősebbeket és a feletteseit. – Fáradtnak tűnik – jegyezte meg Sellitto. – Nem aludtam – mondta a lány. – Homokot kerestem. – A bevásárlószatyorból előhúzott egy rakás kis mintazacsit. – Mintákat gyűjtöttem. – Remek! – mondta Rhyme. – De ez lejárt ügy. Átirányítottak minket. – Átirányítottak? – Valaki a városba érkezett. Nekünk pedig el kell kapnunk. – Ki az? – Egy gyilkos – mondta Sellitto. – Profi? – kérdezte Sachs. – SZB? – Igen, profi – felelte Rhyme. – De semmiféle SZB-kapcsolatról nem tudunk vele kapcsolatban. – A szervezett bűnözés az országban a bérgyilkosoknak amolyan szakszervezete volt. – Szabadúszó – magyarázta Rhyme. – Koporsótáncosnak hívjuk. A lány felvonta a szemöldökét, mely egészen kivörösödött attól, hogy az egyik körmével piszkálgatta. – Mért? – Csak egy áldozata élt elég ideig ahhoz, hogy a közelébe kerüljön, és utána még a rendőrséggel is beszéljen. Van… vagy legalábbis volt neki egy tetoválása a felkarján: a Nagy Kaszás nyitott koporsó előtt egy nővel táncol. – Nem semmi! Dísze lehet a „Különleges ismertetőjegyek” gyűjteményének – mondta a lány szárazon. – Mi mást tudhatunk még róla? – Fehér férfi, valószínűleg a harmincas éveit tapossa. Ennyi. – Lenyomozták a tetkót? – kérdezte Sachs. – Természetesen – felelte Rhyme szárazon. – A világ végéig is elmentek. – Ezt szó szerint értette. De a világon egyetlen nagyvárosban sem tudták lenyomozni a rendőrök ezt a mintát. – Elnézést, hölgyem és uraim – szólt közbe Thom. – Van egy kis dolgunk. A beszélgetés szünetelt kicsit, amíg a segéd módszeresen átmozgatta Rhyme tagjait. Ez segített abban, hogy megtisztuljon a tüdeje. A kvadriplégiás betegeknek egyes testrészei valósággal saját személyiséget nyertek; a páciens bensőséges kapcsolatot alakított ki vele. Miután évekkel azelőtt egy helyszín kutatása közben darabokra tört a gerince, Rhyme számára karja és lába lett a legádázabb ellenség, s rengeteg energiát fordított arra, hogy megpróbálja megzabolázni őket. De a végtagok nyertek, nem versenyeztek vele, és mozdulatlanok maradtak, akár egy darab fa. Aztán Rhyme szembekerült a szinte elviselhetetlen görcsrohamokkal is, melyek úgy rázták a testét, mintha csak rongybaba lenne. Próbálta leállítani a rohamot. Egy idő után el is múlt – valószínűleg magától. Rhyme nem mondhatta, hogy győzött, de örömmel nyugtázta a visszavonulást. Ezután kisebb kihívás után nézett, és a tüdejét vette célba. Egy év rehabilitáció után végül sikerült leköttetnie magát a lélegeztetőről. Megszabadult a tubustól, és végre magától lélegzett. Ez volt az egyetlen győzelem a testével szemben, és volt egy olyan sötét sejtése, hogy a tüdeje csak arra vár, hogy visszavághasson. Úgy tippelte, hogy egy-két éven belül tüdőgyulladásban meghal. Lincoln Rhyme alapvetően nem irtózott a halál gondolatától. De a halálnak túl sok arca volt; elhatározta, hogy nem fog fájdalmas halált halni. – Bármiféle nyom? – kérdezte Sachs. – Utolsó ismert lakcím? – Utoljára Washington D.C-ben volt – morogta Sellitto brooklyni tájszólásban. – Ennyi. Semmi több. Persze hallottunk róla egyet s mást. Dellray többet is, mint mi. A Táncos tíz ember egyszerre. Fülváltás, arcimplantátumok, szilikon. Felvesz sebhelyeket, levesz sebhelyeket. Meghízik, lefogy. Egyszer megnyúzott egy hullát – levette a fickó kezéről a bőrt, mint egy kesztyűt, hogy átvágja a helyszínlelőket az ujjlenyomatokkal. – Engem nem! – emlékeztette Rhyme. – Engem aztán nem vert át! De közben elkapnom sem sikerült, tette hozzá magában keserűen. – Mindent megszervez – folytatta a nyomozó. – Tévutakat épít, aztán elkezdi a játszmát. Elvégzi a munkát. Végül pedig átkozottul alaposan eltakarít maga után! – Sellitto abbahagyta a beszédet, s furcsán nyugtalannak látszott ahhoz képest, hogy gyilkosok üldözésével kereste a kenyerét.

Rhyme kibámult az ablakon, s nem értékelte hajdani társa szűkszavúságát. Egyszerűen csak folytatta a történetet helyette: – Az a bizonyos ügy a nyúzott kézzel a Táncos legutóbbi New York-i munkája. Öt-hat évvel ezelőtt volt. Egy befektető bankár bérelte fel a Wall Streetről, hogy ölje meg a társát. Szépen, tisztán végezte el a munkát. A helyszínelő csoportom odament, és szakszerűen elkezdték bejárni a terepet. Az egyikük kiemelt egy papírfecnit az egyik kukából. Az felrobbantott egy jó adag PENT-et. Legalább negyed kiló volt. Mindkét technikus meghalt, és gyakorlatilag minden nyom megsemmisült. – Ez szörnyű! – mondta Sachs. Furcsa csend ereszkedett a szobára. Már több mint egy éve volt a férfi tanítványa és társa, sőt barátok is lettek közben. Néha az éjszakát is itt töltötte, a kanapén aludt, vagy olyan szemérmesen, akár egy testvér, Rhyme féltonnás Clinitron-ágyán. A beszélgetés tárgya főként az igazságügyi bizonyítékok elemzése volt, Rhyme különleges sorozatgyilkosok és briliáns, macskaügyességű betörők történeteivel ringatta őt álomba. Általában kerülték a személyes témákat. A lány most sem mondott sokat. – Biztosan nagyon kemény lehetett. Rhyme egy fejmozdulattal hárította az együttérzést. Az üres falat bámulta. Egy ideig képzőművészeti poszterek voltak körberagasztva a szobában. Már régen megszabadult tőlük, de a szeme még pontösszekötősdit játszott a megmaradt ragasztódarabkákkal. A kirakott forma egy csillag volt, de Rhyme közben a lelke mélyén üres fájdalmat érzett – újra maga előtt látta a robbanás borzalmas helyszínét, tisztjei égett, darabokra szakadt holttestét. – A fickó, aki felbérelte, fizetett a Táncosnak? – kérdezte Sachs. – Hát persze! Amúgy sem volt sok választása. Egy postafiókba kellett vinnie a pénzt meg az írásos utasítást. Semmi átutalás, semmi bankszámlaszám. Személyesen sem találkoztak soha. – Rhyme nagy levegőt vett. – De a legrosszabb az volt, hogy a bankár, aki felbérelte, meggondolta magát. Inába szállt a bátorsága. De sehogy sem tudott kapcsolatba lépni a Táncossal. Amúgy sem tehetett volna sokat. A Táncos az elején megmondta neki, hogy nincs visszaút. Sellitto eligazította Sachsot a Hansen-ügy részleteivel kapcsolatban, beszólt a tanúkról, akik látták az éjféli repülős kiruccanást, és a bombáról is, ami előző este robbant. – Ki a másik két tanú? – kérdezte a lány. – Percey Clay, a Carney nevű fickó felesége, akit tegnap éjjel megölt a bomba. Ő a Hudson Air Charters igazgatója. A férje volt a helyettese. A másik tanú Britton Hale. Pilóta, nekik dolgozik. Küldtem bébiszittereket, hogy vigyázzanak rájuk. – Behívtam Mel Coopert – mondta Rhyme. – A laborban fog dolgozni, a földszinten. A Hansen-ügy különleges megbízás, így megkapjuk Fred Dellrayt is, a szövetségiek képviseletében. Hozhat ügynököket is, ha szükség lesz rájuk, most szabadítja fel a rendőrbíró egyik tanúvédelmi biztonsági házát Clay asszony meg Hale számára. Rhyme gazdag memóriája ekkor közbeszólt, és a férfi nem figyelt, hogy mit válaszol a nyomozó. Ismét felvillant előtte annak az irodának a képe, ahol a Táncos öt éve a bombát hagyta. Emlékezett. A szemetes szétnyílt, akár egy fekete rózsa. A robbanás szaga – a fojtogató vegyszerszag, ami cseppet sem hasonlít mondjuk az égő fa füstjének szagára. Az elszenesedett fa hajszálrepedései. Technikusai kiégett hullái, a lángok miatt birkózópózba gömbölyödve. A szörnyű emlékből a faxgép zümmögése rántotta vissza a valóságba. Jerry Banks ragadta meg az első lapot: – A helyszíni jelentés a robbanásról! Rhyme feje mohón a gép felé fordult. – Fiúk-lányok, ideje, hogy munkához lássunk!

Le kell mosni őket. Le kell mosni őket. Tiszta ez a kéz, katona? Uram, mindjárt tiszta lesz, uram. A harmincas éveiben járó szikár férfi egy kávézó mosdójában állt a Lexington sugárúton, és egészen belefeledkezett a feladatába.

Sikálni, sikálni, sikálni… Megállt a keze, és kinézett a férfimosdó ajtaján. Láthatóan senkit sem izgatott, hogy már tíz perce odabent van. Visszatért a sikáláshoz. Stephen Kall szemügyre vette körömágyát és nagy, vörös öklét. Tisztának látszik, tisztának látszik. Férgek sehol. Egy sincs. Sokkal jobban érezte magát, amikor elvitte a fekete mikrobuszt az utcáról, és egy föld alatti garázs legmélyére parkolt vele. Előszedte a fekete kocsiból az eszközöket, melyekre szüksége lehet, majd felkapaszkodott a rámpán, és kilépett a forgalmas utcára. Többször is dolgozott már New Yorkban, de sosem volt képes megszokni ezt a sok embert, azt, hogy ezernyi ember nyüzsög egyetlen utcasarkon. Nyálkás érzés volt. Férges érzés volt. Így hát megállt ennél a kávézónál, és egy kicsit megsikálta a kezét a mosdóban. Katona, nem végzett még? Van még két célpont, amit meg kell semmisítenie. Uram, már majdnem kész vagyok, uram! Mielőtt folytatnám az akciót, meg kell bizonyosodnom róla, hogy semmilyen nyom vagy bizonyíték nem marad majd utánam, uram! Az isten szerelmére… Forró víz ömlött a kezére. Csak sikálta egy kefével, amit egy nejlonzacskóban hordott magával. Rózsaszín szappant facsart ki az adagolóból. Aztán tovább sikálta a bőrét. Végül szemügyre vette durva kezét, és a forró levegős kézszárítóval megszárította. Semmi törülköző, semmi árulkodó szösz. És persze sehol egy féreg. Stephen álruhát viselt aznap, de nem katonai olajzöldet vagy Sivatagi Vihar bézst. Farmer volt rajta, Reebok cipő, munkáspóló és szürke széldzseki, tele festékpöttyökkel. Az öv-szíjára akasztva mobiltelefont és egy nagy mérőszalagot hordott. Pont úgy nézett ki, mint bármelyik építési vállalkozó Manhattanben, és azért húzta fel ma ezt a ruhát, mert senki sem figyel fel egy munkásra, aki ezen a szeles tavaszi napon textilkesztyűt visel. Kisétált. Még mindig nagy volt a tömeg. De a keze már tiszta volt, és nem érezte magát nyálkásnak. Megállt a sarkon, végignézett az utcán, amelyben a Férj és Feleség városi háza állt, ami most már csak a Feleségé, mert Férj szépen milliónyi darabra robbant szét Lincoln földje felett. Tehát már csak két tanú van életben, és mindegyiket ki kell iktatni még hétfő előtt, amikor a vádesküdtszék összeül. Az otromba fém karórára nézett. Szombat délelőtt, kilenc harminc. Katona, elég lesz az idő mindkét célpont kiiktatására? Uram, nem biztos, hogy most sikerül mindkettőt megsemmisítenem, de még mindig van csaknem negyvennyolc órám, uram! Több mint elég mindkét célpont azonosítására és likvidálására, uram! De katona, nem riasztja el a kihívás? Uram, én a kihívásoknak élek! A ház előtt csak egy járőrkocsi állt. Pontosan, ahogy számította. Tehát van egy ismert gyilkolási zónája a ház előtt, és egy ismeretlen bent, a falak mögött… Végignézett az utcán, mindkét irányban, majd elindult a járdán. Tisztára sikált keze bizsergett. A hátizsák csaknem harminc kilót nyomott, de a katonás Stephen izmos teste szinte alig érezte. Séta közben azt képzelte, hogy helybéli. Anonymus. Nem úgy gondolt magára, mint Stephen vagy Kall úr, vagy Todd Johnson vagy Stan Bledstone, vagy a másik tucatnyi név tulajdonosa, melyeket az elmúlt tíz évben magára öltött. A valódi neve már olyan volt, mint egy rozsdás fitneszgép a hátsó kertben, valami, amiről az ember tud, de amit nem nagyon lát. Hirtelen befordult a Feleség városi házával szemközti épület kapujába. Kinyitotta a terasz kiskapuját, és kinézett az utcafronti nagy üvegablakra, amelyet részben elhomályosított a virágzó somfa tükröződése. Feltette drága, sárgára színezett célzó szemüvegét, és az ablak tükröződése megszűnt. Alakokat látott mozogni bent. Egy rendőr… nem, két rendőr. Egy férfi, háttal az ablaknak. Talán a Barát, a harmadik tanú, akit még meg kell ölnie. És… igen! Ott a Feleség! Alacsony. Csúnyácska. Fiús. Fehér blúz van rajta. Jó célpont. Kilépett a férfi látószögéből. Lehajolt, és kinyitotta a hátizsák cipzárját.

Negyedik fejezet

Áttelepülés a Storm Arrow tolószékbe. Innentől Rhyme irányít. Szájába vette a műanyag légzésszabályozót, aztán behajtott a kis liftbe – korábban szekrény volt –, amely mindenféle fakszni nélkül leereszkedett vele városi háza földszintjére. Az 1890-es években, amikor a ház épült, az a szoba, amelybe most Lincoln Rhyme behajtott, szalon volt az étkező mellett. Gipszvakolat, lambéria, liliommintás, kupolás falfülkék, kemény tölgyfa hajópadló, olyan tökéletesen illesztve, akár a hegesztett acél. Egy belsőépítész persze elszörnyedt volna, ha látja, hogy Rhyme kiszedette a válaszfalat, és a megmaradt falakba is lyukakat vágatott az elektromos vezetékeknek. Az egybe nyitott két szoba most rendetlen volt, de nem színes Tiffany- üvegekkel és érzelgős George Inness-féle tájképekkel volt tele, hanem egészen más művészet tárgyaival: voltak ott fajsúlymérő csövek, számítógépek, kompound mikroszkópok, összehasonlító mikroszkópok, egy gázkromatográf, tömeg spektrométer, egy PoliLight alternatív fényforrás, valamint füstölőkeretek az elmosódott ujjlenyomatok kiélésitéséhez. A sarokban egy tekintélyes és nagyon drága letapogató elektromos mikroszkóp állt energiaszóró röntgengéphez kapcsolva. Persze itt voltak a kriminalisztika tudományának szokásos kellékei is: szemellenzők, latex- és vágásbiztos kesztyűk, csőrös poharak, csavarhúzók, fogók, tetem-ujjlenyomatkanalak, szikék, nyelvlefogók, pamuttörlők, üvegek, műanyag zacskók, vizsgálótálcák, szondák. Meg egy tucatnyi evőpálcika (Rhyme utasította az asszisztenseit, hogy úgy fogják meg a bizonyítékot, mint a dim sumot Ming Va éttermében.) Rhyme a megfelelő helyzetbe állította a fényes, almacukorpiros Storm Arrow széket a munkaasztal előtt. Thom a főnöke fejére tette a mikrofont, majd bekapcsolta a számítógépet. Egy perc múlva Sellitto és Banks is megjelent az ajtóban, s velük volt egy újonnan érkezett vendég is. Magas volt és karcsú, bőre sötét, akár a gumiabroncs. Zöld öltönyt és halványsárga inget viselt. – Helló, Fred! – Lincoln! – Helló! – Sachs biccentett Fred Dellraynek, aki belépett a szobába. Már megbocsátotta neki, hogy nem is olyan régen letartóztatta – egy kis intézmények közötti keveredés miatt –, s azóta furcsa vonzalom alakult ki a magas, gyönyörű zsarulány és a szintén magas, huncut ügynök között. Rhyme határozottan megállapította, hogy ők mindketten ember-rendőrök (ő maga viszont bizonyíték-rendőr). Dellray pont olyan kevéssé hitt az igazságügyi vizsgálatok eredményeiben, mint Lincoln a tanúk vallomásában. Sachs korábban utcai zsaru volt, így Rhyme nem tehetett semmit a beidegződéseivel, de azt elhatározta, hogy kiveri a lány fejéből az előítéleteket, és New York – vagy akár az ország – legjobb igazságügyi szakértőjét faragja belőle. Képességei alapján Sachs könnyedén elérhette ezt a célt, bár ő maga ezzel nem volt tisztában. Dellray átment a szobán, megállt az ablak előtt, és karba fonta a kezét. Senki, még Rhyme sem ismerte teljesen az ügynököt. Egyedül élt egy kis lakásban Brooklynban, szívesen olvasott szépirodalmat és filozófiai műveket, és még ennél is jobban szeretett biliárdozni lepukkant bárokban. Hajdanán az FBI koronaékköve volt mint a legjobb titkos ügynök, és még ma is gyakran emlegették a régi, aktív korszakából származó nevén, Kaméleonként, mivel hihetetlen tehetsége volt ahhoz, hogy mindig pontosan azzá a személlyé alakuljon, akivé kellett. Több mint ezer letartóztatással büszkélkedhetett. De annyi időt töltött álcákban, hogy túlságosan „terhelt” lett, ahogy a szakzsargon mondja. Csak idő kérdése lett volna, hogy mikor ismeri fel egy díler vagy maffiózó, és akkor vége. Így vonakodva beleegyezett, hogy adminisztratív állásba megy – azóta más titkos ügynököket és informátorokat irányít. – Sz’al, a fiúk aszongyák, hogy maga a Táncos tette tiszteletét nálunk – motyogta az ügynök. Argója csak kevéssé volt afró, sokkal inkább… tisztán Dellray-dialektus. A saját nyelvtani szabályait és a szókincsét többnyire improvizálta – csakúgy, mint minden mást az életben. – Valami hír Tonyról? – kérdezte Rhyme. – Az elveszett báránykámról? – kérdezett vissza Dellray, s arca haragosan megrándult. – Semmi! Tony Panelly, az ügynök, aki több nappal azelőtt eltűnt a szövetségiek épülete elől, egy feleséget hagyott hátra, meg egy szürke Fordot járó motorral, és pár szemcsét egy idegesítően furcsa

homokfajtából – az érzéki aszteroidák, melyek sokat ígértek, de eddig semmit sem árultak el magukról. – Miután elkaptuk a Táncost, Ameliával visszaállunk az ügyre – ígérte Rhyme. – Teljes erőbedobással. Megígérem. Dellray dühösen kopogtatta a füle mögé tűzött, meg nem gyújtott cigaretta végét. – A Táncos… a francba. Most már tényleg le kéne csukni, a francba! – Mi a helyzet a merénylettel? – kérdezte Sachs. – A múlt éjjelivel. Vannak adatok? Sellitto a fax lapjait és kézzel írt jegyzeteit nézegette, majd felpillantott: – Ed Carney negyed nyolc körül szállt fel a Mamaroneck repülőtérről tegnap este. A társaság… a Hudson Air egy privát szolgálat. Szállítmányoznak, üzletembereket fuvaroznak, ilyesmi. Gépeket is adnak bérbe. Éppen most szerezték ezt az új szerződést – nem semmi transzplantációra szánt szerveket kell fuvarozniuk közép-nyugatra és a keleti partra. Állítólag ez igazán jövedelmező üzletág mostanában. – Halálos verseny! – fűzte hozzá Banks, de ő volt az egyetlen, aki nevetett a viccen. Sellitto folytatta: – A megrendelő a U.S. Medical and Helthcare nevű cég. A székhelyük Somersben van. Egyike a fizetős kórházi láncoknak. Carneynak igazán feszített tempóban kellett dolgoznia. El kellett volna repülnie Chicagóba, Saint Louisba, Memphis-be, Lexingtonba, Clevelandbe, aztán a pennsylvaniai Erie-ben pihent volna. Reggel kellett volna visszarepülnie. – Utas? – kérdezte Rhyme. – Egész ember nem volt – motyogta Sellitto. – Csak a szállítmány. A repülés során minden rutinszerűen ment. Aztán úgy tíz perccel az O’Harán való leszállás előtt a bomba felrobbant. Még a szart is kirobbantotta a gépből. Carney és a segédpilóta is odaveszett. A földön négy sérült. Egyébként eredetileg a feleségének kellett volna ott ülnie mellette, de megbetegedett, és lemondta a repülést. – Van már NTSB-jelentés? – kérdezte Rhyme. – Nem, hát persze, hogy nincs. Még nem lehet meg. – A jelentés csak két-három nap múlva várható. – Nekünk viszont nincs annyi időnk! – csattant fel Rhyme. – Most kell! Torkán még mindig látszott a gégemetszés nyoma, egy kis, rózsaszín sebhely. De elérte, hogy lekerüljön a vastüdőről, és úgy lélegzett, hogy senkinek nem kellett ebben segítenie neki. Lincoln Rhyme egy olyan C4-es kvadriplégiás beteg volt, aki tudott sóhajtani, köhögni és káromkodni, mint egy kocsis. – Mindent tudnom kell a bombáról! – Felhívok egy kollégát a Szeles Városban – mondta Dellray. – Sokkal tartozik nekem. Megmondom neki, hogy mi a helyzet, és elküldetek vele mindent, amit eddig gyűjtöttek, méghozzá azonnal. Rhyme biccentett az ügynök felé, majd átgondolta, amit Sellitto mondott neki. – Oké, tehát két helyszínünk van. A robbanás helyszíne Chicagóban. Az neked már túl késő, Sachs. Abba már belepiszkítottak. Csak reménykedni lehet, hogy a chicagói fiuk legalább félig-meddig rendesen végzik a munkájukat. A másik helyszín a reptér, Mamaroneckben… ahol a Táncos feljuttatta a fedélzetre a bombát. – Honnan tudhatjuk, hogy a reptéren csinálta? – kérdezte Sachs. Összecsavarta fényes, vörös haját, aztán a feje búbjára tűzte. Az ilyen szép fürtök veszedelmesek egy bűntény helyszínén – könnyen megrongálhatják a bűnjeleket. Sachs a munkájához kétféle fegyvert használt: egy Glock 9-est és tucatnyi hajtűt. – Jó kérdés, Sachs! – Imádta, amikor a lány tovább gondolkodott, mint ő. – Nem tudjuk, és addig nem is tudhatjuk, amíg ki nem derítjük a bomba pontos helyét. Lehetett a szállítmány között, egy repülőstáskában, egy kávéstermoszban, bárhol. Vagy egy szemetesben, tette hozzá gondolatban, s ismét eszébe jutott a robbanás a Wall Streeten. – Azt akarom, hogy annak a bombának minden lehetséges darabkája itt legyen, méghozzá minél hamarabb. Meg kell szereznünk! – mondta Rhyme. – Nos, Lincoln – mondta Sellitto lassan –, a repülőgép egymérföldes magasságban volt, amikor felrobbant. A roncs darabjai szétszóródtak az egész nyavalyás körzetben.

– Nem érdekel! – mondta Rhyme, akinek közben megfájdultak a nyakizmai. – Még mindig folyik a kutatás? A szerencsétlenségek helyszínén először a helyi mentőcsapatok kutattak, de a vizsgálatot a szövetségiek végezték utána, így Fred Dellray hívta fel a helyszínen dolgozó megbízott ügynököt. – Mondd meg neki, hogy szükségünk van minden apró roncsdarabra, aminek bármi köze lehet robbanóanyaghoz. Nanogramokról beszélek. Nekem kell az a bomba! Dellray ezt elmondta a telefonba. Aztán felnézett, és a fejét csóválta. – A helyszín már nincs lezárva. – Micsoda? – csattant fel Rhyme. – Alig tizenkét óra után? Ez nevetséges! Sőt megbocsáthatatlan! – Meg kellett nyitniuk az utcákat. Azt mondja… – Tűzoltóautók! – kiáltotta Rhyme. – Tessék? – Minden tűzoltókocsi, mentőautó, rendőrautó… minden sürgősségi jármű, ami kiment a helyszínre. Kaparják ki a kerekeket! Dellray sötét arca megnyúlt, úgy bámult a nyomozóra. – Megismételnéd ezt? Az eddig barátomnak mondott személynek is, a telefonba? – Az ügynök Rhyme felé nyújtotta a telefont. Rhyme ügyet sem vetett a telefonra, Dellraynek mondta tovább a mondókáját. – A sürgősségi járművek kerekei a beszennyezett helyszínek esetében a legjobb forrásai a bűnjeleknek. Ők érnek ki először a helyszínre, általában új a gumijuk mély barázdával, és valószínűleg nem jártak másfelé, csak a helyszín és a garázsuk közötti úton. Azt akarom, hogy kikaparják az összes jármű kerekét, és küldjék ide, amit találnak. Dellraynek sikerült kicsikarni egy ígéretet a chicagói ügynökből, hogy kikapargatják annyi sürgősségi jármű gumiját, amennyiét csak tudják. – Nem amennyit tudnak! – kiabálta Rhyme. – Mindet! Dellay a szemét forgatva ezt is továbbadta a telefonba, majd letette a kagylót. Rhyme hirtelen felkiáltott: – Thom! Thom, hol vagy? Az elfoglalt segéd egy perc múlva felbukkant az ajtóban. – A mosószobában voltam! – Felejtsd el a szennyest! Egy időbeosztásra lesz szükségünk. Írjad, írjad… – Mire írjak, Lincoln? – Ott, arra a táblára. A nagyra. – Rhyme Sellittóra nézett. – Mikor ül össze a vádesküdtszék? – Hétfőn reggel kilenckor. – Az ügyész majd biztos azt akarja, hogy pár órával korábban jelenjenek meg, a mikrobusz hat-hét óra tájékán szedi majd fel őket. – A faliórára nézett. Szombat, délelőtt tíz óra. – Pontosan negyvenöt óránk van még. Thom, írd: „Az első óra a negyvenötből”. A segéd habozott. – Írd már! A férfi írni kezdett. Rhyme körbenézett a többi jelenlévőn. Látta, hogy tekintetük bizonytalanul cikázik, Sachs arcára pedig szkeptikus kifejezés ült ki. A lány felemelte a kezét, és szórakozottan megvakarta a fejét. – Azt gondoljátok talán, hogy túl színpadias vagyok? – kérdezte végül. – Azt gondoljátok, hogy nincs szükség emlékeztetőkre? Egy percig senki sem szólalt meg. Végül Sellitto bizonyult a legmerészebbnek. – Nos, Lincoln, úgy értem, hm, nem biztos, hogy bármi is történni fog addig… – Dehogynem, valami bizony történni fog! – felelte Rhyme, s közben a hím sólymot nézte. Az izmos madár egy könnyed mozdulattal a levegőbe emelkedett, és a Central Park fölé vitorlázott. – Hétfő reggel hétre vagy elkapjuk a Táncost, vagy mindkét tanú halott lesz. Más lehetőség nincs! A feszült csendet végül Banks mobiljának csipogása tölte meg. Egy percig hallgatta a beszélőt, majd felnézett: – Van itt valami – mondta. – Micsoda? – kérdezte Rhyme.

– Azoktól a rendőröktől, akik Mrs. Clayt meg a másik tanút őrzik, Britton Hale-t. – Mi van velük? – Ott vannak az asszony házában. Az egyikük éppen most szólt be a központba. Úgy fest, Mrs. Clay azt mondja, az utóbbi pár napban parkolt egy fekete furgon az utcán, amit korábban még sosem látott a környéken. A rendszáma nem állambeli. – Felírta a rendszámot? Vagy legalább az államjelzést? – Nem – felelte Banks. – De azt mondja, tegnap este, miután a férje elment a reptérre, a kocsi is eltűnt pár órára. Sellitto csak bámult rá. Rhyme előrehajtotta a fejét. – És? – Azt mondja, ma reggel megint visszajött egy időre. Most nincs ott. Az asszony… – Ó, Jézusom! – suttogta Rhyme. – Mi van? – kérdezte Banks. – A Központit! – kiáltotta a kriminológus. – Riaszd a Központi Rendőrkapitányságot! Most azonnal!

Egy taxi érkezett a Feleség háza elé. Idős asszony szállt ki belőle, és bizonytalan léptekkel a ház felé indult. Stephen éberen figyelte. Katona, könnyű lövés lenne? Uram, egy lövész sosem hiszi, hogy könnyű célponttal van dolga. Minden lövés maximális összpontosítást és erőfeszítést kíván. De uram, ezt a lövést végre tudom hajtani, és halálos sebet tudok ejteni a célponton. Zselét csinálhatnék belőle, uram! A nő fellépkedett a lépcsőn, és eltűnt az ajtó mögötti előtérben. Egy perc múlva Stephen látta, hogy feltűnik a Feleség nappalijában. Fehér anyag villant – a Feleség blúza. A két nő összeölelkezett. Egy újabb alak lépett a szobába. Egy férfi. Rendőr? Megfordult. Nem, a Barát az. Mindkét célpont itt van harminc méterre, gondolta Stephen izgatottan. Az idősebb asszony – a Feleség anyja vagy anyósa – a Feleség előtt maradt, és beszélgetett vele. Lehajtották a fejüket. Stephen kedvenc Model 40-es puskája a kocsiban volt. De ehhez a lövéshez nem is volt szükség a mesterlövészfegyverre, csak a hosszú csövű Berettára. Remek fegyver ez is. Régi, kopott, de pontos. A legtöbb zsoldossal és profival ellentétben Stephen nem bálványozta a fegyvereit. Ha egy célpont megöléséhez éppen egy kődarab volt a legmegfelelőbb eszköz, akkor egy kődarabot használt. A gyilkos célzott, kimérte a ballisztikai vonalat, számításba véve az ablak okozta lehetséges iránytörést és kitérést is. Az öreg nő ellépett a Feleség mellől, és az ablakba állt. Katona, mi a terve? Be akart lőni az ablakon, az öreg nő fejét célozta. A nő összeesik. A Feleség ösztönösen előrelép az öregasszony felé, lehajol hozzá, és így tökéletes célponttá válik. A Barát is berohan majd a szobába, és megmutatja a profilját. És mi lesz a rendőrökkel? Csekély kockázat. Az egyenruhás járőrök általában nem túl jó lövészek, a legtöbbjük talán még nem is lőtt a szolgálat során. Biztosan pánikba esnek majd. Az előszoba még mindig üres volt. Stephen hátrahúzta a szánt, kibiztosította a fegyvert. Biztos kézzel fogta, könnyedén meghúzhatta a ravaszt az egy lövésre állított fegyveren. Kinyitotta a kaput, odatette a lábát, és körülnézett az utcán. Senki. Lélegezz, katona. Lélegezz, lélegezz, lélegezz… A tenyerébe eresztette a fegyvert, a tus kesztyűs kezébe nehezedett. Lassan, óvatosan növelte a ravaszra ható húzóerőt. Lélegezz, lélegezz!

Bámulta az öreg nőt, és teljesen megfeledkezett a nyomásról, a célzásról, a pénzről, amit a munkáért fog kapni, meg minden másról is a világon. Egyszerűen csak rezzenéstelenül tartotta a fegyvert erős, nyugodt kezében, és várta, hogy elsüljön magától.

Ötödik fejezet

Az első a 45 órából

Az öreg nő a könnyeit törölgette, a Feleség pedig karba tett kézzel állt mellette. Halottak, halottak… Katona! Stephen ledermedt. Ujja ellazult a ravaszon. Fények! Villogó fények, némán pásztázták az utcát. Egy rendőrautó villogói. Aztán még két autó, aztán egytucatnyi, és egy sürgősségi rohamkocsi is bezötyögött a kátyúk közé. A Feleség városi háza felé tartottak, az utca mindkét vége felől. Helyezd biztonságba a fegyvert, katona! Stephen leengedte a puskát, és visszalépett a homályos előszobába. A rendőrök csak úgy özönlöttek elő a kocsikból. Szétszóródtak a járdákon, kifelé, meg a háztetők irányába tekintgettek. Kitárták a Feleség házának ajtaját, betörték az üveget, benyomultak. Az öt ESU-tiszt teljes harci felszerelésben végigosont a járdán, s éppen azokat a pontokat fedezték, amelyeket kellett. Tekintetük villogott, ujjuk fekete fegyverük fekete ravaszára fonódott, de csak lazán. A járőrök remek közlekedési rendőrök voltak, de a világon sehol sem voltak olyan jó katonák, mint a New York-i ESU-tisztek. A Feleség és a Barát eltűnt, valószínűleg a földre teperték őket. Az öreg nőt is. Még több kocsi érkezett, leálltak a járdák mentén. Stephen Kall nyálkásnak érezte magát. Férgesnek. Tenyere izzadni kezdett, ezért ökölbe szorította a kezét, hogy a kesztyű felitassa a nedvességet. Evakuálás, katona… Egy csavarhúzóval kinyitotta a fedezékként használt ház bejárati ajtaját, benyomult, és gyors léptekkel, de nem futva a cselédajtó felé indult, mely egy sikátorba vezetett. Senki sem látta, ahogy kisurrant. Hamarosan már a Lexington sugárúton járt, s dél felé tartott a tömegben a föld alatti garázs felé, ahol a fekete furgont hagyta. Előrenézett. Uram, baj van, uram! Még több rendőr! Déli irányban, háromsaroknyi hosszan lezárták a Lexington sugárutat, és kordont vontak a ház köré. Megállították az autókat, igazoltatták a járókelőket, erős zseblámpájukkal bevilágítottak az üresen parkoló autókba is. Stephen látott két rendőrt, kezük a Glock agyán matatott, ahogy megkértek egy férfit, hogy szálljon ki a kocsijából. Aztán átkutatták a hátsó ülést is, benéztek a plédek alá. Az zavarta igazán, hogy a férfi fehér bőrű volt, és körülbelül annyi idős, mint ő. Az épület, ahol leparkolta a kocsit, a kutatóövezeten belül volt. Nem hajthatott ki vele anélkül, hogy meg ne állítanák. A rendőrkordon egyre közelebb nyomult. Visszament a garázsba, és kinyitotta a furgon ajtaját. Gyorsan átöltözött – az építkezős ruhát lecserélte kék farmerre, munkáscipőre (márkajelzés sehol), fekete pólóra, sötétzöld széldzsekire (egy betű sem volt rajta) és egy baseballsapkára (szigorúan csapatnév és címer nélkül). A hátizsákban a laptopja volt, több mobiltelefon, a kézifegyverei és a kocsiban tárolt muníció. Elrakta a többi lőszert is, meg a távcsövét, az éjjellátó irányzékot, a szerszámokat, több csomag robbanóanyagot és különböző detonátorokat. Mindent a hatalmas hátizsákba pakolt.

A Model 40 egy Fender basszusgitár tokjában volt. Ezt is kiemelte a kocsi csomagtartójából, és a hátizsákkal együtt letette a garázs betonjára. Elgondolkodott, hogy mi legyen a kocsival. Stephen sosem ért a jármű egyetlen részéhez sem kesztyű nélkül, és semmi sem volt a belsejében, ami elárulhatta volna a személyazonosságát. Maga a Dodge lopott volt, és leszedte róla mind az ablakon lévő, mind a titkos helyeken lapuló azonosítókat. A rendszámtáblát ő maga készítette. Úgy tervezte, hogy előbb-utóbb otthagyja valahol a kocsit, anélkül is be tudja fejezni a munkát. Úgy határozott, hogy most itt hagyja. Egy kék kocsitakaróval leborította a dobozszerű Dodge-ot, majd késével kibökte a kerekeit, hogy úgy nézzen ki, mintha már hónapok óta ott állna. Liften távozott a garázsépületből. Kint elvegyült a tömegben. De mindenhol rendőröket látott. Bőre bizseregni kezdett. Férgesnek, nyálkásnak érezte magát. Egy telefonfülkéhez lépett, és úgy csinált, mintha beszélne valakivel. Lehajtotta fejét a fémdobozhoz, s érezte, hogy izzadság csorog a homlokán, a póló alatt az oldalán. Csak arra tudott gondolni, hogy mindenhol ott vannak. Öt keresik, őt bámulják. Autókból. Az utcáról. Az ablakokból… Az emlékkép ismét visszatért… Az arc az ablakban. Nagy levegőt vett. Az arc az ablakban… Nemrég történt. Stephen megbízást kapott egy munkára Washington D.C.-ben. Meg kellett ölnie egy kongresszusi titkárt, mert titkosított katonai információkat adott el egy embernek, aki – Stephen legalábbis így gondolta – a megbízója konkurense volt. A titkár érthető módon üldözési mániában szenvedett, és tartott egy biztonsági menedékházat a virginiai Alexandriában. Stephen kiderítette a ház pontos helyét, és sikerült egy pisztolylövésnyire meg is közelítenie – bár tudta, hogy nagyon nehéz lesz a lövés. Egy lehetőség, egy lövés… Órákon át várakozott, s amikor a célpont megérkezett és elindult a ház felé, sikerült leadnia a lövést. Úgy hitte, hogy eltalálta, de a fickó a látómezején kívülre zuhant. Figyelj rám, fiam! Figyelsz? Igen, uram! Minden sebesült célpontot felkutatsz, és befejezed a munkát. A vérnyomot akár a pokolig meg vissza is követed. Nos… Semmi nos. Megerősítesz minden találatot! Megértetted? Ez nem választás kérdése. Igenis, uram! Stephen a kőkerítésen át bemászott a férfi kertjébe. A titkár hulláját a kövezeten találta, egy kecskefejű szökőkút tövében. A lövés mégis halálos volt. De ekkor történt valami nagyon furcsa dolog. Valami, amitől borsódzni kezdett a háta, márpedig nagyon kevés dolog borzongatta meg élete során. Talán csak a véletlen műve volt az egész, talán attól volt, ahogy a titkár elesett, vagy ahogy a lövés érte. De pont úgy nézett ki, mintha valaki óvatosan felhúzta volna az áldozat véres ingét, hogy lássa az apró bemeneti nyílást a szegycsont felett. Stephen megperdült, hogy megtalálja azt, aki tette. De a közelben nem volt senki. Legalábbis először úgy tűnt. Aztán Stephen az udvaron túlra pillantott. Volt ott egy régi pajta koszos ablakokkal. A lemenő nap fénye hátulról bevilágította. Az egyik ablakban látott – vagyis azt képzelte, hogy látott – egy arcot, mely egyenesen őt nézte. Nem látta a férfit – vagy nőt – tisztán. De bárki is volt az, egyáltalán nem tűnt ijedtnek. Nem bukott le, nem próbált menekülni. Egy tanú, katona! Egy tanút hagytál hátra! Uram, azonnal megsemmisítem az egyént, aki azonosíthat, uram! De amikor berúgta a pajta ajtaját, nem talált bent senkit. Evakuálás, katona… Az arc az ablakban… Stephen csak állt az üres épületben, nézte a titkár házának kertjét, melyet bevilágított a lemenő nap vörös fénye, és lassan, mániákusan forogni kezdett.

Ki volt az? Mit keresett itt? Vagy csak a képzelete tréfálta meg? Úgy, ahogy a mostohaapja mesterlövészeket szokott sejteni a nyugat-virginiai tölgyfák tetején lévő sólyomfészkekben. Az ablakban látott arc pont úgy nézte, ahogy a mostohaapja szokta nézni, mérlegelőn, vizsgálódón. Stephennek eszébe jutott, hogy fiatalkorában mire szokott ilyenkor gondolni: elcsesztem? Jól csináltam? Mit gondol rólam? Végül már nem maradhatott tovább, így visszament a washingtoni szállodába. Stephent már meglőtték, megverték, leszúrták. De soha semmi nem rázta meg annyira, mint ez az incidens Alexandriában. Sosem zavarta az áldozatok arca, sem életükben, sem holtan. De az arc az ablakban olyan volt, mint egy féreg, ami felfelé araszol a lábán. Nyálkás… Pontosan ugyanezt érezte most a rendőrök láttán, akik éppen feléje tartottak a Lexington mindkét vége felől. Autók dudáltak, sofőrök dühöngtek. De a rendőrséget ez nem érdekelte; folytatták a szimatolást. Csak percek kérdése, hogy mikor figyelnek fel rá – egy atlétakülsejű, fehér bőrű férfi egyedül, egy gitártokkal a kezében, amibe beleférne a világ legjobb mesterlövészpuskája is. Tekintete az utcafrontra néző fekete ablakokat fürkészte. Imádkozott, hogy ne lásson egyikben sem arcot. Katona, mi a fenéről beszélsz? Uram, én… Felderítés, katona! Igen, uram! Égett, kesernyés szag csapta meg az orrát. Megfordult és meglátta, hogy egy Starbucks büfé előtt áll. Besétált, s miközben úgy tett, mintha az étlapot böngészné, szemügyre vette a vendégkört. Az egyik asztalnál nagydarab nő ült magában, a kényelmetlen, puccos széken. Egy magazint lapozgatott, és egy csésze teát kortyolgatott. A harmincas évei elején járhatott, arca széles volt és tésztaszerű, orra vastag. Starbucks… Seattle… De nem, mégsem. A nő inkább irigységgel lapozgatta a Vogue magazint, és nem érzékien. Stephen vett egy csésze Celestial Seasonings teát, kamillásat. Felkapta a kancsót, és egy ablak melletti szék felé indult. Éppen elhaladt a nő asztala mellett, amikor a kanna kiesett a kezéből, rá a nő melletti székre, és a forró tea kifröccsent belőle a padlóra. A nő meglepetten hátrahőkölt, és iszonyodva nézett fel Stephen arcába. – Ó, istenem! – suttogta a férfi. – Annyira sajnálom! – Felmarkolt egy rakás szalvétát. – Kérem, mondja, hogy nem ömlött magára!

Percey Clay elhúzódott a fiatal detektívtől, aki a padlóhoz préselte. Ed anyja, Joan Carney csak egy méterre feküdt tőle, arca szinte megfagyott a meglepetéstől és a félelemtől. Brit Hale a falhoz préselve állt, két marcona rendőr társaságában. Olyan volt, mintha le akarnák tartóztatni. – Nagyon sajnálom, Clay asszony! – mondta az egyik rendőr. – Mi csak… – M folyik itt? – kérdezte Hale. Edtől, Ron Talbottól és Perceytől eltérően ő sosem szolgált a seregben, sosem került a tűz közelébe. A félelmet nem ismerte – mindig hosszú ujjú inget viselt a pilóták hagyományos, rövid ujjú fehér inge helyett, hogy ne látsszanak a karján lévő csúnya égési sebek, melyeket akkor szerzett, amikor bemászott egy égő Cessna 150-es gépbe, hogy kimentse a pilótát és az utasát. De a gonoszság és a bűnözés – a szándékos sebesítés – ismeretlen fogalom volt számára. – Hívást kaptunk azoktól, akik az üggyel foglalkoznak – magyarázta a detektív. – Úgy gondolják, hogy a férfi, aki megölte Mr. Cameyt, visszatért. Valószínűleg önöket is célba vette. Mr. Rhyme szerint ő vezethette azt a fekete furgont, melyet ma az utcában látott. – De hát itt van az a két ember, hogy vigyázzanak ránk! – csattant fel Percey a két egyenruhás felé intve, akik korábban érkeztek.

– Jesszus! – motyogta Hale, s kinézett az ablakon. – Legalább húsz zsaru nyüzsög itt! – Álljon el az ablaktól, uram! Kérem – mondta a detektív határozott hangon. – Lehet, hogy egy ház tetején van. A környéket még nem biztosítottuk. Percey hallotta, hogy valakik rohannak felfelé a lépcsőn. – A tetőn? – kérdezte szárazon. – Az is lehet, hogy alagutat fúr a pincébe. – Egyik karjával átölelte Mrs. Carneyt. – Minden rendben, anyuka? – Mi folyik itt, mi ez az egész? – Úgy gondoljuk, hogy veszélyben vannak – mondta a tiszt. – Ön nem, asszonyom – tette hozzá Ed anyjához fordulva. – Mrs. Clay és Mr. Hale. Azért, mert tanúskodnak abban az ügyben. Nekünk az a parancsunk, hogy biztosítsuk a környéket, és elvigyük önöket a taktikai központba. – Vele beszéltek már? – kérdezte Hale. – Nem tudom, hogy kire céloz, uram. – A fickóra, aki ellen tanúskodunk – mondta Hale. – Hansenre. – Hale világa a logika birodalma volt. Az értelmes embereké. A gépeké, a számoké, a hidraulikáé. Három házassága is azért ment tönkre, mert a szívét csak a repülés tudománya és a pilótafülke légköre dobogtatta meg igazán. Most hátratűrte a homlokába hullott tincseket. – Kérdezzék meg őt! – mondta. – Megmondja majd, hogy hol a bérgyilkos. Elvégre ő bérelte fel! – Úgy hisszük, ez nem lesz ilyen egyszerű. Egy másik tiszt jelent meg az ajtóban. – Az utcát biztosítottuk, uram! – Megkérem önöket, hogy jöjjenek velem! Mindketten. – Mi legyen Ed édesanyjával? – A környéken lakik, asszonyom? – kérdezte a rendőr. – Nem. Most a nővéremnél szállok meg – felelte Mrs. Carney. – Saddle Riverben. – Visszavisszük oda, és egy New Jersey-i járőrt állítunk a ház elé. Ön nem kapcsolódik közvetlenül az ügyhöz, úgyhogy nem kell aggódnia. – Ó, Percey! A nők összeölelkeztek. – Minden rendben lesz, anyuka! – Percey a könnyeivel küzdött. – Nem lesz rendben – mondta a megtört asszony. – Sosem lesz rendben… Egy rendőr egy kocsihoz vezette az idős hölgyet. Percey nézte, ahogy a rendőrautó elhajt, majd a mellette álló zsaruhoz fordult. – Hová megyünk? – Meglátogatják Lincoln Rhyme-ot. Egy másik rendőr is közbeszólt: – Együtt megyünk ki, önöknek mindkét oldalán egy-egy rendőr halad majd. Nézzenek lefelé, semmiképpen se kapják fel a fejüket! Gyors léptekkel haladunk majd afelé a második furgon felé, ott. Látják? Beugranak. Ne nézzenek ki az ablakon, és kössék be magukat. Gyorsan fogunk hajtani. Van kérdés? Percey kinyitotta a laposüvegét, és ivott egy korty Bourbont. – Ki a fene az a Lincoln Rhyme?

– Ezt ön varrta, saját kezűleg? – Igen, én – felelte a nő, s zavartan babrálta a hímzett mellényt, amely a kockás szoknyához hasonlóan kissé nagyobb volt a szükségesnél, hogy takarja hízott alakját. A varrás Stephent a férgek testén lévő gyűrűkre emlékeztette. Megborzongott és hányingere támadt. De aztán elmosolyodott: – Ez fantasztikus! – Miután felitatta a kiömlött teát, úgy szabadkozott, mint egy úriember. – Egy olyan úriember, amilyen a mostohaapja is volt néha. Megkérdezte a nőtől, hogy nem bánná-e, ha leülne mellé. – Hmm… nem – mondta a nő, majd úgy dugta a Vogue magazint vászontáskájába, mintha valami pornó lenne.

– Egyébkent a nevem Sam Levine. – A nő tekintete felvillant a vezetéknév hallatán, és gyorsan a férfi árja vonásait kezdte fürkészni. – Vagyis többnyire Sammie vagyok – tette hozzá. – Anyám néha Sámuelnek hív, de csak akkor, ha valami rosszat tettem. – Rövid kuncogás következett. – Én havernak foglak nevezni – jelentette ki a nő. – A nevem Sheila Horovitz. A férfi kinézett az ablakon, hogy ne kelljen megfognia Sheila nedves kezét, amin öt fehér, undorító féreg mozgott. – Örülök, hogy megismertelek – mondta a férfi, majd visszafordult, és belekortyolt a friss teába, amit szintén undorítónak talált. Sheila észrevette, hogy rövid körmei közül kettő gyászkeretes. Próbálta feltűnés nélkül kipiszkálni alóluk a koszt. – Megnyugtató elfoglaltság – magyarázta. – A varrás. Van egy régi Singer varrógépem. Egy olyan fekete, nagyon régi típus. A nagyimtól kaptam. – Egy mozdulattal próbálta lesimítani fényes, rövid haját, és azt kívánta, bárcsak megmosta volna reggel, pont ma reggel. – Nem is ismerek már olyan lányt, aki tud varrni – mondta Stephen. – Egy lány, akivel a főiskolán jártam, varrt. Szinte az összes ruháját maga készítette. Nagyon tetszett. – Hm, New Yorkban senki, de senki nem varr! – a nő szánalmasan felvihogott. – Az anyám egész nap varrni szokott, megállás nélkül – mondta Stephen. – Minden egyes öltésnél a tökélyre törekedett. Tényleg tökéletesnek kellett lennie mindnek. Hajszálpontosan 0,07 milliméterre voltak egymástól. – Ez igaz volt. – Még mindig van pár holmim, amit ő csinált. Bután hangzik, tudom, de megtartom őket csak azért, mert az ő keze munkái. – Ez nem volt igaz. Stephen fülében még mindig ott csengett a Singer motorjának indulása és leállása, mely anyja kicsiny, forró szobájából hallatszott. Éjjel-nappal. Minden öltést pontosan. Éppen 0,07 milliméterre egymástól. Hogy miért? Mert ez fontos! Idejön a derékrész, ide a hajtóka… – A legtöbb férfi – mondta Sheila Horovitz, hanghordozása sokat elárult az életéről – leszarja a varrást. Azt akarják, hogy a lányok ismerjék a sportokat meg a mozifilmeket. – Aztán gyorsan hozzátette: – Én is tudok egyet s mást. Úgy értem, régebben gyakran mentem síelni. Persze biztos nem vagyok olyan jó, mint te. És szeretem a filmeket is. Legalábbis némelyiket. – Ó, én nem szoktam síelni – mondta Stephen. – Nem vagyok oda annyira a sportokért. – Az ablakon kipillantva mindenfelé csak zsarukat látott. Benéztek minden kocsiba. Egy csordányi kék féreg… Uram, én nem értem, hogy miért szervezték ezt az offenzívát! Katona, a te feladatod nem az, hogy megértsd a dolgokat. Neked az a dolgod, hogy beszivárogj, értékeld a helyzetet, kidolgozd a taktikát, izoláld a célpontot, kiiktasd a célpontot. Ez a te feladatod. – Tessék? – kérdezte, mivel nem figyelt a nő előző mondatára. – Azt mondtam, hogy ezt nekem nem meséled be. Hónapokig kellene szenvednem azért, hogy olyan formába kerüljek, mint te. Éppen most akarok csatlakozni az Egészséges Tenisz Klubhoz. Már egy ideje szeretném. Csak az a baj, hogy gondok vannak a hátammal. De tényleg be fogok iratkozni. Stephen felnevetett: – Ó, már annyira nyomaszt, hogy… nézz körül, mennyi a gebe lány! Érted? Mind soványak meg sápadtak. Ha fognánk egy olyan csontsovány lányt a tévéből, és visszaküldenénk Artúr király udvarába, biztos hívnák az udvari kuruzslót, mert azt hinnék, hogy a halálán van szegény. Sheila pislogott, majd kirobbant belőle a nevetés, s ezzel együtt megmutatta szerencsétlen sorsú fogsorát is. A vicc végre lehetőséget adott neki, hogy hozzáérjen a férfi karjához. Stephen érezte, ahogy az öt féreg a bőréhez ér. Megint a hányinger kerülgette. – Az apukám – mondta Sheila – katonatiszt volt, és sokat utazott. Azt mesélte, hogy más országokban úgy gondolják, az amerikai lányok túl soványak. – Katona volt? – kérdezte Sam Sammie Sámuel Levine mosolyogva. – Ezredes. – Nos… – Túl sok? Nem, gondolta. – Én is a szolgálatban vagyok. Őrmester. A hadseregnél. – Nem hiszem el! Hol? – Különleges szolgálat. New Jersey. – A lány eleget tudott ahhoz, hogy ne firtassa konkrét feladatát a különleges szolgálatnál. – Örülök, hogy van katona a családodban. Néha nem is merem elárulni az embereknek, hogy mi a munkám. Nem túl menő dolog. Főleg itt, New Yorkban.

– Egy percig se aggódj! Szerintem nagyon is menő hivatásod van, haver! – A Fender gitártok felé intett. – Szintén zenész? – Nem komolyan! Csak önkéntes vagyok egy napköziben. Zenét tanítok a gyerkőcöknek. Kinézett. Villogó fények. Kék, fehér. Egy járőrkocsi suhant el mellettük. Sheila közelebb húzta a székét, Stephen orrát visszataszító szag csapta meg. Megint nyálkásnak érezte magát, és úgy látta, mintha férgek másznának elő a nő zsíros hajából. Majdnem elhányta magát. Elnézést kért, és a mosdóban három egész percig sikálta a kezét. Amikor visszatért, két dolgot vett észre: hogy a nő kigombolta a blúza legfelső gombját, és azt, hogy a mellénye hátulján legalább ezer szál macskaszőr meredezik. Stephen szemében a macskák olyanok voltak, mint a négylábú férgek. Ismét kinézett és látta, hogy a rendőrkordon még közelebb ért hozzájuk. Az órájára pillantott: – Nos, be kellene ugranom a macskámért. Az állatorvosnál van… – Ó, van macskád? Mi a neve? – hajolt előre a nő. – Buddy! Sheila szeme ragyogott. – Jaj, de ari! Van róla fényképed? Egy büdös macskáról? – Nincs nálam – mondta Stephen, és sajnálkozón csettintett a nyelvével. – Talán beteg a szegény kis Buddy cica? – Csak vizsgálatra vittem. – Ó, azt nagyon jól teszed! Vigyázni kell, a férgek miatt. – Milyen férgek? – kérdezte gyanakvóan. – Ó, hát tudod, a fonálférgek miatt. – Ja, persze! – Hm, ha jól viselkedsz, haver – mondta Sheila éneklő hangon –, akkor talán bemutatlak Garfieldnek, Andreának és Essie-nek. Persze igazából Esmeralda a neve, de az sosem tetszett neki. – Fantasztikus, nagyon aranyosak – mondta Stephen, s a képeket bámulta, melyeket Sheila az orra alá dugott. – Nagyon szeretnék velük megismerkedni. – Tudod – pattant elő a lányból a nagy ötlet –, csak háromsaroknyira lakom innen. – Hé, van egy ötletem! – Stephennek felragyogott a szeme. – Talán, ha nem gond, nálad hagyhatnám a cuccomat, és megismerkedhetnék a kis drágákkal. Aztán eljöhetnél velem Buddyért. – Oké, zsoké! – mondta Sheila. – Akkor menjünk! Amikor kiértek, a lány körülnézett. – Jé, nézd csak, mennyi rendőr! Mi történhetett? – Hű! Nem tudom. – Stephen a vállára kapta a hátizsákot. Valami fémes zörrent benne. Talán az egyik fénygránát nekicsapódott a Berettának. – Mi van benne? – Zeneszerszámok. A gyerekeknek, tudod. – Ó, háromszögek, meg ilyesmi? – Aha, háromszögek. – Ne vigyem a gitárt? – Megtennéd? – Persze, szívesen! A nő felkapta a tokot, és belekarolt a férfiba, majd elsétáltak egy rakás rendőr mellett, akik ügyet sem vetettek a szerelmes párra. Továbbhaladtak az utcán, nevetgéltek, és azokról a nyavalyás macskákról beszélgettek.

Hatodik fejezet

Az első a 45 órából

Thom bukkant fel Lincoln Rhyme ajtajában, és befelé tessékelt valakit. Ápolt külsejű, ötvenes fickó, rövid hajai. Bo Haumann kapitány, a New York-i rendőrség különleges osztagának feje – vagyis a rendőrségi SWAT kommandóé. Haumann őszült, inas volt, és pont úgy nézett ki, mint egy kiképző őrmester – a seregnél régen az is volt. Lassan, megfontoltan beszélt, s beszéd közben halvány mosollyal az ajkán mindig a beszélgetőtársa szemébe nézett. Akcióban általában légvédelmis dzsekit és Nomex csuklyát viselt, s többnyire ő volt az első, aki a tisztek közül berontott az elbarikádozott ajtón. – Tényleg ő az? – kérdezte a kapitány. – A Táncos? – Így hallottuk – felelte Sellitto. Rövid szünet következett, ami az őszes tiszttől annyit tett, mint mindenki másnál egy hangos sóhaj. – Van pár 32-E csapatom a feladatra. A 32-E egységek a rendőrségi épületben kapott operációs szobájuk után kapták a becenevüket – ez nem volt titok. A csapatot hivatalosan különleges osztagnak hívták, és a sürgősségi osztályon, az ESU- n belül dolgoztak. Tagjai olyan férfiak és nők voltak, akik többnyire rendelkeztek katonai múlttal, és tökéletes S&S kiképzést kaptak – keresés és felderítés –, valamint tudtak ostromolni, rendesen lőni, és túszokat menteni. Nem voltak túl sokan. A város rossz híre ellenére New Yorkban nem fordult elő sok taktikai bevetés, és a túszszedőkkel tárgyaló szakemberek általában megoldották a helyzeteket, még mielőtt behatolásra lett volna szükség. Ha Haumann erre a célra szán két csapatot, az tíz embert jelent, vagyis a Táncos lefoglalja gyakorlatilag az összes 32-E-t. Egy perc múltán vékony, kopasz fickó lépett a helyiségbe, aki hihetetlenül divatjamúlt szemüveget viselt. Mel Cooper volt a legjobb laboros az IRD-ben, a kutató és bizonyítékfelderítő osztálynál, melynek korábban még Rhyme volt a vezetője. A férfi soha életében nem járt helyszínen, sosem tartóztatott le egy bűnözőt sem, és valószínűleg már el is felejtette, miként kell elsütni azt a karcsú kis fegyvert, amit még megszokásból a régi bőrszíján hordott. Coopernek nem volt más vágya az életben, mint hogy a kis laboros székében üldögéljen, egy mikroszkópba bámuljon, és ujjlenyomat-töredékeket elemezzen (meg persze szívesen lejtett a táncparketten is mint egykori díjnyertes tangótáncos). – Nyomozó! – köszöntötte Rhyme-ot azon a címen, amit a férfi akkor viselt, amikor átcsábította Coopert az albanyi rendőrségtől, pár éve. – Azt hittem, hogy homokot fogok nézegetni. De hallom, már a Táncos van terítéken. – Csak egy hely van a világon, ahol gyorsabban terjedtek a hírek, mint az utcán, gondolta Rhyme, és ez a rendőrség épülete. – Ezúttal elkapjuk, Rhyme! Megfogjuk! Miközben Banks beszédbe elegyedett az újonnan érkezettekkel, Rhyme felpillantott. A labor ajtajában egy asszony állt. Sötét szeme a helyiséget fürkészte. Nem volt óvatos, nem volt nyugtalan. – Mrs. Clay? – kérdezte Rhyme. A nő biccentett. Magas, sovány férfi tűnt fel mellette az ajtóban. Britton Hale, feltételezte Rhyme. – Kérem, fáradjanak beljebb! – mondta a kriminológus. A nő besétált a szoba közepéig, Rhyme-ra pillantott, majd a rengeteg igazságügyi vizsgálati eszközre, amelyek a fal mellett sorakoztak, Cooper közelében. – Percey – mondta. – Hívjon csak Perceynek! Maga Lincoln Rhyme? – Igen. Őszinte részvétem a férje miatt. A nő biccentett, láthatóan zavarta az együttérzés. Pont olyan, mint én, gondolta Rhyme. – Ön Mr. Hale? – kérdezte a nő mellett álló fickótól. A langaléta pilóta bólintott és előrelépett, hogy kezet rázzon, aztán észrevette, hogy Rhyme keze hozzá van csatolva a tolókocsi karfájához. – Ó! – motyogta zavartan, és elpirult. Hátralépett. Rhyme bemutatta őket a csapat többi tagjának, Amelia Sachs kivételével, aki éppen átöltözött – Rhyme ragaszkodott ehhez. Az egyenruhát farmerre és pulcsira cserélte, ami az övé volt, és véletlenül éppen ott lógott Lincoln Rhyme szekrényében. Elmagyarázta, hogy a Táncos gyakran öl vagy sebesít meg rendőröket csak úgy, figyelemelterelésként. Azt akarta, hogy Sachs a lehető legcivilebben nézzen ki. Percey előhúzott egy ezüstszínű laposüveget a nadrágzsebéből, és ivott belőle egy kortyot. Úgy itta az alkoholt – Rhyme drága Bourbon illatát érezte mint valami kanalas orvosságot.

Rhyme, akit cserben hagyott saját teste, csak ritkán figyelt fel mások testi tulajdonságaira. Az áldozatokat és a bűnözőket kivéve, persze. De Percey Clayt nehéz lett volna nem észrevenni. Alig lehetett magasabb százötven centinél, mégis sugárzott belőle az energia. Szénfekete szeme magával ragadó volt. Az ember egészen belefeledkezett, s csak miután elszabadult tőle, vette észre az arcot, amely a legkevésbé sem volt csinos – inkább nyomott és meglehetősen férfias. Haja kócos volt, fekete és gyűrűs göndör, tincseit rövidre vágatta, pedig Rhyme úgy látta, hogy a hosszabb tincsek talán lágyítanák valamelyest az arca szögletességét. Nem volt rá jellemző az alacsony embereknél gyakran megfigyelhető modorosság – csípőre tett kéz, karba tett kéz vagy száj előtt lebegő kéz. Éppen csak annyira gesztikulált, mint Rhyme. Hirtelen eszébe villant valami: olyan, mint egy cigány lány. Észrevette, hogy a nő is vizslatja őt, és igen furcsának találta a reakcióját. Az első találkozáskor a legtöbb ember bután elvigyorodott, mélyen elpirult, és mereven bámulni kezdte Rhyme homlokát, nehogy a roncsolt testre essen a tekintete. De Percey az arcára nézett – szépen vágott szája és Tom Cruise-os orra volt, fiatalabb vonásokkal, mint a negyven feletti kora indokolta volna –, aztán végignézte mozdulatlan karját, testét. Tekintete azonnal a kisegítő eszközökre esett – a csillogó-villogó Storm Arrow tolókocsira, a légzésszabályozóra, a headsetre, a számítógépre. Thom lépett be a szobába, és Rhyme felé indult, hogy megmérje a vérnyomását. – Ne most! – mondta a főnöke. – De most! – Nem! – Ez nem vita téma! – mondta Thom, és igenis megmérte a főnöke vérnyomását. Aztán levette a sztetoszkópot. – Nem rossz. De kimerült vagy, és mostanában túl sokat dolgozol. Pihenésre van szükséged. – Na, eredj innen! – morogta Rhyme. Visszafordult Percey Clayhez. Amiatt, hogy nyomorék volt, és alig lehetett emberszámba venni, a látogatók gyakran hitték, hogy nem érti, amit mondanak neki; lassan beszéltek hozzá vagy Thomon keresztül szólították meg. Percey társalgási modorban szólt hozzá, és ezzel sok jó pontot szerzett a nyomozónál. – Úgy gondolja, hogy Brit és én veszélyben vagyunk? – Igen. Komoly veszélyben. Sachs besétált a szobába, és Perceyre meg Rhyme-ra nézett. A férfi bemutatta egymásnak a két nőt. – Amelia? – kérdezett vissza Percey. – Amelia a neve? Sachs bólintott. Percey arcán halvány mosoly futott át. Kicsit Rhyme felé fordult. – Nem őróla neveztek el, úgy értem, nem a repülősről – mondta Sachs, mivel eszébe jutott… Rhyme legalábbis így látta, hogy Percey pilóta. – A nagyanyám egyik testvére után kaptam a nevem. Ő egyébként hős volt, Amelia Earhart? – Nem – felelte Percey. – Nem igazán. Csak véletlen egybeesés. – Őrizni fogják, ugye? – kérdezte Brit Hale Percey felé intve. – Egész nap? – Igen, mindenképpen – felelte Dellray. – Oké! – jelentette ki Hale. – Remek… Ja, és van itt még valami. Szerintem igazán beszélniük kellene azzal a fickóval. Phillip Hansennel. – Beszélni? – kérdezett vissza Rhyme. – Hansennel? – hökkent meg Sellitto. – Hát persze! Bár mindent tagad, és nem hajlandó ennél többet mondani. – Rhyme-ra pillantott. – Egy ideig az ikrek foglalkoztak vele. – Visszafordult Hale- hez: – Ők a legjobb vallatóink. De kőfalba ütköztek. Eddig nem volt szerencsénk. – Nem tudják megfenyegetni… vagy valami? – Hát, nem – felelte a nyomozó. – Nem igazán. – Nem számít – mondta Rhyme. – Hansen amúgy sem tudna nekünk semmit sem mondani. A Táncos sosem találkozik személyesen a megbízóival, és sosem mondja el nekik, hogyan fogja elvégezni a munkát. – A Táncos? – kérdezte Percey. – Ezen a néven tartjuk számon a gyilkost. A Koporsótáncos.

– Koporsótáncos? – Percey halkan felnevetett, mintha a kifejezés jelentene számára valamit. De nem fejtette ki, hogy mit. – Ez kissé hátborzongató – mondta Hale bizonytalan hangon, mintha nem tartaná helyesnek, hogy a rendőrség becenevet ad a merénylőknek. Rhyme úgy érezte, a férfinak ebben igaza van. Percey Rhyme szemébe nézett, amely majdnem olyan sötét volt, mint az övé. – Szóval, mi történt magával? Lelőtték? Sachs és Hale összerezzent a nyers szavak hallatán, de Rhyme nem bánta a kérdést. Szerette az olyan embereket, mint ő maga – akik nem köntörfalaznak. – Egy építkezésen, egy bűntény helyszínén kutattam – mondta ugyanilyen nyíltan. – Egy gerenda lezuhant, és eltört a nyakam. – Mint annak a színésznek. Christopher Reeve-nek. – Igen. – Kemény helyzet – mondta Hale. – De hogy az milyen bátor fickó! Láttam a tévében. Azt hiszem, ha ilyesmi történne velem, biztosan megölném magam. Rhyme Sachsra pillantott, aki elkapta a tekintetét. A férfi ismét Perceyhez fordult: – Szükségünk van a segítségére. Ki kell derítenünk, hogy miként került a bomba a repülőre. Van esetleg valami tippje? – Nincs – felelte Percey, majd Hale-re nézett, de a férfi is csak tagadóan rázta a fejét. – Nem látott ismeretlen személyt a repülő környékén a felszállás előtt? – Beteg voltam a múlt éjjel – mondta Percey. – Nem is voltam kint a reptéren. – Én meg horgászni voltam, északon – mondta Hale. – Szabadnapom volt. Csak későn értem haza. – Hol állt pontosan a gép, mielőtt felszállt? – A hangárunkban. Átalakítottuk az új szállításhoz. Ki kellett venni az üléseket, a helyükre speciális sínek kerültek, erős áramfejlesztővel, a hűtődobozok miatt. Tudják, hogy mi volt a szállítmány, ugye? – Szervek – felelte Rhyme. – Emberi szervek. Osztoznak a hangáron más társasággal? – Nem, csak a miénk. Vagyis csak mi béreljük. – Mennyire nehéz bejutni oda? – kérdezte Sellitto. – Ha senkinek sincs bent dolga, akkor le van zárva, de az utóbbi napokban éjjel-nappal dolgozott a csapat a Lear átalakításán. – Mennyire ismerik a csapat tagjait? – kérdezte Sellitto. – Mintha családtagok lennének – mondta Hale védekezőn. Sellitto Banks felé fordult, és a szemét forgatta. Rhyme úgy tippelte, hogy a nyomozó éppen arra gondol, hogy a gyilkossági ügyekben mindig a családtagok az első számú gyanúsítottak. – Azért ha nem gond, mégis összeírnánk a neveket. Ellenőrzünk mindenkit. – Sally Anne, az iroda vezetője majd összeírja a listát. – Le kell zárni a hangárt – mondta Rhyme. – Senki sem léphet be oda! Percey a fejét rázta: – Azt nem lehet… – Pedig le kell zárni! – erősködött Rhyme. – Senki sem mehet be. Senki! – De… – Muszáj! – vágott közbe nyomatékosan Rhyme. – Hé – ellenkezett Percey álljunk csak meg egy kicsit! – Hale-re nézett. – A Foxtrott Bravó? A férfi vállat vont. – Ron azt mondja, még legalább egynapi munka van rajta. Percey felsóhajtott. – A Learjet, amivel Ed repült… az volt az egyetlen gépünk, amit átalakítottunk az új rakomány számára. Holnap este lesz egy újabb utunk. Egyfolytában dolgoznunk kell a másik gépen, hogy elkészüljön időben. Nem zárhatjuk le a hangárt. – Sajnálom! – mondta Rhyme. – Nincs más választásunk. Percey csak pislogott: – Nos, nem tudom, ki maga, hogy csak úgy parancsolgat nekem… – Az vagyok, aki meg akarja menteni a maga életét! – csattant fel Rhyme. – Nem veszíthetjük el ezt a szerződést!

– Elég lesz, hölgyem – mondta Dellray. – Nem érti, hogy ez a rossz fiú… – Megölte a férjemet – felelte a nő éles hangon. – Tökéletesen értem a helyzetet. De nem hagyom, hogy elveszítsük ezt a szerződést! Sachs csípőre tette a kezét: – Na, ebből elég! Ha van valaki, aki meg tudja menteni a maga életét, akkor az Lincoln Rhyme. Nem hiszem, hogy így kellene viselkednie vele. Rhyme hangja szakította félbe a vitát: – Kaphatunk egy órát, hogy átkutassuk a helyiséget? – kérdezte nyugodt hangon. – Egy órát? – tűnődött Percey. Sachs felnevetett, és meglepett pillantást vetett a főnökére. – Egy óra alatt átkutatni egy egész hangárt? – kérdezte. – Ugyan, Rhyme! – Arckifejezésével még hozzátette: kiállók melletted, megvédelek, te meg ilyen marhasággal jössz? Most akkor tulajdonképpen kinek az oldalán állsz? Voltak nyomszakértők, akik csapatokat jelöltek ki a helyszín átkutatásához. De Rhyme mindig ragaszkodott hozzá, hogy Sachs egyedül dolgozzon, úgy, ahogy ő is annak idején. Egyetlen helyszínelő mindig úgy tudott összpontosítani, ahogy egy csapat esetében nem lett volna lehetséges. Egy óra irtózatosan rövid idő egy ember számára, hogy átkutasson egy nagyobb helyszínt. Rhyme ezt tudta, de nem felelt Sachsnak. Tekintete Perceyre szegeződött. – Egy órát? – mondta a nő. – Rendben. Az még belefér. – Rhyme! – makacskodott Sachs. – Több időre lesz szükségem. – Úgyis te vagy a legjobb, Amelia! – hízelgett a férfi. Ami nagyjából annyit jelentett, hogy a vita le van zárva. – Kitől kérhetünk ott segítséget? – kérdezte Rhyme. – Ron Talbottól. Üzlettárs és ő a szervező. Sachs feljegyezte a nevet a noteszába. – Most menjek? – kérdezte. – Ne! – felelte Rhyme. – Meg kell várnod, amíg megérkezik a chicagói bomba. Szükségem lesz a segítségedre az elemzésben. – Csak egy órám van, vagy talán elfelejtetted? – kérdezte a lány feszülten. – Akkor is várni kell – morogta Rhyme. – Mi a helyzet a biztonságos házzal? – kérdezte Fred Dellray-től. – Ó, olyan kuckót találtunk, ami biztosan tetszeni fog önöknek – mondta az ügynök Perceynek. – Manhattani. Az adófizetők dollárjai keményen dolgoznak. Bizony, bizony. A tanúvédelmi program valódi gyöngyszeme ez. Viszont szükségünk lesz valakire a New York-i rendőrségtől, aki felügyeli a részleteket is. Valakire, aki ismeri és tiszteli a Táncos képességeit. Ekkor Jerry Banks felnézett, és nem értette, hogy miért bámulja mindenki. – Mi van? – kérdezte. – Mi van? – Közben próbálta lesimítani kiálló tincsét, de persze hiába.

Stephen Kall, aki úgy beszélt, mint egy katona, és a hadsereg fegyvereivel lövöldözött, igazából sosem volt katona. Most mégis ezzel fordult Sheila Horowitzhoz: – Büszke vagyok a múltamra a seregnél. Ez az igazság. – Sokan nem büszkélkednek vele… – Nem – vágott közbe a férfi. – Sokan nem becsülik érte az embert. De ez az ő bajuk. – Ez az ő bajuk – visszhangozta Sheila. – Szép lakás. – Körülnézett a rendetlenségben, a leértékelt Cornan’s bútorokkal telezsúfolt egérlyukban. – Kösz, haver! Hm, nem tudom, nem-e kérsz valamit inni? Juj, már megint nem használtam helyesen a kis kérdőszót! Anyám mindig ezzel nyúz. Azt mondja, túl sokat tévézem. Hát, hát, hát. Ejnye-bejnye. M a fenéről beszél ez? – Egyedül élsz itt? – kérdezte kedves, kíváncsi mosollyal.

– Igen, csak én, meg a rettentő trió. Nem értem, hogy miért bujkálnak. Buta, buta macsekok! – Sheila idegesen csipkedte mellénye finom szegélyét. S mivel a férfi nem felelt, ismét feltette a kérdést: – Szóval? Egy italt? – Köszönöm, elfogadom! Stephen egyetlen poros borosüveget látott a hűtő tetején, amit biztosan a nagy alkalomra tartogattak. Vajon most bontja fel a lány? Nem. Sheila kinyitott egy diétás Dr. Pepper üdítőt. Az ablakhoz sétált és kinézett. Itt nem látott rendőröket az utcán. És csak félsaroknyira voltak a legközelebbi földalatti állomástól. A lakás a második emeleten volt, s bár voltak rácsok a hátsó ablakokon, a lány nem zárta őket, úgyhogy Stephen szükség esetén ki tudott volna mászni, aztán le a tűzlétrán, és be a Kexington sugárút állandóan nyüzsgő forgatagába. A lánynak van telefonja és számítógépe is. Remek. A falinaptárra pillantott – angyalképek díszítették. Látott pár feljegyzést, de erre a hétvégére semmit. – Hé, Sheila, nem volna kedved… – Stephen elharapta a mondat végét, megrázta a fejét és elhallgatott. – Igen, mihez? – Hát, igazából… tudom, hogy ostobaság megkérdezni. Úgy értem, alig ismerjük még egymást, meg minden. Csak azon tűnődtem, hogy vajon van-e programod a következő pár napban. A lány óvatossá vált: – Ó, hát úgy volt, hogy meglátogatom anyámat. Stephen csalódottan ráncolta a homlokát: – Kár. Tudod, van egy kis nyaralóm Cape Mayben… – A jerseyi parton? – Igen. Oda megyek… – Miután elmentél Buddyért? Ki a fene az a Buddy? Ó, a macska! – Igen. Arra gondoltam, hogy ha nincs más programod, talán lenne kedved kijönni velem. – Van már… – Ott lesz anyám is, meg pár barátnője. – Hát, ez jól hangzik. Nem is tudom… – Miért nem hívod fel anyádat, és szólsz neki, hogy a hétvégén mégsem mész? – Nos… igazából nem is kell telefonálnom. Ha nem megyek, akkor sincs semmi. Úgy volt, hogy vagy megyek, vagy nem. Tehát hazudott. Nincs programja a hétvégére. Senki sem fogja hiányolni az elkövetkező pár napban. Egy macska ugrott mellé, és az arcába dugta a képet. Elképzelte, ahogy ezernyi féreg kúszik végig a testén. Látta, hogy előkúsznak Sheila hajából. A féregujjakat is látta. Undorodott ettől a nőtől. Sikoltozni szeretett volna. – Ó, köszönj szépen az új barátunknak, Andrea! Tetszel neki, Sam. A férfi felállt, és körülnézett a lakásban. „Emlékezz, kölyök. Ölni bármivel lehet.” Van, ami gyorsan öl, van, ami lassan. De bármivel lehet ölni. – Mondd csak – kérdezte nincs véletlenül ragasztószalagod? – Hm, minek? – A lány gondolatai sebesen suhantak. – Mihez kell? – A hátizsákban lévő hangszerekhez. Az egyik dobot össze kellene ragasztanom. – Ó, persze, van itt valahol egy tekercs! – A lány kiment a folyosóra. – Egyfolytában csomagokat küldözgetek a nénikéimnek. Mindig új ragasztót veszek. Sosem jut eszembe, hogy van-e itthon, úgyhogy a végén mindig egytonnányit vásárolok össze. Ugye, milyen butus vagyok? A férfi nem válaszolt, mert éppen a konyhát méregette, és megállapította, hogy a lakásban ez a legjobb hely a gyilkolásra. – Tessék! – A lány játékosan felé dobta a tekercset. Stephen gépiesen elkapta. Mérges volt, mert még nem volt alkalma felvenni a kesztyűjét. Dühében megborzongott, és amikor Sheila vigyorogva

felé indult a folyosón, „szép fogás, haver!” felkiáltással, Stephen egy kövér férget látott, amely egyre közelebb és közelebb kúszott hozzá. Letette a ragasztót, és felhúzta a kesztyűjét. – Kesztyű? Fázol talán? Mondd, haver, mit…? De a férfi már ügyet sem vetett rá. Kinyitotta a hűtő ajtaját, és elkezdte kipakolni a kaját. A lány hátralépett. Vigyora lassan az arcára fagyott. – Éhes vagy? A férfi nekiállt, hogy kipakolja a polcokat is. Összenéztek, és a lány torkából halk vinnyogás tört elő. Stephen elkapta a kövér férget, még mielőtt félútig jutott volna a bejárati ajtó felé. Gyorsan vagy lassan? Visszarángatta a nőt a konyhába. A hűtőszekrény elé…

Hetedik fejezet

A második a 45 órából

Hármas tragédiák. Percey Claynek, a neves gépszakértőnek, képesített repülőgép- és motorszerelőnek, aki minden jogosítvány tulajdonosa, amit csak az FAA kiadhatott a pilótáknak, nem volt ideje a babonákra. Most viszont, ahogy a golyóálló autóban áthajtottak a Central Parkon, s a belvárosi szövetségi biztonsági ház felé tartottak, eszébe jutott egy régi mondóka, amit a félős utazók mantraként szoktak ismételgetni. A bajok mindig hármasával érkeznek. A tragédiák is. Elsőként ott volt Ed. Aztán a második tragédia: az, amit Ron Talbot mondott a telefonba a Hudson Air irodájából. Percey most Brit Hale és Jerry Banks között szorongott. Fejét le kellett hajtania. Hale őt figyelte, Banks pedig élénken fürkészte a forgalmat, a gyalogosokat, a fákat, mindent. – Az U.S. Med belement. Adnak nekünk még egy esélyt – zihálta sípoló hangon Talbot. Az egyik legjobb pilóta volt, akit Percey ismert, de már évek óta nem vezethetett repülőt, megromlott egészségi állapota miatt a földön ragadt. Percey úgy érezte, hogy ez borzalmasan igazságtalan büntetés a férfi életmódjáért: az alkoholfogyasztásért, a dohányzásért és a zabálásért (főleg azért, mert maga is elkövette ezeket a bűnöket). – Úgy értem, tényleg törölhetik a szerződést. A bomba nem számít kényszerítő tényezőnek. Nem ment fel minket a teljesítési kötelezettség alól. – De engedik, hogy lezavarjuk a holnap esti utat? Szünet. – Igen. Engedik. – Ugyan, Ron – csattant fel a nő. – Köztünk nincs helye a köntörfalazásnak. – Közben hallotta, hogy a férfi újabb cigarettára gyújt. A nagydarab és füstös Talbot (ő volt az, akitől Percey mindig Camelt kunyerált a leszokás időszakában) hanyagul kezelte a tiszta ruhák és borotválkozás kérdését. És képtelen volt kibökni a rossz híreket. – A Foxtrott Bravóról van szó – nyögte ki végül. – Mi van vele? Az N695FB Percey Clay Learjet 35A-ja volt. A hivatalos papírok szerint persze nem. Hivatalosan a kétmotoros gépet a Clay-Carney Holding Corporation Two részvénytársaság lízingelte – amelynek a Hudson Air Charters korlátolt felelősségű társaság volt az egyetlen részvényese – a Morgai Air Leasing részvénytársaságtól, amely azt a La Jolla Holding Two-tól lízingelte, amely egy delaware-i cég, a Transport Solutions Incorporated tulajdonában állt. Ez a bizarr szövevény legális volt és hétköznapi is, mivel mind a gépek, mind a szerencsétlenségek elképesztően sok pénzt emésztettek fel.

De a Hudson Air Chartersnél mindenki tudta, hogy a November Hat Kilenc Öt Foxtrott Bravó Perceyé. Már több ezer órát töltött a gépen. A kedvence volt. A gyermeke. S túlságosan is sok éjjelen, amikor Ed nem volt mellette, elég volt csak a gépre gondolnia, s máris nem volt olyan magányos. Egy igazi kis gyöngyszem – a gép negyvenötezer láb magasságig és négyszázhatvan csomós sebességre volt hitelesítve, vagyis több mint 800 km/h-ra. Ő persze tudta, hogy a gép magasabban és gyorsabban is tud repülni, de ezt a titkot nem kötötte a Morgan Air Leasing, a La Jolla Holding, a Transport Solutions és az FAA orrára. Talbot végre összeszedte magát: – Szóval, a kipofozása… kicsit bonyolultabb lesz, mint gondoltam. – Hallgatlak. – Rendben – mondta végül a férfi. – Stu kilépett. – Stu Marquard a főszerelő volt. – Micsoda? – Kilépett, a kurva anyját! Vagyis még nem egészen – folytatta Talbot. – Beteget jelentett telefonon, és én furcsállottam a dolgot, úgyhogy elintéztem pár hívást. Átmegy a Sikorskyhoz. Már el is fogadta az állást. Percey szóhoz sem jutott a döbbenettől. Ez bizony tényleg gond. A Lear 35A gyárilag nyolcüléses utasszállítóként funkcionált. Az U.S. Medical szerződésének teljesítéséhez a legtöbb ülést ki kell szedniük; extra lengéscsillapítókra és extra elektromos csatlakozókra van szükség. Ez utóbbiakat a gép motorjának kell üzemeltetnie, ami pedig kemény elektromossági és repülőváz-átalakítási munkát jelent. Stu Marquardnál nem létezett jobb szerelő, Ed Learjét rekordidő alatt alakította át. De a férfi nélkül Percey nem tudta, hogy miként fejezhetik majd be a munkát a holnap esti útig. – Mi van, Percey? – kérdezte Hale a nő savanyú arca láttán. – Stu kilépett – suttogta. A férfi a fejét rázta, nem értette a dolgot: – Hogy mit csinált? – Elment – motyogta Percey. – Itthagyta a munkáját. Ezentúl kibaszott choppereken fog bütykölni. Hale döbbenten bámult rá. – Ma? Percey bólintott. Talbot közben folytatta. – Meg van ijedve, Percey. Tudják, hogy bomba robbant. A rendőrök nem mondanak semmit, de mindenki tudja, hogy mi történt. Idegesek. Beszéltem John Ringle-lel… – Johnny? – Egy fiatal pilótáról volt szó, akit tavaly vettek fel. – Ugye, nem megy el ő is? – Csak megkérdezte, hogy bezárjuk-e a boltot egy kis időre. Amíg le nem fut az ügy. – Nem, nem zárjuk be a boltot! – mondta Percey határozottan. – Egyetlen átkozott munkát sem törlünk. Az üzlet megy tovább, mint mindig. Ha bárki ezentúl beteget jelent, azonnal rúgd ki! – Percey… Talbot kemény volt ugyan, de mindenki tudta, hogy ő a társaság szíve. – Rendben van! – csattant fel a nő. – Akkor majd én rúgom ki őket! – Figyelj, ami a Foxtrott Bravót illeti, a meló nagy részét én is el tudom végezni – mondta Talbot, aki maga is képesített repülőgép-szerelő volt. – Oké, tégy meg mindent, amit tudsz! Én pedig keresek egy új szerelőt – mondta Percey. – Később még hívlak. Letette. – Nem hiszem el! – mondta Hale. – Elment. – A pilóta szinte magánkívül volt. Percey szinte forrt a dühtől. Az emberek megfutamodtak – a szemében ez volt a legnagyobb bűn. A Társaság a halálán van, és neki fogalma sincs, hogy miként menthetné meg. Percey Claynek nem volt majomügyessége a cégvezetéshez. Majomügyesség… Ezt a kifejezést akkor hallotta, amikor harci pilóta volt. Egy tengerészeti pilóta, egy admirális találta ki, és az ezoterikus, megtaníthatatlan tehetséget értette rajta, ami a született pilótákban megvolt.

Hát igen, ha repülésről volt szó, Perceyben megvolt a majomügyesség. Bármilyen gépen – akár repült már vele korábban, akár nem –, bármilyen időjárási viszonyok között, éjjel vagy nappal. Tökéletesen elirányított bármilyen gépet, és le is tudta őket rakni a mágikus ponton – ezerlábnyira a leszállópálya szélétől, a fehér jelzés után. Vitorlázógépek, biplánok, Hercek, 737-es gépek, MiGek – otthon érezte magát minden pilótafülkében. De Percey Clay majomügyessége csak erre a területre korlátozódott. Nem volt ügyes a családi kapcsolatok terén, ez biztos. Dohánygyáros apja már évek óta nem állt vele szóba – gyakorlatilag kitagadta –, miután a lány kimaradt az apja alma materéből, az UVA-ból, és átnavigált egy repülősszakra, a virginiai főiskolára. (Percey hiába magyarázta neki, hogy mindenképpen távoznia kellett Charlottesville-ből, ugyanis az első szemeszter hatodik hetében kiütötte az egyik diákegyesület elnökét, mert a langaléta szőke hangosan suttogva megjegyezte, hogy a troli lánynak talán nem a Zöld Sorba, hanem egy másik csapatba kellene jelentkeznie.) A haditengerészet politikájához kétségkívül szintén nem volt majomügyessége. A félelmetes repülőmutatványok, amelyeket a nagy Tomcatekben végrehajtott, nem ellensúlyozták azt a tényt, hogy akkor sem tudta befogni a száját, amikor mindenki más mélyen hallgatott bizonyos tényekről. Ahhoz sem volt majomügyessége, hogy vezesse a Társaságot, aminek az elnöke volt. Sosem értette, hogy miért áll a csőd szélén a Hudson Air, ha egyszer folyton van munkájuk. Edhez, Brit Hale-hez és a többi pilótához hasonlóan Percey is egyfolytában dolgozott. (Részben azért hagyták el a menetrend szerinti járatokat, mert az FAA bevezetett egy csacska szabályt, amely szerint a pilóták havonta csak nyolcvan órát repülhetnek.) Akkor miért álltak folyton a csőd szélén? Ha nincs Ed vonzereje, amivel magukhoz csábítja a klienseket, meg Ron Talbot tehetsége a költségcsökkentés terén, nem élték volna túl az elmúlt két évet. A társaság a múlt hónapban majdnem elmerült, de Ednek sikerült megkaparintania a szerződést a U.S Medicallel. A kórházlánc eszméletlen mennyiségű pénzt szedett össze abból, hogy szervátültetéseket végeztek, s Percey azt is megtudta, hogy sokkal többről van itt szó, mint szívekről meg vesékről. A legnagyobb gondot az jelenti, hogy a szervnek oda kell érnie a pácienshez még a felhasználhatósági időn belül. A szerveket gyakran szállították kereskedelmi járatokon (hűtőládában, a pilótafülkében), de a szállítást behatárolta a menetrend és az előre meghatározott útvonal. A Hudson Airnél nem volt szó ilyen korlátozásokról. A Társaság beleegyezett, hogy egy gépet a U.S. Medical rendelkezésére bocsát. Ennek a gépnek egy körjáratot kell tennie az óramutató járásával ellentétes irányban, a keleti part és középnyugat felett, és meg kell állnia hat vagy nyolc állomáson, s elosztani a szerveket ott, ahol éppen szükség van rájuk. A szállítás garantált. Eső, hó, szélvihar, minimális kondíciók – amíg a reptér nyitva van, és nem tiltották be a repülést, a Hudson Air időn belül kell, hogy szállítson. Az első hónapot próbaidőnek szánták. Sikeres együttműködés esetén ezután egy tizennyolc hónapos szerződés következett volna, ami a Társaság túlélési stratégiájának gerincét jelenthette volna. Ronnak sikerült rábeszélnie az ügyfelet, hogy adjon még egy esélyt, de ha a Foxtrott Bravó nem áll készen a holnap esti repülésre… Percey nem is nagyon akart ebbe jobban belegondolni. Ahogy áthaladtak a Central Parkon a rendőrségi járműben, kinézett a kora tavaszi zöldre. Ed is imádta a parkot, gyakran járt ide futni. Két kört szokott megtenni a víztározó körül, aztán csapzottan ért mindig haza, őszülő haja tincsekben tapadt a fejére. És én? Percey szomorkásán felnevetett magában. Amikor a férje hazaért, ő otthon üldögélt, egy repülési szakkönyvet vagy szerelési útmutatót nézegetett, kezében talán cigaretta, előtte esetleg egy pohár Wild Turkey Ed ilyenkor vigyorogva oldalba böködte erős ujjával és megkérdezte, hogy tudna-e még több káros dolgot csinálni egyszerre. Nevetgélés közben pedig lopott pár kortyot a Bourbonből. Eszébe jutott, hogy aztán hogyan szokta megcsókolni a vállát. Amikor szeretkeztek, a férfi mindig idetemette az arcát, előrehajolva, felesége bőréhez simulva, és Percey Clay elhitte, hogy ott, ahol a nyaka és finom vonalú válla összeér – ha máshol nem is gyönyörű asszony Ed… Az égbolt minden csillaga… A nő könnyes szemmel nézett fel a szürke égboltra. Vészjósló. Úgy tippelte, a plafon úgy ötezer lábnál lehet, a szél 090-nél, tizenöt csomónál. Szélviharos körülmények. Mozgolódni kezdett az ülésen. Brit Hale erős keze az alkarjára fonódott. Jerry Banks csevegett valamiről. Percey nem figyelt oda.

Percey Clay döntött. Ismét kinyitotta a mobilját.

Nyolcadik fejezet

A harmadik a 45 órából

A sziréna felvisított. Lincoln Rhyme arra számított, hogy a Doppler-effektust hallja majd, miután a sürgősségi kocsi elhajt. De a háza bejárati ajtaja előtt a sziréna rekedten köhintett egyet, és elhallgatott. Egy perc múltán Thom egy fiatalembert tessékelt be a földszinti laborba. Az illinoisi rendőr haja rövidre volt nyírva. Kék egyenruhát viselt, mely valószínűleg makulátlan lehetett előző nap, amikor felvette, de mostanra már csupa ránc és kosz lett. Átfutott az arcán egy villanyborotvával, de csak árkokat szántott a sötét borostába, mely meglehetős kontrasztban állt vékony szálú, szalmasárga hajával. Két nagy vászonszatyrot és egy barna dossziét cipelt, és Rhyme jobban örült neki, mint az elmúlt hetekben bárkinek, aki a házába látogatott. – A bomba! – kiáltotta. – Megjött a bomba! A rendőr, aki csodálkozva bámulta a furcsa társaságot, biztosan nem értette, mi üthetett Rhyme-ba. Közben Cooper kivette a kezéből a szatyrokat, Sellitto pedig aláírta a szükséges igazolást és átvételi elismervényt, majd visszanyomta őket a fiatalember kezébe. – Kösz, viszlát! – lehelte a nyomozó, majd visszafordult a bizonyítékvizsgálati asztalhoz. Thom udvariasan a rendőrre mosolygott, és kivezette a szobából. – Gyerünk, Sachs! – sürgette Rhyme. – Csak állsz ott! Lássuk, mink van! A lány hidegen elmosolyodott, majd Cooper asztalához lépett, ahol a technikus óvatosan kiteregette a zacskók tartalmát. Vajon mi lehet ma a lánnyal? Egy óra alatt bőven át lehetett kutatni egy helyszínt, ha esetleg ez a baja. Mindegy, tetszett neki a feszített érzelmi állapot. Annak idején így tudott mindig a legjobban dolgozni. – Oké, Thom, segíts nekünk itt egy kicsit. Listát kell írnunk a bizonyítékokról. Készíts egy táblázatot BH 1. Ez legyen az első oszlop neve. – B hm, H? – Bűntény helyszíne – csattant fel a szakértő. – Mi más lehetne? BH 1, Chicago. Egy nem olyan régi esetnél Rhyme a Metropolitan Museum egy régi plakátjának hátulját használta bizonyítékgyűjtő listatáblaként. Mostanra már fel volt készülve – a falakon több nagy tábla sorakozott, illatuk pedig visszarepítette a közép-nyugatra, a párás, tavaszi reggelekre az iskolában, amikor csakis a természettudományi tárgyak éltették, és megvetette a szépirodalmat. A segéd kétségbeesett pillantást vetett főnökére, majd felkapta a krétát, kissé leporolta tökéletes nyakkendőjét és élre vasalt nadrágját, majd írni kezdett. – Miből élünk, Mel? Sachs, segíts neki! Nekiláttak kipakolni a műanyag zacskók és üvegek tartalmát, ami nem volt más, mint egy csomó hamu, fémdarab, rost és műanyagszilánk. A sok piszkot porcelántányérokba gyűjtötték. A szerencsétlenség helyszínén kutatók – ha felértek azokkal a munkatársakkal, akiket még Rhyme képzett ki – biztosan mágnesen gurulót használtak, meg hatalmas porszívókat, és egy csomó finom fémszitát, hogy kirostálják a szemetet. Rhyme, aki a kriminalisztika legtöbb területén otthon volt, és valódi szakértőnek számított a bombák terén is, nem érdeklődött különösebben a robbanóanyagok iránt egészen addig az ominózus napig, amikor a Táncos otthagyta kis csomagját a Wall Streeten, az irodai szemetesben, és Rhyme-nak két technikusa is meghalt. Az eset után megfogadta, hogy megtanul mindent a bombákról, amit csak lehet. Az FBI robbanóanyag csoportjával dolgozott, mely egyike volt a legkisebb – és legelitebb – osztályoknak a cégen belül. Mindössze tizennégy ügynök és technikus dolgozott ott. Nem kutattak

IED-k után – röviden így emlegették a hivatalosan robbanóanyaggal működő szerkezetnek hívott bombákat és nem foglalkoztak a megsemmisítéssel sem. Feladatuk az volt, hogy analizálták a bombákat, a robbanások helyszínét, hogy felkutassák és kategorizálják a készítőket és tanítványaikat (bizonyos körökben a bombakészítés művészetnek számított, és a tanítványok keményen dolgoztak, hogy elsajátítsák a híres bombakészítők módszereit). Sachs a zacskókkal szöszmötölt. – Nem semmisítik meg magukat a bombák? – Soha, semmi nem pusztul el teljesen, Sachs. Ezt ne felejtsd el! – Aztán közelebb gurult, szemügyre vette a maradványokat. – Ez ügyes darab volt – ismerte el. – Látod azokat a szilánkokat? Azt az alumíniumkupacot ott balra? A fém eltört, nem csak meghajolt. Ez azt jelenti, hogy a szerkezet nagy repeszhatású… – Nagy micsoda? – kérdezte Sellitto. – Repeszhatás. – Rhyme magyarázni kezdett: – A detonáció foka. De akkor is, a bomba hatvankilencven százaléka mindig megmarad. Persze nem a robbanóanyag maga. Bár mindig elég égéstermék marad vissza, hogy azonosítani lehessen. Itt például rengeteg dologgal dolgozhatunk. – Rengeteggel? – Dellray felhorkant. – Pont olyan nehéz lesz, mint összerakni humpty-dumptyt. – Nem is az a feladatunk, Fred – mondta Rhyme élénken. – Nekünk azt a szemétládát kell elkapnunk, aki lelökte a fal tetejéről. – Az asztal távolabbi végéhez kerekezett. – Ez téged mire emlékeztet, Mel? Látok elemet, vezetéket, időzítőt. Mi mást még? Talán a tárolóhely vagy a csomagolóanyag darabjai is itt rejtőznek? Az aktatáskák több robbantót buktatnak le, mint az időzítők vagy a detonátorok. Erről nem beszélnek a nyilvánosság előtt, de a gazdátlan csomagokat a repülőtársaságok gyakran adományozzák az FBI-nak, amely így ki tudja mérni az egyes szerkezetek hatását, és meg tudja állapítani az egyes készítők jellemzőit is. A Pan Am 103-as járatának felrobbantásakor az FBI nem a robbanóanyag alapján azonosította az elkövetőt – a bizonyíték az a Toshiba magnó volt, amibe a robbanóanyagot rejtették, meg az a Samsonite bőrönd, amiben a rádió volt, és a ruhák, amik közé elhelyezték. A bőröndben lévő ruhákat visszanyomozták egy máltai boltba, Sliemába, ahol a tulaj azonosított egy líbiai titkos ügynököt, aki a darabokat megvette. Cooper a fejét rázta: – A detonáció fészke körül nem találtak semmit, csak a bomba részeit. – Szóval nem repülőstáskában vagy aktatáskában volt – állapította meg Rhyme. – Érdekes. Akkor hogy a pokolba juttatta fel a fedélzetre? Hová telepítette? Lon, olvasd fel nekem a chicagói jelentést! – Nehéz meghatározni a robbanás pontos fészkét – olvasta Sellitto – a kiterjedt tűz és a gépet ért egyéb sérülések miatt. A szerkezet helye valószínűleg a pilótafülke mögött-alatt volt. – Alatta és mögötte. Vajon van ott raktér? Talán… – Rhyme elhallgatott. Feje jobbra-balra járt, a bizonyítékgyűjtő zacskókat méregette. – Várjunk csak, várjunk! – kiáltotta. – Mel, hadd nézzem azokat a fémdarabokat. Ott, balról a harmadik zacskóban. Az alumínium. Tedd a mikroszkóp alá! Cooper összekötötte mikroszkópja videokimenetét és Rhyme számítógépét. Amit Cooper látott, azt látta Rhyme is. A technikus pakolni kezdte a mintákat az üveglapokra – miniatűr kis darabkákat –, majd a mikroszkóp alá tette őket. Egy perc múltán Rhyme megszólalt: – Kurzor le! Dupla kattintás! A képernyőn kétszeres nagyításba ugrott a kép. – Ott, nézd! A gép borítása befelé hajlott! – Befelé? – kérdezte Sachs. – Úgy érted, a bomba a gépen kívül volt? – Azt hiszem, igen. Mit gondolsz, Mel? – Talán rakéta? – kérdezte Dellray. – Vagy SAM? A jelentést olvasgató Sellitto szólt közbe: – A radar nem jelzett a környéken semmiféle rakétát. Rhyme megrázta a fejét: – Nem. Minden arra mutat, hogy bombával van dolgunk. – De kívül? – kérdezte Sellitto. – Sosem hallottam még ilyet.

– Az megmagyarázná ezt is – kiáltotta Cooper. A technikus, nagyítószemüveggel és kerámia mintacsipesszel felfegyverkezve olyan gyorsan vizslatta a fémdarabokat, ahogy egy cowboy számolhatja a csordát. – Vastartalmú fém darabjai. Mágnesek. Az alumíniumborításra nem tapadt volna fel, de volt alatta acél is. Van még itt epoxitmaradvány is. A mágnesekkel tapasztotta a bombát a gép oldalára, amíg az epoxit meg nem kötött. – Nézd az epoxitban a hullámokat! – mondta Rhyme. – A ragasztó még nem kötött meg tökéletesen, tehát csak nem sokkal a felszállás előtt rakhatta fel a szerkezetet. – Meg tudjuk határozni az epoxit márkáját? – Nem. Általános. Mindenhol ezt árulják. – Remény pár ujjlenyomatra? Az igazat, Mel! Cooper halkan, szkeptikusan felnevetett. Azért elvégezte a szokásos vizsgálatokat, átvilágította a darabokat a PoliLight pálcával. Semmi sem látszott, csak a robbanás nyomai. – Sehol semmi. – Meg akarom szagolni – jelentette ki Rhyme. – Megszagolni? – kérdezte Sachs. – A repeszhatásból tudjuk, hogy erősen robbanékony anyag. Tudni akarom, hogy pontosan milyen fajta. Sok bombakészítő alacsony robbanásfokú anyagokat használ – olyanokat, amelyek gyorsan égnek, de nem robbannak fel, csak ha bepréselik őket valami csőbe vagy dobozba. A leghétköznapibb ilyen anyag a lőpor. Az erősen robbanékony anyagok – mint a plasztik vagy a TNT – természetes állapotukban is fel tudtak robbanni, és nem kellett őket becsomagolni semmibe. Sokba kerülnek, és nehéz hozzájuk jutni. A típus és a forrás sokat elárulhat a bombakészítő kilétéről. Sachs odavitt egy zacskót Rhyme székéhez és kinyitotta. A férfi beleszippantott: – RDX – mondta Rhyme, mivel azonnal felismerte az anyagot. – A repeszhatás stimmel – mondta Cooper. – De mit gondolsz, C3-as vagy C4-es? – kérdezte. Ennek a két plasztik robbanóanyagnak az RDX az alapja. Mindkettőt a katonaság használja, törvénysértés, ha civil birtokolja őket. – Nem C3-as! – mondta Rhyme, s úgy szagolgatta tovább a robbanóanyag égéstermékét, mintha valami különleges bordeaux-i bor lenne. – Nincs édeskés szaga… Nem is tudom. Furcsa… érzek benne valami mást is… Futtasd át a GC-n, Mel! A technikus átfuttatta a mintát a gázkromatográfon és fajsúlymérőn. Ez a gép szétválasztotta az elemeket az összetett anyagokban, és felismerte őket. Egészen kicsiny, akár egymilliomod grammnyi anyagot is be tudott azonosítani, és miután ez megtörtént, végig tudta futtatni az információt az adatbázison, hogy meghatározza a márkanevet is. Cooper szemügyre vette az eredményeket. – Igazad volt, Lincoln! Ez RDX. Meg olaj. És valami fura… liszt… – Liszt! – kiáltotta Rhyme. – Ezt éreztem én! Guarliszt! Cooper felnevetett, hiszen pont ebben a pillanatban ugyanez a kifejezés tűnt fel a képernyőn is. – Honnan tudtad? – Ez katonasági dinamit. – De hiszen nincs benne nitroglicerin! – tiltakozott Cooper. Az aktív anyag hiányzott a dinamitból. – Nem, nem, ez nem igazi dinamit – magyarázta Rhyme. – Ez RDX, TNT, motorolaj és guarliszt keveréke. Nem látni túl gyakran. – Katonasági, mi? – mondta Sellitto. – Ez Hansenhez vezethet. – Pontosan! A technikus felpakolta a mintákat a mikroszkóp alá. A képek azonnal megjelentek Rhyme számítógépének monitorján. Rostszálak, vezetékdarabok, vakarékok, szilánkok, por. Eszébe jutott egy hasonló kép, amit régen látott, és nagyon más körülmények között. Átnézett egy nehéz rézkaleidoszkópon, melyet egyik barátjának vett a születésnapjára. Claire Trilling gyönyörű volt és sikkes. Rhyme a Sohóban találta a kaleidoszkópot, egy kis üzletben. Egy egész estét töltöttek együtt egy üveg merlot társaságában, s közben végig azon gondolkodtak, hogy vajon milyen egzotikus kristályok és kövek okozhatják a fantasztikus fénytöréseket. Végül Claire, aki maga is majdnem olyan

tudományos kíváncsisággal bírt, mint Rhyme, lecsavarta az alját, és az asztalra borította a cső tartalmát. Jót nevettek. A csőben nem volt más, mint fémszilánkok, faforgács, gyűrött papírfecni, az Arany Oldalak kitépett darabkái és rajzszögek. Rhyme eltaszította az emlékképet, és a képernyőre koncentrált. Egy darabka viaszos barna papír – ebbe csomagolhatták a katonai dinamitot. Rostok – műselyem és pamut – a detonátorzsinórból, amelyet a Táncos a dinamit köré tekert, s amely túl morzsalékos volt ahhoz, hogy ráolvadjon a vezetékre. Egy alumíniumdarabka és egy kis, színes vezetékdarab – az elektromos robbanószerkezetből. Még több vezeték és egy radírnyi darabka szén az elemből. – Az időzítő! – kiáltotta Rhyme. – Látni szeretném az időzítőt. Cooper felemelt egy kis műanyag zacskót az asztalról. Ebben tárolták a bomba hideg, mozdulatlan szívét. Tökéletes állapotban volt, s ezen Rhyme nagyon meglepődött. Az első kis ballépésed, mondta magában a Táncosnak. A legtöbb bombakészítő az időzítőszerkezet köré nyomkodta a robbanóanyagot, hogy eltüntesse a nyomokat. De ez esetben a Táncos véletlenül a fémszerkezet egyik vastag acéllapja mögé tette az órát, ami megvédte a robbanáskor. Rhyme nyaka megsajdult, ahogy előrehajolt, s lenézett a hajlott számlapra. Cooper tüzetesen megvizsgálta a kis szerkezetet. – Megvan a gyártási szám és a gyártó. – Futtass át mindent az ERC-n! Az ERC az FBI robbanóanyag mintagyűjteménye, a világon a legnagyobb ilyen adatbázis. Benne van minden bomba, amit az Egyesült Államok területén találtak, és sokukból a bizonyíték is. Az adatbázisnak vannak egészen antik darabjai is, amelyek még az 1920-as évekből származnak. Cooper pötyögött valamit a klaviatúrán. Öt másodperc múlva a modem sípolni és recsegni kezdett. Pár perc múltán megérkezett a keresés eredménye is. – Nem jó! – mondta a kopasz férfi egy fintor kíséretében. Egy technikus ennél sosem lehetett érzelmesebb. – Erre a bombára nincs specifikus minta. Idővel szinte minden bombakészítő rááll egy bizonyos mintára – megtanulnak egy technikát, és ezután ragaszkodnak is hozzá. (Termékük jellegét tekintve nem is volna szerencsés, ha túl sokat kísérletezgetnének.) Ha a Táncos bombájának darabkái egybevágnának egy másik bombával, ami mondjuk Floridában vagy Kaliforniában robbant, a csapat újabb adatokat szerezhetne azokról a helyszínekről, és így könnyebben juthatna el a fickóhoz. Az általános eljárás szerint ha négy tényező egyezik két bombában – ragasztás helyett forrasztás a vezetéknél, vagy analóg helyett digitális időzítő –, akkor valószínűleg ugyanaz készítette őket, vagy pedig ugyanaz felügyelte a készítésüket. A Táncos bombája pár évvel korábban a Wall Streeten egészen más volt, de Rhyme tudta, hogy a célja is más volt. Azt a bombát azért telepítették, hogy tönkretegyék vele egy bűntény helyszínét, ezt pedig azért, hogy letöröljenek az égboltról egy repülőgépet. Rhyme pedig pontosan tudta a Táncosról – ha mást nem is nagyon tudhatott róla –, hogy mindig a feladathoz igazítja a fegyvertárát. – Még rosszabb? – kérdezte Rhyme, amikor látta, hogy a monitort bámuló technikus arca megnyúlik. – Az időzítő. Rhyme felsóhajtott. Megértette. – Hány milliárdot gyártottak le az órából? – A szöuli Daiwana Corporation tavaly negyvenkétezer darabot adott el belőle. Áruházaknak, kiskereskedőknek, engedélyeseknek. Nincs rajta kód, nem lehet azonosítani, hogy hol dobták piacra. – Remek. Igazán remek! Cooper tovább olvasott a monitorról. – Hm. Az ERC-nél a srácokat nagyon érdekli a szerkezet, remélik, hogy hozzáadjuk az adatbázishoz. – Ó, jelenleg ez a legnagyobb problémánk – motyogta Rhyme. Vállizmai hirtelen elernyedtek, s hátra kellett hajtania a fejét a kerekes szék támlájára. Pár percig csak nagyokat kortyolt a levegőből, míg a szinte elviselhetetlen fájdalom enyhült, és megszűnt. Sachs – az egyetlen, aki észrevette, mi történt – már lépett felé, de Rhyme megrázta a fejét. – Mennyi vezetéket látsz, Mike? – kérdezte a technikustól.

– Úgy nézem, csak kettő volt. – Többcsatornás vagy optikai szálas? – Egyik sem. Szimpla, hétköznapi csengőzsinór. – Mellékáramkör? – Semmi. A mellékáramkör egy önálló vezetékszál, amely biztosítja az összeköttetést akkor is, ha az-elem vagy az időzítő vezetékét elvágják, mert hatástalanítani akarják a bombát. Minden kifinomult bombán van mellékáramkör. – Nos – szólalt meg Sellitto –, ez jó hír, nem? Azt jelenti, hogy kezd gondatlanná válni. De Rhyme ennek éppen az ellenkezőjére gyanakodott. – Nem hiszem, Lon. A mellékáramkör egyetlen célja az, hogy nehezebb legyen hatástalanítani a bombát. Az, hogy nincs mellékáramkör, csak annyit jelent, hogy biztosan tudta, hogy a bombát nem fogják megtalálni, s az fel is fog robbanni ott, ahol tervezte… a levegőben. – Van még valami – mondta Dellray titokzatosan, miközben végignézett a bomba összetevőin. – Hány emberrel kellett haverkodnia, hogy egy ilyen szerkezetet összerakhasson? Ismerek jó téglákat, akiknek vannak kapcsolataik a bombagyártók ellátóival. Fred Dellray szintén többet tanult meg a bombákról, mint amennyit szeretett volna. Állandó társa és barátja, Toby Doolittle az Oklahoma City szövetségi épületének földszintjén volt jó pár evvel korábban. Amikor a műtrágyából készített bomba felrobbant, a férfi azonnal meghalt. Rhyme a fejét rázta. – Minden polcról szerzett áru, Fred! Kivéve a robbanóanyagot és a detonátor zsinórját. Valószínűleg mindent Hansen adott. A pokolba is, a Táncos a többit akár egy Radio Shackben is megvehette. – Tessék? – nézett fel Sachs meglepetten. – Hát igen – mondta Cooper, majd hozzátette: – Úgy is nevezzük őket, hogy a bombaboltok. Rhyme végigkerekezett az asztal mentén egy acél lemezdarabhoz, mely úgy össze volt gyűrődve, mint egy darab papír. Egy hosszú percig csak nézte. Aztán elhátrált, és felnézett a plafonra. – De miért telepítette kívülre? – merengett. – Percey azt mondta, hogy sokan járkáltak a gép körül. Felszállás előtt nem járják véletlenül körbe a pilóták a gépet, hogy lássák, minden rendben van-e a kerekekkel, meg mindennel? – De, azt hiszem, igen – felelte Sellitto. – Akkor miért nem látta meg a bombát Ed Carney vagy a segédpilótája? – Azért – szólalt meg Sachs – mert a Táncos nem tehette fel a bombát a gépre addig, míg nem volt benne biztos, hogy ki száll majd be. Rhyme megperdült a székével. – Ez az, Sachs! Ott volt, és leskelődött. Amikor látta, hogy Carney beszáll a gépbe, tudta, hogy legalább egy célpontot elintézhet. Carney beszállása és a gép felszállása között csempészte fel valamikor. Ki kell derítened, hogy hol csinálhatta meg, Sachs! És át kell kutatnod a helyszínt. Jobb, ha máris indulsz! – Csak egy órám van… vagyis kevesebb, mint egy órám! – jegyezte meg Amelia Sachs hidegen, majd az ajtó felé indult. – És volna még valami – mondta Rhyme. A lány megtorpant. – A Táncos egy kicsit más, mint azok, akik után eddig nyomoztál – Hogy is lehet ezt elmagyarázni, gondolta. – Vele kapcsolatban a látszat elég gyakran csal. A lány felvonta a szemöldökét, ami annyit jelentett, hogy „térjünk a tárgyra”. – Valószínű, hogy nincs fent a reptérnél. Mégis, ha valaki megindulna ellened… akkor először te lőj! – Tessék? – A lány felnevetett. – Elsősorban magadat védd, és csak másodsorban a helyszínt! – Csak egy helyszínelő vagyok – felelte a lány, és ismét az ajtó felé indult. – Nem fog velem foglalkozni.

– Amelia, figyelj… De hallotta, hogy a léptek halkulnak. A szokásos ritmus: a kongó toppanások a tölgyfa padlón, aztán a halk léptek a keleti szőnyegen, majd a kopogás a márvány előtérben. Végül a coda – a bejárati ajtó egy halk kattanással becsukódott.

Kilencedik fejezet

A harmadik a 45 órából

A legjobb katonák a türelmes katonák. Uram, nem felejtem el, uram! Stephen Kall Sheila Horowitz konyhaasztalánál ült, és éppen arra gondolt, hogy mennyire gyűlöli Essie-t, a rühes macskát – vagy mi volt a neve és közben hallgatta a hosszú beszélgetést a kazettán. Először úgy gondolta, hogy megkeresi a három macskát, és megöli őket, de aztán felfigyelt rá, hogy rendszeres időközönként furcsán felvinnyognak. Ha a szomszédok már hozzászoktak a hangokhoz, akkor talán gyanússá válhat nekik, ha túl nagy a csend Sheila Horowitz lakásában. Türelem… Nézte a szalag forgását. Figyelt. Húsz perccel később végre meghallotta a szalagon azt, amiben reménykedett. Elmosolyodott. Oké, remek. Fölkapta a Fender gitártokba csomagolt Model 40-et, megbabusgatta, majd a hűtőhöz lépett. Oldalra hajtotta a fejét. A zajok elhaltak, már nem rázkódott a készülék. Kis megkönnyebbülést érzett, már nem érezte magát olyan nyálkásnak, férgesnek, miközben a hűtőben lévő féregre gondolt – az most már hideg és mozdulatlan. Biztonsággal elmehet. Felkapta a hátizsákját, s maga mögött hagyta a homályos kis lakást a macskaszaggal, a poros borosüveggel és a milliónyi féregnyommal.

Irány a vidék. Amelia Sachs áthajtott a tavaszi fák alagútja alatt, az egyik oldal kövecses volt, a másikon kisebb sziklák sorakoztak. Zöld színek, és mindenütt az aranyeső sárga virágai. Sachs városi lány volt, a Brooklyn General Kórházban született, és ebben a körzetben is nőtt fel. A természet számára a Prospect Parkot jelentette vasárnaponként, meg Long Island erdős részeit, ahol fekete Dodge Chargerét rejtegette az utána és a többi illegális autóversenyző után kutató járőrök elől. Most a helyszínelő ügyosztály sürgősségi kocsijának – egy helyszínelő furgonnak – a volánja mögött ült, visszakapcsolt, kihúzódott, és megelőzött egy mikrobuszt, amelynek hátsó ablakán egy fejjel lefelé tapadt Garfield vigyorgott. Elkanyarodott és ráhajtott az útra, amely Westchester megye belsejébe vezette. Fölemelte kezét a kormányról, beletúrt a hajába, és megkarmolászta a fejbőrét. Aztán ismét megmarkolta a műanyag kormánykereket, megint visszakapcsolt, s beérkezett a külvárosi területre – áruházakat, kopott raktárépületeket és gyorséttermeket látott. A bombákon gondolkodott, meg Percey Clayen. És persze Lincoln Rhyme-on. A férfi ma valahogy más volt. Különös. Már egy éve dolgoznak együtt azóta, hogy Rhyme elvonszolta őt a közügyes csoportról, hogy segítsen neki megkeresni egy sorozatos emberrablót. Abban az időben Sachs élete mélyponton volt – tönkrement a kapcsolata, és a rendőrségről kirobbanó korrupciós botrány annyira kiábrándította, hogy a legszívesebben hagyta volna a fenébe az egész hivatást. De Rhyme nem engedte. Egyszerűen nem engedte, és kész. Bár csak civil szakértő volt, sikerült elérnie, hogy a lányt áthelyezzék a helyszínelők közé. Kicsit tiltakozott ugyan, de hamar abbahagyta az ellenkezés tettetését; igazság szerint imádta ezt a munkát. Imádott Rhyme-mal is dolgozni, akinek briliáns elméje csodálatra méltó, elképesztő és – ezt persze senkinek sem ismerte be – átkozottul vonzó volt.

Ami nem azt jelenti, hogy tökéletesen kiismerte a férfit. Lincoln Rhyme mindig titkos lapokkal játszott, és nem fedett fel mindent előtte. Először te lőj… Mi lehet ez az egész? Az ember sosem süthet el fegyvert egy bűntény helyszínén, ha van mód a lövés elkerülésére. Egyetlen lövés képes teleszórni egy helyszínt szénporral, kénporral, higannyal, antimonnal, ólommal, rézzel, arzénnel, a töltényhüvely és a lövés szele pedig tönkreteheti a létfontosságú nyomokat. Rhyme maga is mesélt egy esetről, amikor egy helyszínen rá kellett lőnie a rejtőzködő bűnözőre, s az volt a legnagyobb gondja, hogy tönkretett vele egy csomó bizonyítékot. (És amikor Sachs végre azt hihette, hogy sikerült túljárnia az eszén, felkiáltott: De mit számít, Rhyme? Hiszen elkaptad a tettest, nem? – a férfi egyszerűen rámutatott a válaszra. – De mi van, ha volt bűntársa, hm? Akkor mi van?) Miért volt ez a Koporsótáncos annyira más – a nevétől és attól eltekintve, hogy kicsivel ravaszabbnak tűnt, mint egy átlagos maffiózó vagy Westie-ravaszhúzogató? Átkutatni egy hangárt mint helyszínt – egy óra alatt? Sachs számára nagyon úgy festett, hogy a férfi ezzel szívességet tett Percey Claynek. Ez egyáltalán nem vallott rá. Szükség esetén képes volt akár napokra is lezárni egy bűntény helyszínét. Ezek a kérdések kavarogtak a fejében, márpedig Amelia Sachs nem szerette a megválaszolatlan kérdéseket. Nem volt több ideje a gondolkodásra. Élesen bekanyarodott a Mamaroneck regionális repülőtér széles bejáratán. Forgalmas hely volt, Manhattantől északra, Westchester megye erdői közé ékelve. A nagyobb légitársaságok gyakran felfogadták az ittenieket alvállalkozónak – United Express, American Eagle –, de a legtöbb itt álló gép társasági volt, mind jelzés nélküli. Sachs úgy tippelte, hogy erre a biztonság miatt lehet szükség. A bejáratnál több rendőr állt, ellenőrizték a belépők személyi igazolványát. Későn kapcsoltak, amikor a lány odahajtott – csak egy gyönyörű vöröskét láttak egy NYPD helyszínelőkocsiban, farmerben, széldzsekiben és Mets sapkában. Intettek, hogy mehet. Sachs követte a Hudson Air Charters irodájához vezető nyilakat, s eljutott a kereskedelmi légitársaságok termináljainak sorában a végén álló kicsiny salakbeton épülethez. Leparkolt az épület előtt, és kiugrott a kocsiból. Bemutatkozott a két tisztnek, akik őrt álltak a hangár és a benne álló karcsú, ezüstszínű gép előtt. A lány örömmel látta, hogy a helyi rendőrök rendőrségi szalaggal körbekerítették a hangárt és az előtte lévő kis teret, hogy biztosítsák a helyszínt. De amikor felmérte, hogy mekkora területről van szó, elszontyolodott. Egy óra alatt átkutatni? Egy egész napot is eltölthetne itt. Kösz, Rhyme! Berobogott az irodába. Tucatnyi férfi és nő állt bent csoportokban, páran overall-ban, mások öltönyben. Többnyire a húszas-harmincas éveikben jártak. Sachs sejtette, hogy egészen múlt éjjelig egy lelkes, fiatal csapatnak számítottak. Arcukról most kollektív gyász sugárzott, ami sokat öregített mindenkin. – Van itt egy bizonyos Ron Talbot? – kérdezte, s közben felmutatta a jelvényét. A teremben lévő legidősebb személy – egy, az ötvenes éveit taposó nő, keményre lakkozott hajjal, ízléstelen ruhában – Sachshoz lépett. – A nevem Sally Anne McCay – mondta. – Én vagyok az irodavezető. Hogy van Percey? – Minden rendben van vele – felelte Sachs tartózkodóan. – Hol van Mr. Talbot? Egy harminc év körüli, gyűrött, kék ruhás barnaság lépett ki egy irodából, és átölelte az idősebb asszony vállát. Sally Anne megszorította a fiatal nő kezét: – Lauren, jól vagy? Lauren, akinek arca dagadt volt a sírástól, ijedten nézett Sachsra: – Tudják már, hogy mi történt? – Csak most kezdődött a kivizsgálás… Tehát, merre van Mr. Talbot? Sally Anne letörölte könnyeit, majd a sarokban lévő iroda felé intett. Sachs az ajtóhoz lépett. Az irodában egy mackós, tokás férfi ült, őszes fekete haja kócos volt. Nyomtatott lapokat nézegetett, s közben erősen zihált. Savanyú ábrázattal nézett fel. Úgy tűnt, ő is sírt. – Sachs nyomozó vagyok – mondta a lány – A New York-i rendőrségtől jöttem.

A férfi biccentett. – Elkapták már? – kérdezte, s úgy nézett ki az ablakon, mintha azt várná, hogy Ed Carney szelleme elsuhan előtte. Visszafordult a lányhoz. – A gyilkost? – Több szálat is követünk egyszerre – felelte Amelia Sachs. Második generációs rendőrként a terelés a véreben volt. Lauren bukkant fel Talbot ajtajában. – Nem hiszem el, hogy meghalt – nyögte a pániktól elfúló hangon. – Ugyan ki képes ilyesmire? Ki? – Járőrként, utcai zsaruként Sachs elégszer vitt már rossz hírt az áldozatok szeretteinek. Sosem tudta megszokni a barátok és a családtagok hangjából csengő kétségbeesést. – Lauren! – Sally Anne megfogta kis kolléganője karját. – Lauren, menj haza! – Nem! Nem akarok hazamenni. Tudni akarom, hogy ki tette! Ó, Ed… Sachs beljebb lépett Talbot irodájába. – A segítségükre van szükségem – mondta. – Úgy néz ki, hogy a gyilkos kívülről helyezte fel a bombát, a pilótafülke alá. Meg kell keresnünk a helyet, ahol ezt végrehajtotta. – Kívülre? – Talbot csodálkozva nézett maga elé. – Hogyan? – Mágnessel és ragasztóval. A ragasztó még nem kötött meg teljesen, amikor a gép felrobbant, úgyhogy csak nem sokkal a felszállás előtt tehette. Talbot biccentett. – Mindenben segítek, amiben tudok. Ez csak természetes. A lány a csípőjére akasztott walkie-talkie-ra csapott. – Felveszem a kapcsolatot a főnökömmel. Ő Manhattanben van. Együtt feltennénk önnek pár kérdést. – Sachs felcsapta a Motorolát, felvette a headsetet, és a szája elé vette a mikrofont: – Oké, Rhyme! Hallasz engem? Bár a különleges egységek frekvenciáját használták, és mindenféle biztosító-bejelentkező kódokat kellett volna tartaniuk, Sachs és Rhyme csak ritkán törődött a rádiózás szabályaival. Most főleg nem. A férfi morgó hangja megérkezett a fülhallgatóba, de út közben ki tudja, hány műholdról verődött vissza. – Megvagy. Nem sietted el, az biztos! Még van képe, gondolta a lány Talbothoz fordult: – Hol volt a gép, mielőtt felszállt? Mondjuk egy órával vagy egy és egynegyed órával a felszállás előtt? – A hangárban – felelte Talbot. – Gondolja, hogy ott hozzáférhetett a géphez? A hogyishívják után, tudja, amikor a pilóta körbejárja a gépet? – Szemlének hívjuk. Azt hiszem, megtehette. – De emberek nyüzsögtek a gép körül egyfolytában! – szólt közbe Lauren. A sírógörcs véget ért, a lány megtörölte az arcát. Nyugodtabbnak tűnt, szemében a kétségbeesés helyébe eltökéltség került. – Mi a neve, kérem? – Lauren Simmons. – Lauren az operációs menedzserasszisztensünk – mondta Talbot. – Nekem dolgozik. Lauren folytatta: – Stuval dolgoztunk, a főszerelőnkkel, pontosabban a volt főszerelőnkkel a gép felkészítésén, körbe, az óramutató járása szerint. Láttuk volna, ha valaki a gép közelébe kerül. – Tehát a bomba csak ezután kerülhetett a gépre – állapította meg Sachs. – Kronológia! – sivította Rhyme az éteren keresztül. – Hol volt a gép attól a pillanattól kezdve, hogy elhagyta a hangárt, egészen a felszállás percéig? Miután Sachs tolmácsolta ezt a kérdést, Talbot és Lauren átvezették a konferenciaterembe. Az tele volt táblázatokkal, időbeosztásokkal, százával álltak benne a könyvek, noteszek és a papírstócok. Lauren kiterítette a reptér nagyméretű térképét. Vagy ezer szám és jelzés volt rajta, amit Sachs nem ismert, bár az épületek és utak jelölését azért ki tudta venni. – Egyetlen gép sem mozdulhat egy centit sem – magyarázta Talbot szigorú baritonján amíg a földi irányítás rá nem bólint. A Charlie Juliet… – Micsoda? Charlie…?

– A gép száma. Minden gépre a regisztrációs jel utolsó két betűje szerint utalunk. Látta a törzsön? CJ… tehát mi Charlie Julietnek hívtuk. Itt parkolt, ebben a hangárban… – A térkép egy pontjára mutatott. – Befejeztük a pakolást… – Mikor? – kérdezte Rhyme olyan hangosan, hogy Sachs azon sem csodálkozott volna, ha Talbot meghallja. – Időpontok kellenek! Pontos időpontok! A Charlie Juliet fedélzetén lévő menetnapló szénné égett, az időpontokkal jelölt FAA-felvételt pedig még nem írták ki. De Lauren azért megnézte a társaság belső menetkönyvét. – A torony hét tizenhatkor adott engedélyt. A kerekek hét harminckor emelkedtek el a földtől. Rhyme hallotta mindezt. – Tizennégy perc. Kérdezd meg tőlük, hogy ebben az időszakban adódott-e olyan alkalom, hogy a gép eltűnt a szemük elől, és esetleg meg is állt. Sachs feltette a kérdést, amire Lauren válaszolt: – Valószínűleg ott! – Egy helyre mutatott. Egy keskeny taxisávról volt szó, amely úgy kétszáz méter hosszú lehetett. A hangárok sora eltakarta a reptér többi része elől. Egy T-kereszteződésben végződött. – Ó, és ráadásul ez ATC hatósugáron kívüli rész! – állapította meg Lauren. – Bizony – mondta Talbot, mintha ez fontos lenne. – Fordítást! – kiáltotta Rhyme. – Ez mit is jelent? – kérdezte Sachs. – A légiirányító központ nem lát ide – magyarázta Lauren. – Ez egy amolyan vakfolt. – Megvan! – hallatszott a hang a fülhallgatóból. – Oké, Sachs. Zárasd le és kutasd át! A hangárt hagyd a fenébe! A lány Talbothoz fordult: – Rendben. Nem foglalkozunk a hangárral. A lezárást megszüntetem. De le akarom zárni azt a taxisávot. Fel tudná hívni a tornyot, kérem? El kellene tereltetni a forgalmat. – Megtehetem – felelte a férfi kétkedőn. – Nem nagyon fog nekik tetszeni. – Ha valami gond van, hívassa fel velük Thomas Perkinst – mondta Sachs. – Ő az FBI manhattani irodájának a vezetője. Majd tisztázza a dolgot a légi irányítás központjával. – A washingtoni FAA-val? – kérdezte Lauren. – Pontosan. Talbot halványan elmosolyodott. – Akkor minden rendben. Sachs a bejárat felé indult, majd megtorpant, és kinézett a nyüzsgő reptérre. – Ó, és kocsival vagyok – mondta Talbotnak. – Van valami különleges szabály, amit a reptéren autózva be kell tartani? – Van – felelte a férfi. – Nem szabad nekimenni a repülőgépeknek!

II.

A csatatér

„A solymár madara, legyen bármilyen szelíd és ragaszkodó, alkatilag és szokásaiban éppen olyan közel áll a vadállatokhoz, mint bármely, az ember mellett élő állat. Mindenekelőtt vadászik.” A sólymok imádata (Stephen Bodio)

Tízedik fejezet

A harmadik a 45 órából

– Itt vagyok, Rhyme! Sachs kimászott az RRV kocsiból, latexkesztyűt húzott kezére, cipőjére pedig gumigyűrűket – hogy biztosan ne lehessen összekeverni a lábnyomát a gyilkoséval. Rhyme tanította erre a technikára. – Kedves Sachs, hol van pontosan az az itt? – kérdezte Rhyme. – A taxisávok kereszteződésében. A hangársorok között. Itt állhatott meg Carney gépe. Sachs nyugtalanul a távoli fasor felé pillantott. Felhős, szürke nap volt. Újabb vihar készülődött. Védtelennek érezte magát. Lehet, hogy a Táncos itt van, gondolta – talán visszatért, hogy eltüntesse a bizonyítékokat, amiket hátrahagyott, vagy meg akar ölni egy rendőrt, hogy lelassítsa a nyomozás menetét. Mint azzal a bombával pár éve a Wall Streeten, amelyik megölte Rhyme két emberét. Először te lőj… A fenébe is, Rhyme, megijesztesz! Miért játszod azt a fickót, aki átsétál a falakon és mérget köpköd? Sachs kivette a PoliLight dobozt és egy nagy aktatáskát a kocsi csomagtartójából. Kinyitotta a táskát. Benne a szakma száz eszköze: csavarhúzók, villáskulcsok, kalapácsok, kések, készlet az elmosódott ujjlenyomatok begyűjtéséhez, kis csipeszek, ecsetek, ollók, rugalmas fejű csípőfogók, egy lövés-égéstermék-begyűjtő készlet, több ceruza, műanyag és papírzacskó, bizonyítékgyűjtő szalag… Első lépés: állapítsuk meg a helyszín határait. A lány az egész területet sárga rendőrségi szalaggal futtatta körbe. Második lépés? figyeljük a médiát – nézzük meg a kamerák, mikrofonok hatósugarát. A média sehol. Egyelőre. Hála Istennek. – Mi van, Sachs? – Csak hálát adtam Istennek, amiért még nincsenek itt a riporterek. – Remek. De mondd közben, hogy mit csinálsz! – Még mindig a helyszínt biztosítom. – Keresd meg a… – Bejáratot és a kijáratot. Harmadik lépés: határozzuk meg az elkövető lehetséges érkezési és távozási útvonalát – ezek lesznek a másodlagos helyszínek. De fogalma sem volt róla, hogy ezeket hol keresse. A fickó bárhonnan érkezhetett. Bujkálhatott az épületek sarka mögött jöhetett csomagszállító kocsival, gázszállítóval… Sachs felvette a szemüveget, és elkezdte pásztázni az utat a PoliLight lámpával. A szabadban nem működött olyan jól, mint bent, egy sötét szobában, de a sűrű felhőzet miatt látszottak a foltok és a csíkok, amelyek a horrorisztikus zöld fény alatt felragyogtak. Lábnyom azonban nem volt, egy szem sem. – Fellocsolták múlt éjjel – szólalt meg valaki a háta mögött. Sachs megperdült, keze a Glockra ugrott, s az már félig kint is volt a pisztolytáskából. Sosem vagyok ilyen ideges, Rhyme. Ez mind a te hibád! Több overallos fickó állt a sárga szalagnál. Sachs óvatosan odasétált hozzájuk, és ellenőrizte a fényképes igazolványukat. Minden kép egyezett az igazolvány gazdájával. Keze eltávolodott a fegyvertől.

– Minden éjjel lemossák a placcot. Ha esetleg keresne valamit. Gondoltuk, biztos keres valamit. – Magas nyomású mosóval – tette hozzá egy másik férfi. Remek. Minden nyomjel, minden lábnyom, minden szál, ami a Táncosról leeshetett, eltűnt. – Láttak itt bárkit tegnap este? – Ennek a bombához van valami köze? – Hét-tizenöt körül? – makacskodott Sachs. – Nem. Senki sem jön ki ide. Ezek a hangárok üresek. Valószínűleg egy szép napon le is bontják őket. – Maguk mit csinálnak itt? – Láttunk egy zsarut. Maga zsaru, igaz? Csak gondoltuk, jönnénk kíváncsiskodni. Tényleg a bombáról van szó, ugye? Kik csinálták? Az arabok? Vagy azok a milicista szarháziak? Sachs elhajtotta őket. A mikrofonhoz fordult: – Múlt éjjel lemosták a taxisávot, Rhyme. Magas nyomású mosóval. – Ó, ne! – Ők… – Helló! Sachs egy sóhaj kíséretében megfordult, mert azt hitte, hogy az egyik munkás tért vissza. De az új látogató egy kakaskodó kis helyi rendőr volt, szögletes Smokey maci-kalapban, élre vasalt nadrágban. Átbújt a szalag alatt. – Elnézést – ellenkezett Sachs. – Ez itt lezárt terület! A férfi lassított, de nem állt meg. Sachs ellenőrizte az igazolványát. Stimmelt. A fényképen a férfi kissé oldalra nézett – mint egy címlapfiú valamelyik férfidivat-magazin elején. – Maga rendőr New Yorkból, ugye? – Kedvesen felnevetett. – Szép az egyenruhájuk. – Szemügyre vette a feszes farmernadrágot. – Ez a terület le van zárva! – Tudok segíteni. Elvégeztem a kriminalisztikai kurzust. Többnyire csak autópályás ügyekkel foglalkozom, de nagy tapasztalatom van a kriminalisztika területén. Micsoda sörénye van! Biztos sokszor mondták már… – Meg kell kérnem… – Jim Everts. Nem szabad belemenni a keresztnevezésbe – ragadós, akár a légypapír. – Sachs nyomozó vagyok. – Nagy a felhajtás. A bombával. Elég zavaros ügy. – Nézze, Jim, ez a szalag azért van itt, hogy az embereket a helyszín területén kívül tartsa. Lenne szíves és hátralépne? – Várjon csak! Úgy érti, rendőr sem jöhet be? – Igen. – Én se? – Maga se! Öt klasszikus tényező van, ami tönkreteheti a bűntények helyszínét: az időjárás, az áldozatok rokonai, a gyanúsítottak, a szuvenírgyűjtők és a – mindig a legveszedelmesebb – rendőrkollégák. – Nem nyúlok semmihez, esküszöm. Nagy örömömre szolgálna, ha nézhetném munka közben, kedves… – Sachs – suttogta Rhyme mondd meg neki, hogy húzzon el a fenébe a helyszínedről! – Jim, húzzon a fenébe a helyszínemről! – Vagy jelentést teszel róla. – Vagy jelentést teszek magáról! – Hú, szóval ilyen véresen komoly a dolog? – Megadóan fölemelte a kezét. Nyálas vigyorából az utolsó csepp flörtölési szándék is eltűnt. – Mozgás, Sachs! A rendőr elég lassan vánszorgott el ahhoz, hogy magával vigye maradék kis büszkeségét. Egyszer visszafordult, de egy utolsó szúrós pillantás elég volt ahhoz, hogy valóban távozzon. Amelia Sachs elindult a képzeletbeli rács mentén.

Többféle módja is volt annak, hogy valaki bejárjon egy helyszínt. A fosztogató kutatás – kígyózó vonalban – volt a leggyakoribb, amit külső helyszíneknél használtak, mivel így lehetett a leggyorsabban átkutatni a területet. De Rhyme erről hallani sem akart. Ő a rácsmintát használta – oda- vissza járt a helyszínen az egyik irányba, aztán merőlegesen elfordult, és a másik irányba is végigjárt oda-vissza. Amikor ő vezette az IRD osztályt, a „rácsjárás” a helyszínelés szinonimájává vált, s jaj volt annak a helyszínelőnek, aki Rhyme tanítványaként elmerengett, vagy lerövidítette az utat rácsjárás közben. Sachs most egy órát töltött el azzal, hogy fel és alá járkált. Az öntözőkocsi tönkretehette ugyan a lábnyomokat és egyéb jeleket, de nem pusztíthatott el semmi olyat, ami nagyobb, mint amit a Táncos leejthetett, s nem tüntethette el a taxisáv melletti sárban lévő lábnyomokat és az esetleges testlenyomatokat sem. De nem talált semmit. – A pokolba is, Rhyme! Semmi! – Sachs, lefogadom, hogy találni fogsz valamit. Sok mindent. Csak kicsit több erőfeszítést igényel, mint más helyszínek. A Táncos nem olyan, mint a többi gyilkos, ezt ne feledd! Már megint… – Sachs! – A férfi hangja halk volt és csábító. A lány megborzongott. – Bújj bele! – suttogta Rhyme. – Érted, mire gondolok. Sachs pontosan tudta, hogy mire gondol Rhyme. Gyűlölte még a gondolatot is. De igen, Sachs tudta. A legjobb nyomelemzők képesek arra, hogy agyuk egy eldugott zugában találjanak egy helyet, ahol a vadász és a préda fogalma közötti határ elmosódik, semmivé válik. Ilyenkor nem úgy mozognak a helyszínen, mint helyszínelők, akik nyomokat gyűjtenek, hanem mint maga az elkövető – érzik annak vágyait, érzéseit, félelmeit. Rhyme-ban megvolt ez a képesség. S bár próbálta tagadni, Sachsban is megvolt. (Egy hónappal korábban átkutatott egy helyszínt – egy apa megölte a feleségét és a gyerekét –, és sikerült meglelnie a gyilkos fegyvert, amit senki sem talált. Az eset után egy hétig képtelen volt dolgozni, mert rémes álemlékképek gyötörték, mintha ő lett volna az, aki leszúrta az áldozatokat. Látta az arcukat, hallotta a sikolyukat.) Újabb szünet. – Beszélj hozzám – mondta a férfi. Végre eltűnt a hangjából az él. – Te ő vagy. Ott sétálsz, ahol ő járt, azt gondolod, amit ő gondolt… Természetesen mondott már neki korábban is hasonlókat. De most – mint minden más a Táncossal kapcsolatban – úgy tűnt, hogy Rhyme sokkal többet vár, mint valami homályos bizonyíték felkutatását. Nem, Sachs érezte, hogy Rhyme kétségbeesetten szeretne megtudni valamit erről az elkövetőről. Ki lehet, mi veszi rá a gyilkolásra? Újabb borzongás. Egy kép a fejében: az előző éjszaka. A reptér fényei, a gépek motorjainak a zúgása, a kipufogógáz szaga. – Gyerünk, Amelia… te ő vagy. Te vagy a Koporsótáncos! Tudod, hogy Ed Carney a gépen van, tudod, hogy fel kell juttatnod a bombát a gépre. Csak erre gondolj egy-két percig! A lány így is tett, s valahonnan a lelkéből előkotorta a gyilkolási vágyat. A férfi folytatta, hátborzongató, dallamos hangon beszélt tovább: – Briliáns az elméd – mondta. – Nincs semmi erkölcsi kételyed. Bárkit megölsz, bármit megteszel, hogy elérd a célodat. Eltereled a figyelmet, felhasználod az embereket… a leghalálosabb fegyvered a megtévesztés. Lapulok, várakozom. A leghalálosabb fegyverem… Sachs lehunyta a szemét. ...a megtévesztés. Sachs sötét reményt érzett, éberséget, vadászösztönt. – Én… A férfi halkan folytatta. – Van valamilyen elterelő művelet, figyelemelvonó eszköz, ami a rendelkezésedre áll? A lány szeme már nyitva volt. – Az egész környék üres. Semmivel sem lehet elterelni a pilóták figyelmét.

– Hol rejtőzöl? – A hangárok mind zárva. A fű túl rövid ahhoz, hogy takarást adjon. Nincs se teherautó, se olajoshordó. Sehol egy sikátor. Sehol egy zug. Zsigereiben érezte – kétségbeesés. Mit fogok tenni? Fel kell telepítenem azt a bombát. Nincs időm. Fények… mindenfelé lámpák égnek. Mit tehetek? – Nem tudok a hangárok túloldalán rejtőzni – mondta ki hangosan. – Sok ott a munkás. Túlságosan nyílt a terep. Megláthatnak. Sachs egy pillanatra visszaúszott magába, és eltűnődött – gyakran tette ezt –, hogy miért volt meg Lincoln Rhyme-ban az erő, hogy valaki mássá tegye őt. Néha dühítette. Néha nagyon is élvezte a helyzetet. Leguggolt, s nem törődött sajgó térdével – harminchárom évéből az utolsó tízben végig kínozta az ízületi gyulladás. – Túl nyílt a terep. Sebezhetőnek érzem magam. – Mire gondolsz? Az emberek engem keresnek. Nem hagyhatom, hogy megtaláljanak! Nem hagyhatom! Ez veszélyes. Takarásban kell maradni. Bujkálni kell. De nincs hová bújni. Ha meglátnak, mindennek vége. Megtalálják a bombát, tudni fogják, hogy a három tanú a célpontom. Védelem alá helyezik őket. Akkor sosem kaphatom el őket! Ezt nem hagyhatom! Sachs érezte a férfi félelmét, és az egyetlen lehetséges búvóhely felé fordult. A hangár felé, amely a taxisáv mellett állt. A lány felé eső falon egyetlen, betört ablak volt csak, úgy egyszer másfél méteres. Korábban azért nem foglalkozott vele, mert a keretre belülről korhadó farostlemezt erősítettek. Lassan megközelítette. A raktár előtt kavicsos volt a talaj – nem látszott rajta lábnyom. – Van itt egy bedeszkázott ablak, Rhyme! Farostlemez, belülről ráerősítve. Az üveg be van törve. – Koszos a törött üveg? – Igen, mocskos. – És a törött élek? – Nem, azok tiszták. – Sachs azonnal megértette a kérdés lényegét. – Ezt az üveget csak nemrég törték be! – Igen. Nyomd be a lemezt. Erősen! Az minden ellenállás nélkül befelé dőlt, és nagy puffanás kíséreteben a padlón landolt. – Ez mi volt? – kiáltotta Rhyme. – Sachs, jól vagy? – Csak a furnérlemez volt – felelte a lány, akit ismét nyugtalanítani kezdett a férfi aggodalma. Zseblámpájával bevilágított a sötét hangárba. Üres. – Mit látsz, Sachs? – Üres. Van itt pár poros doboz. A padlón kavics… – Ez ő volt! – felelte Rhyme. – Betörte az ablakot és kavicsot szórt a padlóra, hogy odaállhasson anélkül, hogy lábnyomokat hagyna. Régi trükk. Nincs lábnyom az ablak előtt? Fogadjunk, hogy ott is kavics van – tette hozzá savanyú hangon. – Igen. – Oké! Nézd át az ablakot! Aztán mássz be! De előtte alaposan nézd meg, hogy nincs-e valahol csapda! Ne feledd azt a szemetest, pár évvel ezelőttről! Hagyd abba, Rhyme! Hagyd már abba! Sachs ismét körbevilágított a helyiségben. – Tiszta, Rhyme! Sehol egy csapda. Most átvizsgálom a keretet. A PoliLight nem mutatott mást, csak halvány nyomot, amit egy pamutkesztyűbe bújtatott ujj hagyott. – Nincs szál, csak a pamut mintázata. – Van bármi a hangárban? Bármi, amit el lehetne lopni? – Nincs. Tök üres. – Remek – konstatálta Rhyme. – Mért jó ez? – kérdezte a lány. – Mondom, hogy nincs nyom.

– Igen, de az is biztos, hogy ő volt az! Nem logikus, hogy valaki más pamutkesztyűben tör be egy olyan helyre, ahonnan nem lehet ellopni semmit! A lány gondosan körülnézett. Se lábnyom, se ujjlenyomat, se látható bizonyíték. Körbefuttatta a porszívót, és zacskózta a nyomot. – Az üveget és a kavicsot – kérdezte – papírba? – Igen! A pára gyakran tönkretette a bizonyítékokat, és bár laikus módszernek tűnhetett, bizonyos fajta bizonyítékokat szerencsésebb volt papírzacskóban szállítani, nem pedig műanyagban. – Oké, Rhyme. Negyven perc, és minden ott lesz előtted. Megszakították a vonalat. Amikor bepakolta a zacskókat a kocsiba, Sachs kissé ingerlékeny volt, mint mindig, ha olyan helyszínen járt, ahol nem talált egyértelmű bizonyítékot – fegyvert, kést vagy a tettes pénztárcáját. Lehet persze, hogy az anyagból, amit összegyűjtött, kiderül, hogy ki a Táncos, és hol rejtőzik. De az is lehet, hogy az egész erőfeszítés csak annyi volt, mint halottnak a csók. Szeretett volna mihamarább visszajutni Rhyme laborjába, hogy meglássák, mi van a zacskókban. Beült a helyszínelő kocsiba, és visszahajtott a Hudson Air irodájához. Berobogott Ron Talbot szobájába. Ő egy magas férfival beszélgetett, aki háttal állt az ajtónak. – Kiderítettem, hogy hol bujkált – mondta Sachs. – A helyszínt feloldottam. Szólhat a toronynak… A másik férfi megfordult. Brit Hale volt az. A férfi felvonta a szemöldökét, a lány nevén gondolkodott, majd eszébe jutott: – Ah! Sachs nyomozó. Helló! Hogy van? A lány automatikusan biccentett volna köszönésképpen, de a mozdulat közepén ledermedt. Mi a csudát keres itt ez a férfi, gondolta. Már rég a védett házban kellene lennie. Halk sírást hallott, és a konferenciaterem felé nézett. Percey Clay ott ült Lauren mellett – Sachs nem felejtette el, hogy a csinos, barna Ron Talbot asszisztense. Lauren sírt, Percey pedig, aki eltökélten visszafogta saját fájdalmát, vigasztalni próbálta. Felpillantott, meglátta Sachsot, és biccentett neki. Nem, nem, nem… Aztán a harmadik meglepetés. – Helló, Amelia! – mondta Jerry Banks vidáman. A férfi egy csésze kávét szopogatott, közben pedig a hangárban parkoló Learjetet csodálta az ablakon át. – Nem semmi ez a gép, mi? – Mit keresnek ők itt? – csattant fel Sachs, Hale-re és Perceyre mutatva. Izgalmában arról is megfeledkezett, hogy Banks a felettese. – Valami gondjuk van a műszerészekkel – felelte Banks. – Percey meg akart itt állni. Próbál találni… – Rhyme! – kiáltotta Sachs a mikrofonba. – A nő itt van! – Kicsoda? – kérdezte Rhyme savanyúan. – És hol? – Percey! Meg Hale is! A reptéren vannak. – Ne! Már a védett házban kellene lenniük! – Hát, marhára nem ott vannak! Itt vannak az orrom előtt. – Ne, a francba! – dühöngte Rhyme. Eltelt pár pillanat, míg ismét meg tudott szólalni. – Kérdezd meg Bankstől, hogy követték-e a megtévesztő vezetésre vonatkozó szabályokat? Banks szorongva azt felelte, hogy nem. – Tényleg nagyon ragaszkodott hozzá, hogy először álljunk meg itt! Próbáltam beszélni a fejével… – Jesszus, Sachs! Ott lesz ő is valahol. A Táncos. Biztosan tudom, hogy ott bujkál. – Hogy lehetne itt? – kérdezte Sachs, s közben tekintete a környéket fürkészte. – Bújtasd el őket! – mondta Rhyme. – Szólok Dellraynek, hogy azonnal küldjön értük egy páncélozott kisbuszt az FBI White Plains-i központjából. Percey hallotta a beszélgetést: – Úgy egy óra múlva elmegyek abba a védett házba. De előbb találnom kell egy műszerészt, aki hajlandó dolgozni a… Sachs intett, hogy hallgasson el, majd Jerryhez fordult: – Tartsd itt őket!

Az ajtóhoz futott, s kinézett a nagy, szürke reptérre meg a gépre, mely nagy hangzavar kíséretében éppen kigördült a hangárból. Közelebb húzta szájához a mikrofont. – Hogyan, Rhyme? – kérdezte. – Hogyan támad ránk? – Fogalmam sincs! Bármit tehet. Sachs próbált ismét behatolni a Táncos elméjébe, de nem sikerült. Csak egy dologra tudott gondolni: megtévesztés… – Mennyire biztos a terület? – kérdezte Rhyme. – Eléggé. Lánckerítés meg minden. A bejáratnál barikád, járőrökkel, akik ellenőrzik a belépőket és az igazolványokat. – De a rendőrök igazolványát nem nézik meg, ugye? Sachs az egyenruhás rendőrökre nézett, s eszébe jutott, hogy milyen nyugodtan intették át, ellenőrzés nélkül. – Ó, a pokolba is, Rhyme, itt tucatnyi jelölt kocsi van meg egy csomó jelöletlen is! Nem ismerem a járőröket meg a nyomozókat… bárki lehet közülük. – Oké, Sachs! Figyelj, derítsd ki, hogy nem tűnt-e el valamelyik helyi zsaru! Az elmúlt két vagy három órában. Lehet, hogy a Táncos megölt valakit, és ellopta az igazolványát meg az egyenruháját. Sachs az ajtóhoz hívott egy állami zsarut, és alaposan megvizsgálta az igazolványát, majd úgy találta, hogy az eredeti tulajhoz van szerencséje. – Azt gyanítjuk, hogy a gyilkos talán itt bujkál, rendőrnek álcázza magát – mondta. – Kérem, ellenőrizzen mindenkit a környéken! Ha talál valakit, aki gyanús, azonnal szóljon nekem! Kérdezze meg a diszpécsert is, hogy nem tűnt-e el a környéken egy rendőr az elmúlt pár órában! – Azonnal, nyomozó! Sachs visszalépett az irodába. Az ablakokon nem volt zsalu, így Banks beterelte Perceyt és Hale-t a belső irodába. – Mi folyik itt? – kérdezte Percey. – Öt percen belül maguk eltűnnek innen – mondta Sachs, majd kipillantott az ablakon, s próbálta kitalálni, hogy vajon miként támad majd a Táncos. Fogalma sem volt. – Miért? – kérdezte a pilóta komor arccal. – Valószínű, hogy a fickó, aki megölte a férjét, itt van. Vagy úton van ide. – Ó, menjen már! Mindenütt csak úgy nyüzsögnek a rendőrök. Tökéletesen biztonságos a terep. Nekem most… – Nem vitatkozom! – csattant fel Sachs. De az asszony csak tovább ellenkezett: – Nem mehetünk el innen. A főműszerészünk éppen most lépett ki. Muszáj… – Percey! – vágott közbe Hale. – Talán hallgatnunk kellene rá. – Muszáj a repülőt megcsinálni… – Menjen vissza! Oda, be! És fogja be a száját! Perceynek az álla is leesett a döbbenettől: – Nem beszélhet velem így! Nem vagyok rab! – Sachs nyomozó? Helló! – Az a rendőr lépett be az ajtón, akivel korábban kint beszélt. – Gyorsan ellenőriztem a környék összes egyenruhását meg a detektíveket is. Nincs ismeretlen köztük. Nem jelentették egyetlen westchesteri vagy állami rendőr eltűnését sem. De a központi diszpécser mondott valamit, ami talán érdekelheti. Lehet, hogy nincs jelentősége, de… – Mondja csak! Percey Clay kotyogott közbe: – Nyomozó, azonnal beszélnem kell magával! Sachs leintette az asszonyt, és visszafordult a rendőrhöz: – Folytassa! – A közlekedésiek jelentették White Plainsből. Két mérföldre történt innen. Találtak egy hullát egy kukában. Egy órával ezelőtt ölhették meg, vagy még annál is rövidebb ideje. – Rhyme, hallod ezt?

– Miért hiszi, hogy ez fontos lehet? – kérdezte Sachs a rendőrtől.

– Az elkövetés módja miatt. Borzasztó. – Kérdezd meg tőle, hogy hiányzik-e az arc és a kéz bőre – mondta Rhyme. – Mi? – Kérdezd meg! Sachs feltette a kérdést. Az irodában mindenki elhallgatott, és a lány felé fordult. A rendőr meglepetten pislogott: – De igen, asszonyom, vagyis nyomozó! Legalábbis a kéz biztosan. A diszpécser nem mondott semmit az arcról. Honnan tudta? – Hol van most? – kérdezte Rhyme. – Úgy értem, a hulla? A lány közvetítette a kérdést. – Egy mentőautóban. Viszik a megyei proszektúrára. – Ne! – mondta Rhyme. – Vitesd oda magadhoz, Sachs. Azt akarom, hogy vizsgáld meg. – A… – A hullát, igen! – fejezte be helyette a férfi. – Megtalálhatod rajta a választ arra a kérdésre, hogy miként fog majd hozzátok közelíteni a Táncos. Azt akarom, hogy Percey és Hale egy tapodtat se mozduljon, amíg ki nem derül, hogy mivel is állunk szemben! Sachs elmondta a rendőrnek, hogy mit kér Rhyme. – Oké! – felelte a férfi. – Intézkedem. Vagyis… Úgy érti, hogy azt akarja, hozzák ide a hullát? – Igen. Most azonnal! – Mondd meg nekik, hogy csipkedjék magukat! – mondta Rhyme. Felsóhajtott. – Ó, ez baj! Ez nagy baj. Sachsban felötlött az a gondolat, hogy Rhyme nem csak azt a férfit sajnálja, aki olyan csúnya halállal távozott, hanem azokat is, akik talán pont egy ilyen távozás előtt állnak.

Az emberek azt hiszik, hogy a mesterlövész számára a puska a legfontosabb, pedig ez nem igaz. A teleszkóp a legfontosabb. Hogy hívjuk ezt, katona? Talán teleszkópos látásnak? Vagy szkópnak? Nem, uram! Ez egy teleszkóp. Típusa szerint Redfield, három-kilences változtatható állású, célkereszttel ellátva. Ennél nincs jobb, uram! A teleszkóp, amit Stephen éppen felszerelt a Model 40-re, pontosan harminckét centi hosszú volt, és 360 grammot nyomott. Pont ehhez a fegyverhez készítették, egyezett a típusszámuk is, és kínosan pontosra volt állítva a fókusza. A gyárban az optikus úgy fixálta a parallaxis-értéket, hogy ha a célpont egy ötszáz méterre lévő férfi szíve volt, akkor a lövész elmozdíthatta a szemét, a célkereszt mégsem ingott, nem következett be parallaxis-hiba. A célzó vége olyan pontosan volt beállítva, hogy bár a szemlencse a lövés rúgásakor alig egy milliméterre került Stephen szeméhez, mégsem érintette egyetlen pilláját sem. A Redfield irányzék fekete volt és karcsú, Stephen bársonyba csavarva tárolta, a gitárdobozon belül pedig még egy hungarocellágy is védte az épségét. Stephen most a Hudson Air hangárjától úgy háromszáz méterre rejtőzött a magas fűben. A teleszkóp fekete csövét a sínjébe illesztette, a fegyverre merőlegesen (ilyenkor, amikor felszerelte, mindig a mostohaapja keresztje jutott eszébe), majd egy kielégítő kattanás kíséretében a helyére fordította. Betekerte a füles rögzítő csavarokat. Katona, jó lövész vagy? Igen, uram, én vagyok a legjobb, uram! Milyen képességeid vannak? Uram, a fizikumom tökéletes, igényes vagyok, jobbkezes vagyok, a látásom 20/20-as, nem dohányzom, nem iszom alkoholt, nem fogyasztok semmilyen ajzószert, órákon át képes vagyok egy helyben feküdni, és azért élek, hogy seggbe lőhessem az ellenséget, uram! Hátrébb fészkelte magát a levelek és fű alkotta fészekben. Lehet, hogy férgek vannak itt, gondolta. De egyáltalán nem érezte magát nyálkásnak. Megvolt a küldetése, és ez teljes mértékben lefoglalta az agyát.

A karjára vette a puskát, orrát megcsapta a fegyverolaj szaga a töltényűrből, és a pataolaj szaga a vállszíjról, ami annyira el volt már használva, hogy puha volt, akár az angóraszőr. A Model 40 egy 762-es kaliberű NATO-fegyver volt, a súlya négy kilogramm. A ravasz húzóereje általában másfél-két és fél kiló között változott, de Stephen kicsit keményebbre állította, mert nagyon erősek voltak az ujjai. A fegyver hivatalos lőtávolsága ezer méter volt, de Stephen lőtt már vele hatékonyan ezerháromszázra is. Kívül-belül ismerte a fegyverét. A mostohaapja azt mesélte neki, hogy a lövészcsapatoknál a mesterlövészeknek nem tartozik a hatáskörébe a fegyverük szétszedése. Nem is engedte, hogy Stephen maga szedje szét a fegyvert ápolás céljából. Az öreg szabályai közül ez speciel egyáltalán nem tetszett Stephennek, úgyhogy egy ritka alkalommal, amikor mostohaapja nem figyelt, titokban kitanulta, hogyan kell szétszedni, tisztítani, javítani a fegyvert. Még azt is kiderítette, hogyan kell beállítani a különböző részeit. Az irányzékon át a Hudson Air épületét kémlelte. Nem látta a Feleséget, de tudta, hogy itt van, vagy nemsokára itt lesz. Amikor meghallgatta a Hudson Air lehallgatott vonaláról felvett beszélgetést, amit a Feleség folytatott valami Ronnal, megtudta, hogy változott a terv: a védett ház helyett a reptérre hajtanak, hogy keressenek egy műszerészt, aki dolgozhatna a gépen. Laposkúszásban megindult előre, amíg egy kisebb gerincre nem ért. Még mindig fák és fű takarásában volt, de innen jobban rálátott a hangárra, az irodára és az előtte lévő parkolóra, amelyektől csak egy széles mező és két kifutó választotta el. Kiváló csatamező volt. Széles. Takarás alig. Innen minden bejáratot és kijáratot könnyedén célba vehetett. Két ember álldogált a bejárati ajtó előtt. Az egyik egy helyi vagy állami zsaru volt. A másik egy nő – vörös haja kibuggyant a baseballsapka alól. Nagyon csinos. Zsaru ő is, csak civilben. Tisztán látta a Glock vagy Sig-Sauer szögletes tokját a csípőjénél. Felemelte a távolságmérőt, és a keresztet a nő vörös hajára irányította. Megcsavart egy gyűrűt, mire a két kép lassan egybeolvadt. Háromszáztizenhat méter. A helyére tette a távolságmérőt, fölemelte a fegyvert, s célba vette a nőt. A célkeresztbe most is a vörös haj került. A gyönyörű arcra pillantott. A nő vonzereje zavarta. Nem tetszett neki a dolog. Nem tetszett neki a nő. Eltűnődött, hogy vajon miért érezhet így. A fű zizegni kezdett körülötte. Férgek! Kezdte nyálkásnak érezni magát. Az arc az ablakban… A célkereszt a nő mellkasára került. A nyálkás érzés elmúlt. Katona, mi a lövészek jelszava? Uram, az, hogy „Egy esély, egy lövés, egy találat”! A körülmények tökéletesek voltak. Volt egy enyhe jobbról-balra keresztszél, úgy hat kilométer per órás. A levegő párás, ami egyenesben tarthatja a lövedéket. Egyenletes talaj felett lő, felfelé áramló levegőt alig érzékelt. Hátradőlt a fészekben, és átfuttatott egy tisztítókefét a Model 40 csövén. A kefére előtte egy puha ruhát tekert. Lövés előtt mindig ki kellett pucolni a fegyvert. Egy pici nedvesség, egy csepp olaj is elég ahhoz, hogy elrontsa a lövedék röppályáját, akár több centivel is. Aztán csinált egy hurkot, és leheveredett a fészekbe. Öt sorozatot fűzött be a tárba. M-118-as peremes hevederek voltak, a nagy hírű Lake Cityben lévő gyár kínálatából. Maguk a lövedékek 11,2 grammosak, félköpenyesek, melyek 800 m/s sebességgel csapódnak a célba. Stephen azonban kissé megbuherálta a lőszereket. Befúrt a magjukba, és megtöltötte őket egy kis adag robbanóanyaggal, a hagyományos hegyet pedig porcelánra cserélte, ami a legtöbb golyóálló mellényen áthatol. Kiterített egy vékony konyharuhát a földön, hogy felfogja benne a hátralökődő töltényhüvelyeket. Aztán bal bicepsze köré tekerte a hurkot, duplán, s azt a könyökét keményen a földhöz nyomta. Alkarja tökéletes derékszögben állt a talajtól – csont-biztosítékként. Arcát és jobb hüvelykujját valósággal odaragasztotta a ravasz fölé, az agyra. Aztán lassan elkezdte fürkészni a csatamezőt.

Nehéz volt belátni az irodákba, de mégis sikerült megpillantania a Feleséget. Igen! Ő az! Egy nagydarab, göndör hajú, gyűrött, fehér inget viselő férfi mögött állt. A férfi kezében cigaretta. Egy öltönyös, jelvényt viselő fiatal, szőke férfi gyorsan kiterelte őket a látómezőből. Türelem… a nő meg fog jelenni újra. Fogalmuk sem lehet róla, hogy itt van. Akár egész nap is ráér itt feküdni. Egészen addig, míg a férgek… Villogó fények érkeztek megint. Egy megyei mentőautó robogott be a parkolóba. A vörös hajú zsaru meglátta. Tekintete izgatottan felvillant. A jármű felé szaladt. Stephen mély levegőt vett. Egy esély… Ballisztika kiszámítása, katona! 316 méter esetén a normál fölemelkedés három szögperc. Állított az irányzékon, így a cső kissé felfelé emelkedett, hogy a lövéskor kompenzálva legyen a gravitációs vonzás is. Egy lövés… Vedd figyelembe a szelet is, katona! Uram, a képlet: lőtávolság százméterenként szorozva a sebességgel, osztva tizenöttel. Stephen fejében azonnal felvillant a válasz: alig egy szögpercnyi az elhajlás. Ennek megfelelően állított az irányzékon. Uram, készen állok, uram! Egy találat… Egy felhő mögül fénysugár tört elő, s megvilágította az iroda előterét. Stephen lassan és egyenletesen lélegzett. Szerencséje volt – a férgek távol maradtak. És nem figyelte egy arc sem az ablakból.

Tizenegyedik fejezet

A negyedik a 45 órából

A mentős kigördült a mentőautóból. Sachs biccentett: – Sachs nyomozó vagyok. A férfi a lány felé fordította kerek pocakját, és fapofával megkérdezte: – Maga rendelte a pizzát? – Aztán felkuncogott. Sachs felsóhajtott. – Mi történt? – kérdezte. – Hogy mi történt? Meghalt a szegény pára, az történt. – Lassan végigmérte a lányt, és megrázta a fejét. – Milyen zsaru maga? Még sosem láttam errefelé. – A városból jöttem. – Ó, a városból! Városi leányzó. Nos, akkor fel kell tennem egy kérdést – folytatta komolyabb hangon. – Látott már valaha hullát? Néha az ember meghajlik egy kicsit. Sok munka megtanulni, hogy mikor és mennyit szabad, de a lecke hasznos. Néha több is, mint hasznos – szükségszerű. Sachs elmosolyodott: – Tudja, elég kritikus itt nálunk a helyzet. Nagyra értékelném, ha segítene. Elmondaná, hogy hol találta a hullát? A férfi pár pillanatig a lány mellét szemlélte. – Azért kérdeztem, hogy látott-e már hullát, mert ez éppenséggel elég csúnya darab. Megcsinálhatom én is, amit kell, a keresést meg ilyesmit. – Köszönöm! Nemsokára arra is rátérünk. Tehát ismét megkérdezem: hol találta? – Egy kukában, egy parkolóban, innen úgy három kallerre…

– Ez kilométert jelent – tette hozzá egy másik hang. – Helló, Jim! – mondta a mentős. Sachs megfordult. Remek. A GQ zsaru volt. Az, aki a taxisávban flörtölni próbált vele. A fickó odaügetett a mentőautóhoz. – Helló, drága! Ismét én vagyok. Hogy tartja magát a szalagja? Mid van, Earl? – Egy hulla, kéz nélkül. – Earl kinyitotta az ajtót, benyúlt, és lehúzta a zsák cipzárját. Vér ömlött a kocsi padlójára. – Hopsza! – kacsintott Earl. – Hé, Jim, ha itt végeztél, nem eszünk egy kis spagettit? – Inkább egy jó körömpörköltet! – Remek! Rhyme közbeszólt a fülhallgatóban: – Sachs, mi folyik ott? Megvan a hulla? – Megvan. Próbálom kideríteni a történetét. – A mentőshöz fordult: – Na, folytassuk! Van valakinek ötlete, hogy ki lehet ez? – Nem volt semmi a környéken, amivel azonosítani lehetett volna. Nem jelentettek eltűnt személyt. Senki nem látott semmit. – Van rá esély, hogy zsaru volt? – Nem. Nem ismerem – mondta Jim. – És te, Earl? – Nem. Miért? Sachs nem felelt. – Meg kell vizsgálnom – mondta. – Oké, hölgyem! – mondta Earl. – Szüksége van esetleg egy segítő kézre? – Hé – szólt közbe a rendőr. – Én úgy látom, inkább neki lenne szüksége egy kézre! – Felkuncogott, a mentős pedig ismét röfögésszerű hangot hallatott. Sachs belépett a mentőbe, és teljesen lehúzta a hullazsák cipzárját. S mivel esze ágában sem volt letolni a farmerét, és kefélni velük, de még flörtölni sem volt hajlandó, a férfiaknak nem volt más választásuk, mint tovább cukkolni őt. – Az a helyzet, hogy ez valószínűleg nem az a szokványos közúti balesetes, amihez hozzászokhatott – mondta Earl. – Hé, Jim, ez is olyan rossz, mint a múlt heti? – A fej, amit találtunk? – A zsaru elmélázott. – A pokolba is, inkább mindennap egy friss fej, mint egyszer egy hónapos. – Látott már valaha hónapost, angyalom? Pont olyan kellemetlenek, mint amilyennek lenniük kell. Ha egy hulla mondjuk három-négy hónapig ázik a vízben, semmi gond… gyakorlatilag csak a csontok maradnak. De ha olyat fog ki az ember, ami csak egy hónapja ázik… – Randa – mondta Earl. – Hányinger. – Látott már hónapost, aranyom? – Értékelném, ha nem hívna így, Jim! – mondta Sachs szórakozottan Jimnek. – Hogy hónapos? – Hogy aranyom! – Persze, bocs! – Sachs – csattant fel Rhyme. – Mi a pokol folyik ott? – Nincs azonosító jel, Rhyme! Gőze sincs senkinek, hogy ki lehet ez. A kezét levágták, finom fogú fűrésszel. – Percey biztonságban van? És Hale? – Bent vannak az irodában. Banks is ott van velük. Távol az ablakoktól. Mi van a furgonnal? – Ott lesz tíz percen belül. Most deríts ki mindent a holttestről. – Magában beszél, ara… nyomozó? Sachs szemügyre vette a halottat. Úgy tippelte, hogy a kezet vagy a halál után nem sokkal, vagy még a haldoklás közben vághatták le – erre utalt a sok vér. Felhúzta latexkesztyűjét. – Ez fura, Rhyme! Miért csak félig tette azonosíthatatlanná? Ha a gyilkosoknak nincs idejük rendesen eltüntetni a hullát, csak a két fő azonosítót teszik tönkre: a kezet és a fogakat.

– Nem tudom – felelte a szakértő. – Nem vall a Táncosra a hanyagság, még akkor sem, ha sietnie kellett. Mi van a fickón? – Csak alsó. Semmilyen ruhát vagy más azonosítót nem találtak a helyszínen. – Miért választhatta őt a Táncos? – mélázott Rhyme. – Ha tényleg a Táncos tette. – Hány hullát találnak ilyen állapotban abban a megyében? – A helybéliek szerint szinte naponta – felelte a lány ingerülten. – Mesélj a hulláról! A halál oka? – Meghatározta a halál okát? – fordult Sachs a mentőshöz. – Megfojtották – vágta rá Earl. De Sachs azonnal észrevette, hogy a szemhéj belső felén nincsenek bevérzések. A nyelven sem látott sérülést. A legtöbb megfojtott áldozat a támadás közben valamikor megharapja a nyelvét. – Nem hiszem! Earl jelentőségteljes pillantást vetett Jimre és felhorkant: – Márpedig ezt itt megfojtották. Nézze azt a vörös csíkot a nyakán! Az a neve, hogy elkötés, aranyom! Tudja, nem maradhatunk ám itt vele örökké! Ilyen melegben hamar elkezd érni. Hát azt a szagot biztos nem akarja érezni! Sachs elkomorodott: – Nem a fojtogatásba halt bele. A két férfi együtt esett neki. – Ara… nyomozó, az ott egy elkötés – mondta Jim, a zsaru. – Már több száz ilyet láttam. – Nem, nem – ellenkezett a lány. – Az elkövető csak a láncot tépte le a nyakáról. Rhyme közbeszólt: – Erről lehet szó, Sachs. Ha azonosíthatatlanná akar valaki tenni egy hullát, először az ékszereitől fosztja meg. Biztos valami Szent Kristóf-medál volt, vésettel. Ki van ott veled? – Két kretén – felelte a lány. – Ó! Na mindegy. Szóval, mi a halál valódi oka? Némi keresgélés után a lány megtalálta a sebet. – Jégvágó vagy nagyon vékony pengéjű kés ütötte seb a tarkónál. A mentős kerekded alakja szinte beleolvadt az ajtófélfába. – Megtaláltuk volna! – mondta védekezőn. – Úgy értem, teljes sebességgel kellett rohannunk ide, hála maguknak. – Írd le! – mondta Rhyme Sachsnak. – Túlsúlyos, nagy a hasa. Jó zsíros. – Barnaság, napégés? – Csak a karján és a törzsén barnult le. A lába nem. Nincs levágva a lábkörme, és van egy olcsó fülbevalója. Futtatott, nem arany. Az alsógatyája olcsó Sears, és lyukas. – Oké, úgy tűnik, kétkezi munkás – mondta Rhyme. – Munkás, szállító. Szűkül a kör. Ellenőrizd a torkát! – Mi? – Hátha ott van a tárcája, az igazolványa. Ha az ember csak pár órára akarja azonosíthatatlanná tenni áldozatát, a legegyszerűbb, ha ledugja a torkán az azonosítóit. Csak a boncoláskor kerül elő. Kívülről nevetés hallatszott. Sachs ennek gyorsan véget vetett azzal, hogy megragadta a hulla állkapcsát, nagyra nyitotta a száját, és bedugta a kezét. – Jesszus – motyogta Earl. – Mi a fenét csinál? – Nincs ott semmi, Rhyme! – Jobb, ha felnyitod. A torkot. Mélyen! Sachs a múltban párszor már elutasította Rhyme néhány morbid parancsát. Most viszont hátrapillantott a vigyorgó férfiakra, és kiemelte zsebéből a tiltott, ám imádott pillangókését. Egy kattanással kinyitotta. Mindkét arcról azonnal lefagyott a vigyor. – Hé, aranyom, mit akar csinálni?

– Egy kis elsősegély. Be kell néznem a torkába. – Mintha mindennap ezt csinálná. – Figyeljen, én nem vihetem oda a hullát a boncmesterhez azzal, hogy valami New York-i zsaru megvagdosta! – Akkor pedig maga fogja csinálni. A férfi felé nyújtotta a kés nyelét. – Á, csak szívat minket, Jim! Sachs felvonta a szemöldökét, aztán úgy nyomta a kést a férfi torkába, az ádámcsutka alá, mintha halász lenne, és halat belezne. – Ó, Jézusom, Jim, nézd már, mit művel! – Itt sem vagyok, Earl! Én nem láttam semmit! – A rendőr ezzel valóban el is vonult. Sachs csinált egy csinos kis nyílást és benézett. Felsóhajtott: – Semmi. – Ma fenére készülhet? – kérdezte Rhyme. – Gondolkodjunk egy kicsit! Mi van, ha nem is azonosíthatatlanná akarta tenni a testet? Akkor ki kellett volna vernie a fogakat is. Mi van, ha valami mást akart előlünk eltitkolni? – Valamit, ami az áldozat kezén volt? – találgatta Sachs. – Talán – felelte Rhyme. – Valami, amit nem tudott volna könnyen lemosni az áldozat kezéről. Valami, amiből rájöttünk volna, hogy mire készül. – Olaj? Gépzsír? – Lehet, hogy a fickó kerozint szállított – mondta Rhyme. – Vagy élelmiszert… talán nem tudta volna eltüntetni a fokhagymaszagot a kezéről. Sachs körülnézett a reptéren. Tucatnyi üzemanyag-szállítót látott, meg földi személyzetet, szerelőket és egy csomó építőmunkást, akik egy terminál új szárnyán dolgoztak. – Szóval nagydarab fickó? – kérdezte Rhyme. – Igen. – Akkor biztos nagyon izzadt ma. Talán megtörölte a homlokát is. Vagy megvakarta. Én is azt csináltam ma egész nap, gondolta Sachs, aki most is ellenállhatatlan kényszert érzett, hogy a haja közé túrjon, és megsértse a fejbőrét, mint mindig, amikor frusztrált volt. – Nézd meg a fejbőrét, Sachs! A haj vonala mögött. És megtalálta! – Színes kis csíkokat látok. Kéket. Meg egy kis fehéret is. A hajon, a bőrön egyaránt. Ó, a pokolba is, Rhyme! Ez festék! Festő volt a szentem. A terepen pedig legalább húsz ilyen munkás dolgozik. – Akkor megvan a nyakon lévő csík eredete is – folytatta Rhyme. – A Táncos letépte az igazolványát. – De a fénykép mást mutat! – Á, biztos csupa festék már, vagy más módon tette felismerhetetlenné. Ott van valahol a terepen, Sachs. Hasaltasd le Perceyt és Hale-t! Állíts melléjük őrt, de mindenki mást zavarj ki, hogy keressék a Táncost! A SWAT már úton van.

Gondok. Figyelte a mentő hátuljában álló vörös hajú zsarut. A Redfield teleszkópon keresztül sem látta tisztán, hogy mit csinál. De kezdte magát kényelmetlenül érezni. Érezte, hogy a nő valamit ővele csinál. Valamit, amivel felfedheti, amivel lekötheti. A férgek közeledtek. Az arc az ablakban, a férges arc őt kutatta. Stephen megborzongott. A nő kiugrott a mentőből, és körülnézett a placcon. Valami történik, katona! Uram, tisztában vagyok vele, uram! A vörös hajú parancsokat üvöltött a többi zsarunak. A legtöbben felé fordultak, komor arccal tudomásul vették a parancsot és körbenéztek. Az egyik a kocsijához rohant, aztán egy másik is. Látta a vörös hajú csinos arcát és férges szemét, ahogy a repteret fürkészte. A célkereszt a tökéletes állon pihent. Mit találhatott? Mit kereshetett?

A nő megtorpant, és Stephen látta, hogy beszél magában. Nem, nem is magában. Egy headset van a fején. Abból, ahogy hallgatott, biccentett, Stephen arra következtetett, hogy parancsokat kap valakitől. Vajon kitől? Tűnődött. Valakitől, aki kitalálta, hogy itt vagyok. Valakitől, aki engem keres. Valakitől, aki képes engem nézni az ablakból, aztán eltűnni. Valakitől, aki át tud menni a falakon, lyukakon és a keskeny kis repedéseken is, hogy felém kússzon, megtaláljon. Végigfutott a hátán a hideg – meg is remegett –, és a célkereszt egy pillanatra eltáncolt a vörös hajú zsaruról, s teljesen elvesztette a célpontot. Ez meg mi a szar volt, katona? Uram, nem tudom, uram! Amikor újra meglátta a vörös hajú zsarut, rájött, hogy mennyire nagy a baj. A zsaru éppen arra a festőfurgonra mutatott, amit nemrég lopott el. A kocsit alig kétszáz lépésnyire parkolta le, a munkásautók számára fenntartott parkolóban. Bárkihez beszélt is a vörös hajú, az megtalálta a festő hulláját, és kiderítette, hogy miként jutott be a reptér területére. A féreg közelebb araszolt. Férgek másztak fel a lábán… férgek másztak a nyakán… Mit tegyek? Tűnődött. Egy esély… egy lövés… Olyan közel van a Feleség meg a Barát. Most mindennel végezhetne. Öt másodperc, ennyi. Talán éppen az ő körvonalaikat látja az ablakban… az árnyékukat. Vagy az a másik… De Stephen tudta, hogy ha belő az ablakon, mindenki más a földre bukik. Ha nem sikerül az első lövéssel kiiktatnia a Feleséget, akkor az esélynek lőttek. Ki kell csalogatni, gondolta. Ki kell csalogatni a fedezékből a nyílt terepre. Ott nem hibázok. Nincs idő! Gondolkodj! Ha a szarvastehenet akarod, bántsd a borját! Stephen lassan lélegzett. Ki-be, ki-be. Célzott. Lassan fokozta a nyomást a ravaszon. A Model 40 tüzelt. A ka-bumm visszhangzott a csatamezőn, minden zsaru a földre feküdt, és a fegyvere után nyúlt. Újabb lövés, s a hangárban álló farmotoros, ezüstszínű jetből újabb fehér kis füstfelhő szállt az ég felé. A vörös hajú zsaru fegyverrel a kezében guggolt, és a célpontot kereste. A gép oldalában füstölgő két lyukra pillantott, aztán ismét kinézett a nyílt térre, a zömök kis Glockot maga előtt tartva. Levegyem? Igen? Vagy ne? Negatív, katona! Maradj az eredeti célpontnál! Ismét lőtt. A robbanás ereje újabb kis lemezdarabot tépett le a repülőről. Nyugalom. Aztán újabb lövés. Vállon rúgás, égett por édes szaga. A pilótafülke egyik ablaka szétrobbant. Ez a lövés végre elérte célját. Hirtelen ott termett a Feleség! Utat tört magának az iroda ajtaján át, és lesöpörte magáról a fiatal, szőke rendőrt, aki próbálta visszatartani. Még nincs célpont. Hagyta, hogy a nő a nyílt terep felé haladjon. Szorítás. Újabb lövedék csapódott a motorba. A Feleség iszonyodó arccal kitört, lerohant a lépcsőn, hogy becsukja a hangár ajtaját és megvédje gyermekét. Újratöltés. Stephen a nő mellére irányította a célkeresztet, amikor az a talajszintre ért, és futásnak eredt. Teljes célkövetés, hat centivel, számolta ki egy szemvillanás alatt. A nő elé irányította a fegyvert, és meghúzta a ravaszt. A lövés pont akkor csattant, amikor a szőke zsaru elérte az asszonyt, és a földre rántotta, egy kisebb lanka mögé. Éppen elég takarásuk volt ahhoz, hogy ne tudjon robbanótöltetet pumpálni a hátukba.

Közelednek, katona! Körbevesznek. Igenis, értettem, uram! Stephen a kifutók felé pillantott. Újabb rendőrök bukkantak fel. Az autóik felé kúsztak. Egy autó éppen Stephen felé robogott, alig ötven méterre járhatott csak. Stephen egyetlen lövéssel kiiktatta a motorblokkot. Az autó megtorpant, elejéből gőz tört elő. Csak nyugalom, mondta magában. Evakuálásra felkészülni! Csak egy tiszta lövés kell még… Több pisztolylövést hallott. Visszanézett a vörös hajúra. A nő versenyzői támadóállásban állt, őfelé irányította a fegyverét, és várta a torkolattüzet. A lövések hangja persze nem segített rajta; Stephen éppen ezért nem vacakolt sosem hangtompítókkal. A hangos lövéseket pont olyan nehéz behatárolni, mint a halkakat. A vörös hajú zsaru állt, és hunyorogva figyelt. Stephen lecsukta a Model 40 tárát.

Amelia Sachs halvány villanást észlelt, és már tudta, hol rejtőzik a Koporsótáncos. Egy kis fasorban, úgy háromszáz méterre. A teleszkóp üvege megvillant a fejük felett úszkáló halvány felhőkön átszűrődő fényben. – Ott fent! – kiáltotta, s a cél felé mutatott a két helyi zsarunak, akik a kocsijuknál kuporogtak. A rendőrök beugrottak az autóba és elhajtottak. Egy közeli hangár mögött bekanyarodtak, hogy hátulról támadjanak a gyilkosra. – Sachs! – kiáltotta Rhyme. – Mi… – Jesszus, Rhyme, itt van a területen, és lövöldözik a repülőre. – Micsoda? – Percey megpróbált kijutni a hangárhoz. A fickó robbanótöltetet használ. Azért lőtt, hogy előcsalogassa a nőt. – Maradj a földön, Sachs! Ha Percey meg akarja öletni magát, csak tegye. De te maradj fedezékben! Izzadt, mint egy ló, a keze reszketett, szíve hevesen vert. Érezte, hogy a hátán végigfut a hideg a félelemtől. – Percey! – kiáltotta. A nő kiszabadult Jerry Banks alól. Fölpattant és nekiiramodott a hangár ajtaja felé. – Ne! Ó, a pokolba is! Sachs tekintete ismét megállapodott a ponton, ahol szerinte a Táncos lehetett. Túl messze van, túl messze, gondolta. Nem találhatom el ilyen távolságból. Ha nyugodt maradok, eltalálhatom. Van még tizenegy golyóm. Nincs szél. A pályagörbe az egyetlen bibi. Magasabbra kell céloznia. Több levél rebbent a levegőbe, ahogy a Táncos ismét tüzelt. Egy szemvillanással később egy lövedék húzott el az arcától alig pár centire. Érezte a lövés szelét, s hallotta a csattanást, ahogy a lövedék, mely a hangsebesség kétszeresével haladt, elégette maga körül a levegőt. Halkan felnyüszített, s hasra vágódott, fedezékbe. Nem! Esélye volt, hogy leadjon egy lövést, még mielőtt a férfi újratöltött. De most már elkésett. A fickó tárat cserélt, kibiztosította a fegyvert. Gyorsan felpillantott, fölemelte a fegyverét, aztán elvesztette a bátorságát. Lehajtott fejjel a fák felé irányította a Glockot, s leadott öt gyors lövést. Ennyi erővel persze a levegőbe is lövöldözhetett volna. Gyerünk, kislány, gondolta. Kelj fel! Célozz és lőj! Van még hat golyó a tárban, meg két tartaléktár a szíjadon. De a közel suhanó lövedék gondolata a földhöz tapasztotta. Mozdulj! Üvöltötte magában. De képtelen volt rá.

Csak ahhoz volt bátorsága, hogy följebb emelje a fejét pár centivel – éppen csak annyira, hogy lássa a hangár ajtaja felé sprintelő Percey Clayt, pont akkor, amikor Jerry Banks utolérte. A fiatal detektív a földre teperte, egy targonca fedezékébe. A Koporsótáncos puskájának dörrenésével szinte egy időben egy kisebb puffanás és csattanás is hallatszott, ahogy a golyó Banksbe csapódott, aki úgy perdült meg, mintha részeg lenne. A vér kis felhőben robbant ki belőle. Arckifejezése először meglepetést, aztán fájdalmat tükrözött, de mire a betonra zuhant, már semmit sem.

Tizenkettedik fejezet

Az ötödik a 45 órából

– Nos? – kérdezte Rhyme. Lon Sellitto összecsukta a telefonját: – Még mindig nem tudják. – Tekintete kivándorolt Rhyme házának ablakán, ujja kényszeredetten dobolt az üvegen. A sólymok visszatértek, de tekintetük rendületlenül a Central Parkot fürkészte. Furcsamód rá sem bagóztak a kopogásra. Rhyme még sosem látta ilyen feldúltnak a nyomozót. Tésztaszerű, izzadt arca teljesen elsápadt. A legendás gyilkossági nyomozó általában rendíthetetlennek tűnt. Akár az áldozat családját biztatta, akár a tettes alibijét fúrta meg éppen, mindig az előtte álló feladatra koncentrált. Most azonban úgy tetszett, hogy gondolatai mérföldekre onnan járnak, Jerry Banks mellett, aki éppen egy westchesteri kórház műtőjében haldoklott. Szombat délután volt, három óra, és Bankset már egy órája a műtötték.. Sellitto, Sachs, Rhyme és Cooper Rhyme házának földszintjén, a laborban dolgozott. Dellray távozott, hogy ellenőrizze a védett házat, meg az új bébiszittert, akit a New York-i Rendőrség Banks helyett beállított. A reptéren a sebesült, fiatal detektívet betették a mentőbe – ugyanabba, amelyikben a kéz nélküli festő hullája feküdt. Earl, a mentős abbahagyta a seggfejkedést, és lázasan igyekezett csillapítani a vérzést. Aztán a sápadt, ájult nyomozót teljes gázzal a pár kilométerre lévő kórházba szállította. A White Plainsről érkező FBI-ügynökök Perceyt és Hale-t bepakolták a golyóálló furgonba, és megtévesztő útvonalon elindultak velük Manhattan felé. Sachs feltérképezte az új helyszíneket: az orvlövész fészkét, a festő furgonját és a Táncos menekülőjárművét – egy ételszállító teherautót. A festő halálának feltételezett helyszínétől nem messze találták meg, s valószínűleg a közelben rejtegethette azt a kocsit is, amivel Westchesterbe ment. Aztán Sachs az összegyűjtött nyomokkal Manhattanbe hajtott. – Mink van? – kérdezte Rhyme tőle és Coopertől. – Lövedék? – Azokból semmi sem maradt. Robbanótöltetet használt – mondta Sachs, aki éppen az egyik véresre rágott körmét tépkedte. Láthatóan még mindig nagyon ideges volt, tekintete úgy rebbent ide-oda, mint egy ijedt kismadár. – Ez a Táncos. A bizonyítékok halálosak, és mindig megsemmisítik magukat. Sachs előszedett egy kis nejlonzacskót: – Ennyi maradt az egyikből. Egy falról vakartam le. Cooper a maradványokat porcelántálkába öntötte: – Kerámiahegyes. A mellény sem állíthatja meg. – Első osztályú seggfej – jegyezte meg Sellitto. – Ó, a Táncos bizony érti a dolgát! – mondta Rhyme. Az ajtóban mozgás támadt, s Thom két öltönyös FBI-ügynököt vezetett be a helyiségbe. Mögöttük Percey Clay és Brit Hale álldogált. – Mi van vele? – kérdezte Percey Sellittótól. Sötét szeme a helyiséget fürkészte, s látta, hogy milyen hűvösen fogadja. Láthatóan nem hatódott meg túlzottan. – Úgy értem, Jerryvel.

Sellitto nem felelt. – Még a műtőben van – mondta helyette Rhyme. A nő arca nyúzott volt, haja még kócosabb, mint reggel. – Remélem, rendbejön. Amelia Sachs Percey felé fordult: – Tessék? – mondta hidegen. – Mondom: remélem, rendbe jön. – Reméli? – A rendőrnő a pilóta fölé tornyosult. Közelebb is lépett hozzá. A kistermetű nő kihúzta magát, amikor Sachs folytatta: – Ezzel kissé elkésett, nem gondolja? – Mi a baja? – Ezt a kérdést nekem kellett volna feltennem. Meglövette őt! – Hé, nyomozó… – szólt közbe Sellitto. Percey összeszedetten felelt: – Nem kértem, hogy utánam rohanjon! – Nélküle maga már halott lenne! – Talán. Ezt nem tudhatjuk. Sajnálom, hogy megsebesült. De… – És mennyire sajnálja? – Amelia! – csattant fel Rhyme. – Nem, csak tudni szeretném, hogy mennyire sajnálja. Eléggé ahhoz, hogy vért adjon neki? Hogy tologassa a kerekes székét, ha lebénul a lába? Hogy megírja a búcsúbeszédét, ha meghal? – Sachs, hagyd már abba! – vágott közbe Rhyme. – Nem az ő hibája! Sachs csípőre tette a kezét, amelyen minden köröm tövig volt rágva. – Valóban nem? – A Táncos irányított. Sachs Percey sötét szemébe nézett és folytatta: – Jerry vigyázott magára. Amikor a tűzvonalba rohant, mit gondolt, ő mit fog tenni? – Nem gondolkodtam, oké? Csak ösztönösen cselekedtem. – Jesszus! – Nézze, nyomozó! – mondta Hale. – Lehet, hogy maga sokkal nyugodtabban cselekszik ilyen helyzetben, mint mi. De mi nem szoktuk meg, hogy lőnek ránk. – Akkor a földön kellett volna maradniuk, bent, az irodában. Ahogy mondtam! Percey hangjában fáradság csengett, amikor folytatta: – Láttam, hogy a repülőgépem veszélyben van. Reagáltam. Talán éppen olyan érzés ez, mint amikor magának a társát sebesítik meg. – Azt tette, amit bármelyik pilóta tett volna a helyében – tette hozzá Hale. – Pontosan – vette át a szót Rhyme. – Éppen ezt mondom, Sachs. Így dolgozik a Táncos. De Amelia Sachs nem adta fel ilyen könnyen: – Amúgy is a védett házban kellett volna lenniük. Eleve nem lett volna szabad kimenniük a reptérre! – Ez pedig Jerry hibája volt! – szögezte le Rhyme, egyre dühösebben. – Nem volt joga megváltoztatni az útvonalat. Sachs Sellittóra pillantott, aki éveken át Jerry Banks társa volt. Láthatóan nem állt szándékában kiállni a fiatal nyomozóért. – Kellemes volt ez a kis beszélgetés – mondta Percey Clay szárazon –, de most már ideje visszamennünk a reptérre. – Micsoda? – mordult fel Sachs. – Maga teljesen megbolondult? – Ez nem lehet igaz – mondta Sellitto, aki végre kikecmergett az apátiából. – Már az is éppen elég nehéz feladat volt, hogy megpróbáltuk felkészíteni a gépemet a holnapi útra. Most ráadásul a sérüléseket is ki kell javítani. És mivel úgy fest, hogy Westchesterben minden képesített repülőgép-szerelő átkozott gyáva nyúl, kénytelen leszek magam elvégezni a munkát. – Mrs. Clay – kezdte Sellitto –, ez cseppet sem jó ötlet! A védett házban nem eshet baja, de máshol semmiképpen sem tudjuk garantálni a biztonságát. Hétfőig ott marad, és akkor…

– Hétfőig! – robbant ki Perceyből. – Ó, nem! Hát nem értik? Holnap este én fogom vezetni azt a gépet, a U.S. Medical szállítmányát. – Ez lehetetlen… – Volna egy kérdésem – vágott közbe Amelia Sachs jeges hangon. – Pontosan hány embert akar még megöletni? Percey előrelépett: – A fenébe is, múlt éjjel elvesztettem a férjemet meg az egyik legjobb munkatársamat! – csattant fel. – Nem fogom a cégemet is elveszíteni! Nem határozhatja meg, hogy hová megyek és hová nem. Hacsak le nem tartóztat. – Oké – felelte Sachs, s egy szemvillanás alatt rákattintotta a bilincset a nő vékony csuklójára. – Le van tartóztatva! – Sachs! – kiáltotta Rhyme dühösen. – Mi ütött beléd? Vedd le róla a bilincset, de azonnal! Sachs felé perdült és letorkollta: – Te civil vagy! Nem parancsolsz nekem. – Én viszont igen! – szólt közbe Sellitto. – Hm-hm – mondta a lány gúnyosan. – Én vagyok a letartóztató, nyomozó. Nem akadályozhatja meg, hogy feljelentést tegyek. Csak a kerületi ügyész dobhatja vissza az ügyet. – Mi ez a szarság? – köpte ki Percey, s hangjában már nyoma sem volt a fáradtságnak. – Miért vagyok letartóztatva? Azért, mert tanú vagyok? – A vád szándékos veszélyeztetés, s ha Jerry meghal, gondatlanságból elkövetett emberölés. Vagy szándékos emberölés. Hale végre összeszedte a bátorságát, és bekapcsolódott a vitába: – Nézze. Nem nagyon tetszik, ahogy a mai nap folyamán beszélt szegénykével. Ha őt letartóztatja, akkor engem is le kell, hogy tartóztasson… – Semmi gond – mondta Sachs, majd Sellitóhoz fordult: – Hadnagy, kérem, adjon kölcsön egy bilincset! – Nyomozó, elég ebből a hülyeségből! – felelte a férfi. – Sachs! – kiáltotta Rhyme. – Erre tényleg nincs időnk! A Táncos már a következő támadást tervezi! – Ha letartóztat – mondta Percey –, két órán belül ismét szabadlábon vagyok. – És két óra és tíz perc múlva már halott lesz. Ami a maga baja lenne… – Nyomozó! – csattant fel Sellitto. – Borotvaélen táncol… – ...ha nem lenne az a kellemetlen szokása, hogy másokat is magával visz! – fejezte be Sachs a mondatot. – Amelia! – szólalt meg Rhyme hidegen. A lány a férfi felé fordult. Rhyme legtöbbször Sachsnak hívta, a keresztneve úgy hangzott, mint egy kiadós pofon. Percey csontos csuklóján megcsörrent a bilincs. Az ablakban a sólyom csapkodott a szárnyával. Senki sem szólt egy szót sem. Végül Rhyme folytatta nyugodt hangon: – Kérlek, vedd le azt a bilincset, és hadd beszéljek vele pár percet kettesben! Sachs habozott. Arca kifürkészhetetlen volt. – Kérlek, Amelia! – mondta Rhyme, aki minden erejével azon volt, hogy megőrizze maradék kis türelmét. A lány szó nélkül kinyitotta a bilincset. Mindenki kivonult. Percey megdörzsölte a csuklóját, elővette zsebéből az üveget és meghúzta. – Becsuknád az ajtót, kérlek? – kérte Rhyme Sachstól. De a lány alig pillantott rá, csak kiment a folyosóra. Hale volt az, aki becsukta a nehéz tölgyfa ajtót.

Kint a folyosón Lon Sellitto újabb hívást intézett, hogy megtudja, mi van Jerry Banksszel. A férfi még mindig a műtőben volt, és az ügyeletes ápolónő nem is tudott újat mondani az állapotáról.

Sachs halvány biccentéssel fogadta a hírt. Az ablakhoz ment, amely a Rhyme háza mögött lévő sikátorra nézett. Szűrt fény esett rá, s ő lenézett roncsolt ujjaira. A két legcsúnyábbat már be is kötötte. Szokások, gondolta. Rossz szokások... vajon miért nem tudom abbahagyni? A nyomozóhadnagy odasétált mellé, és felnézett a szürke égboltra. Újabb tavaszi vihar közeledett. – Nyomozó! – mondta halkan, hogy senki más ne hallja őket. – A hölgy elcseszte a dolgot, ezt aláírom. De meg kell értenie, ő nem profi. A mi hibánk, hogy elcseszhette, és igen, Jerrynek több esze is lehetett volna. Jobban fáj, mint bármi más, hogy ezt kell mondanom. De ő szúrta el. – Nem – sziszegte a lány összezárt fogakkal. – Maga ezt nem értheti. – Mit? Elmondja? A szavak olyan nehezen jönnek… – Én voltam az, aki elcseszte! Nem Jerry hibája volt. – Fejével Rhyme szobája felé intett. – Nem is Perceyé. Csak az enyém. – A magáé? A fenébe is, hiszen maga meg Rhyme voltak azok, akik rájöttek, hogy egyáltalán a reptéren van! Mindenkit lelőhetett volna, ha maga nincs! A lány a fejét csóválta: – Láttam… láttam a Táncos helyzetét, mielőtt eltalálta volna Jerryt. – És? – Pontosan tudtam, hogy hol van. Céloztam… Ó, a pokolba is. Nagyon nehezére esett beszélni. – Miről beszél, nyomozó? – Rám lőtt… és, Jézusom, berezeltem. A földre hasaltam. – Az ujja eltűnt a haja között, és csak vakarta, vakarta, míg meg nem érezte a vér síkosságát. Hagyd abba, mondta magában. A fenébe is! – És? – Sellitto nem értette a dolgot. – Mindenki a földre hasalt, nem? Úgy értem, ki tett volna mást a helyében? A lány kibámult az ablakon, arca égett a szégyentől. – Miután tüzelt és nem talált, volt legalább három másodpercem, hogy lőjek… Tudtam, hogy egyesre van állítva a fegyvere. Egy egész tárat is beleereszthettem volna. De én berezeltem. Aztán már azért nem mertem felkelni, mert tudtam, hogy újratárazott. Sellitto felhorkant: – Micsoda? Azon aggódik, hogy nem állt fel fedezék nélkül, és nem nyújtott szép, nagy célpontot egy orvlövésznek? Ugyan már, nyomozó… és várjon csak, a szolgálati fegyver volt magánál? – Igen… – Háromszáz méterre lőni egy Glock kilencessel? Legfeljebb álmában. – Lehet, hogy nem találtam volna el, de kénytelen lett volna fedezékbe vonulni, így nem adhatta volna le azt az utolsó lövést Jerryre. A kurva életbe! – Ökölbe szorította a kezét, és a mutatóujjára pillantott. A körme sötét volt a vértől. Ismét megvakarta a fejét, még erősebben. Az élénkpiros szín a porszerű vérfelhőre emlékeztette, amely Jerry testéből robbant elő, és még erősebben karmolta a sebét. – Nyomozó, nekem emiatt biztosan nem lennének álmatlan éjszakáim. Hogyan is magyarázhatná meg? Az őt emésztő bűntudat sokkal összetettebb, mint ahogy azt a hadnagy gondolja. Rhyme a legjobb nyomelemző New Yorkban, ha nem az egész országban. Sachs próbálkozott, de ebben sosem érheti utol. De a lövés – és a gyors vezetés – az ő képessége. A rendőrség állományából a legtöbb férfinál és nőnél jobban lőtt, mindkét kézzel. Ötven méterről a feldobott érméket is eltalálta, s a hajlott pénzeket azután a keresztlányának meg a barátainak ajándékozta. Meg tudta volna menteni Jerryt. Talán még ki is tudta volna iktatni azt a pokolfajzatot. Dühös volt magára, és dühös volt a pilótanőre is, amiért ilyen helyzetbe hozta. Dühös volt Rhymé-ra is. Az ajtó kinyílt, Percey jelent meg benne. Hűvös pillantást vetett Sachs felé, majd megkérte Hale-t, hogy csatlakozzon a beszélgetéshez. A férfi is eltűnt a szobában, majd pár perc múltán Hale volt az, aki kinyitotta az ajtót, és kiszólt nekik: – Azt szeretné, ha mind bejönnének! Sachsot a következő látvány fogadta: Percey Rhyme mellett ült egy kopott, régi fotelben. Az a nevetséges gondolata támadt, hogy úgy néznek ki, mint a régi házasok.

– Kompromisszumot kötöttünk – jelentette be Rhyme. – Brit és Percey elmennek Dellray védett házába. A gépen majd valaki más végzi el a javításokat. De akár megtaláljuk a Táncost, akár nem, beleegyeztem, hogy Percey vezesse a gépet holnap este. – És ha egyszerűen letartóztatom? – mondta Sachs komolyan. – Őrizetbe veszem? Azt hitte, hogy Rhyme ennek hallatán robbanni fog – fel is készült a csatára –, de a férfi nem így tett. – Gondoltam erre is, Sachs – mondta nyugodtan. – Nem hiszem, hogy jó ötlet volna. Több lenne a nyílt terep: bíróság, őrizetbe vétel, szállítás. A Táncosnak több esélye lenne elkapni őket. Amelia Sachs némi habozás után feladta. A férfinak igaza volt – mint általában. De akár igaza volt, akár nem, mindennek úgy kellett történnie, ahogy ő akarta. Sachs csak az asszisztense, semmi több. Egy beosztott. Ennyit jelentett csak a férfi számára. Rhyme folytatta: – A tervem a következő. Csapdát fogunk állítani. A segítségedre lesz szükségem, Lon. – Mondd! – Percey és Hale elmennek a védett házba. De azt akarom, hogy úgy nézzen ki inkább, mintha máshová mennének. Nagy csinnadrattával fogjuk csinálni. Nagyon látványos lesz. Kiválasztom az egyik körzetet, és úgy teszünk, mintha odamennének a zárkába, védőőrizettel. Városszerte egy-két adást csinálunk, titkosítás nélkül, hogy az őrszoba utcáját lezárjuk, meg hogy a környéken mindenkit ellenőrzünk, és a gyanús elemeket letartóztatjuk, hogy a környék tiszta legyen. Ha szerencsénk van, a Táncos mindezt hallani fogja egy lehallgatóval. Ha nem, a média akkor is felkapja az ügyet, és akkor majd azon át tudja meg. – A húszashoz mit szólsz? – javasolta Sellitto. A húszas körzet vagy a felsőnyugati rész alig pár saroknyira volt csak Rhyme házától, és a férfi sok rendőrt ismert ott. – Oké, jó lesz. Sachs ekkor észrevette, hogy Sellitto tekintetében nyugtalanság villan. Előrehajolt Rhyme székéhez, széles, boltozatos homlokán csorgott az izzadság. Úgy suttogott, hogy kérdését csak Rhyme és Sachs hallja. – Biztos vagy ebben, Lincoln? Úgy értem, alaposan átgondoltad? Rhyme tekintete Percey felé villant. Jelentőségteljesen néztek egymás szemébe. Sachs nem tudta, hogy mit jelent ez a pillantás – csak azt tudta, hogy egy cseppet sem tetszik neki az egész. – Igen – felelte Rhyme. – Átgondoltam. De Sachs számára egyáltalán nem tűnt olyan magabiztosnak.

Tizenharmadik fejezet

A hatodik a 45 órából

– Látom, jó sok nyomjelünk van. Rhyme elismerően nézett végig a nejlonzacskókon, amelyeket Sachs a reptéri helyszínekről hozott. Rhyme kedvencei a nyomjelek voltak – a kis szöszmöszök, olykor mikroszkopikus méretben, amelyeket az elkövetők a helyszínen hagytak, vagy onnan hurcoltak magukkal, akaratukon kívül. A nyomjelek voltak azok, melyeket még a legokosabb bűnözők sem próbálhattak meg elváltoztatni vagy kicserélni, s még a legprecízebbek sem tudtak tőlük teljes mértékben megszabadulni. – Nézzük az első zacskót, Sachs. Honnan származik? A lány dühösen lapozgatni kezdte a jegyzeteit. Rhyme eltűnődött, hogy vajon mi rághatja belül a lányt. Valami nem stimmelt, ezt tisztán látta. Talán a Percey Clay iránt érzett haragról van csak szó vagy a Jerry Banks miatt érzett aggodalomról.

De az is lehet, hogy nem. A hűvös pillantások alapján annyi biztos volt, hogy a lány nem akar róla beszélni. Ezt Rhyme nem is bánta. El kell kapni a Táncost. Ez most az egyetlen cél. – Ez abból a hangárból való, ahol a Táncos a gépet várta. – A lány felemelt két zacskót. Aztán három másik felé intett. – Ez a lövészfészekből van, ez a festőfurgonból, ez pedig az ételszállító kocsiból. – Thom… Thom! – kiáltott fel Rhyme, s ezzel mindenkit alaposan meglepett a szobában. A segéd felbukkant az ajtóban. Hangja elcsigázott volt. – Igen? Épp valami ételt próbálok összeütni, Lincoln. – Ételt? – kérdezte Rhyme fáradtan. – Nem kell étel! Újabb oszlop kell a táblázatba. Írd: BH-2, Hangár. Igen, BH-2, Hangár. Remek. Aztán a következő: BH-3. a hely, ahonnan lőtt. A kis füves bucka. – Ezt írjam? Füves bucka? – Természetesen nem. Csak vicc volt. Tudod, van némi humorérzékem. Írd: BH-3. Lövészfészek. Na, akkor először a hangárt nézzük. Lássuk, miből élünk? – Üvegdarabok – mondta Cooper, s kiöntötte a darabkákat egy porcelántálra. Ügy nézett ki, mint valami gyémántkereskedő. – Van még egy kis porszívózott nyomjel is – tette hozzá Sachs. – Pár rost is az ablakkeretből. UT nincs. Az ujjlenyomat-töredékekre utalt. Tenyérből vagy ujjbegyről. – Túl óvatos az ujjlenyomatokkal – jegyezte meg Sellitto elkeseredetten. – De hiszen ez biztató! – mondta Rhyme türelmetlen hangon, mivel idegesítette – elég gyakran –, hogy más nem jut el olyan gyorsan egy bizonyos következtetéshez, mint ő. – Miért? – kérdezte a hadnagy. – Azért óvatos, mert priusza van! Tehát ha esetleg mégis találunk egy lenyomatot, akkor nagy lesz az esélyünk rá, hogy azonosítani tudjuk! Oké, oké, a pamutkesztyű lenyomata nem túl nagy segítség… A lábnyom nem látszik, mert kavicsot szórt a talajra. Okos. De ha ostoba lenne, akkor ránk sem lenne szükség, igaz? Nos, mit árul el nekünk az üveg? – Mit árulhatna el azon kívül, hogy betörte, mert be akart jutni a hangárba? – kérdezte Sachs. – Nem tudom – mondta Rhyme. – Nézzük meg! Mel Cooper egy vizsgálólapra helyezett több darabkát is, és kis nagyítással az analizátor- mikroszkóp alá csúsztatta. Bekapcsolta a videokamerát is, hogy átküldje a képet Rhyme számítógépére. Rhyme visszagurult a géphez. – Parancssor! – mondta. Hangja hallatán a számítógép engedelmesen a képernyőre gördítette a menüsort. A férfi magát a mikroszkópot ugyan nem tudta irányítani, de láthatta a képet a monitoron, és változtathatott is rajta: nagyíthatta, kicsinyíthette például. – Kurzor balra. Dupla kattintás. Rhyme előrefeszítette a fejét, s szinte beleveszett a szivárványszín fényvisszaverődésekbe. – Úgy nézem, hogy sima, hétköznapi egyrétegű üveggel van dolgunk. – Egyetértek – mondta Cooper, majd hozzátette: – Nincs hasadás. Biztos, hogy tompa tárggyal törte be. Talán a könyökével. – Hm-hm. Hm-hm-hm. Nézd a kagylóvonalat, Mel! Amikor valaki betör egy ablakot, az üveg kagylóforma vonalakban szakad be – vagyis a törésvonalak meghajlanak. A hajlás irányából meg lehet határozni, hogy az üveget melyik oldalról érte az ütés. – Látom – felelte a technikus. – Szokványos kagylóvonalak. – Nézd meg a koszt! – mondta Rhyme nyersen. – Az üvegen lévő koszt. – Látom. Esővízmaradvány, sár, üzemanyag… – De az üvegnek melyik oldalán van a kosz? – kérdezte Rhyme türelmetlenül. Nyomjel elemzés közben az alárendelt rendőrök egyik fő panasza az volt, hogy úgy viselkedett, mint egy tanár bácsi. Rhyme ezt bóknak vette. – Á… hű! – Cooper kapcsolt. – Ez meg hogy lehet? – Micsoda? – kérdezte Sachs.

Rhyme elmagyarázta. A kagylós törésvonalak az üveg tiszta oldaláról indultak, és a koszoson értek véget. – A fickó a hangárban volt, amikor betörte az ablakot. – De hiszen nem lehetett bent! – ellenkezett Sachs. – Az üveg bent volt a hangárban. Ó… – Elhallgatott és bólintott. – Úgy értitek, hogy kitörte, aztán fölkanalazta az üveget, és némi kaviccsal együtt beszórta a hangárba. Igaz? – A kavics nem azért volt ott, hogy megakadályozza a lábnyomok keletkezését. Az volt vele a célja, hogy átvágjon bennünket... azt kellett hinnünk, hogy betört oda. De igazából bent volt a hangárban, és kitört onnan. Érdekes. – A nyomjelszakértő ezen pár pillanatig tűnődött, majd elüvöltötte magát: – Elemezzétek azt a nyomot! Van rajta réz? Réz, némi szénnel? – Egy kulcs – mondta Sachs. – Úgy gondolod, hogy valaki odaadta neki a hangár kulcsát? – Pontosan ezt gondolom. Derítsük ki, hogy ki a hangár tulajdonosa vagy bérlője! – Máris! – mondta Sellitto, és már vette is elő a mobilját. Cooper belenézett egy másik mikroszkópba. Az erős nagyításra volt kapcsolva. – Megvagyunk – mondta. – Egy csomó grafit és réz. Úgy tippelem, még 3-In-One olaj is akad itt. Tehát régi volt a zár. Játszania kellett vele egy keveset. – Vagy? – kérdezte Rhyme. – Gyerünk, gondolkodj! – Vagy a kulcs nagyon új volt! – szakadt ki Sachsból. – Pontosan! Ragadós. Remek. Thom, a táblázathoz, kérlek! Írd: belépés kulccsal. A segéd tökéletes betűivel engedelmesen felrótta a szavakat. – Nos, mink van még? – Rhyme szippantott, kifújt, aztán közelebb rántotta magát a számítógéphez. Elnézte a távolságot, és nekiment a gépnek, majdnem le is verte a monitort. – A francba! – motyogta. – Minden rendben? – kérdezte Sellitto. – Persze, jól vagyok – vágta oda Rhyme. – Van még valami? Azt kérdeztem, van-e még valami? Cooper és Sachs a maradék nyomjeleket egy nagy, tiszta papírlapra öntötték, nagyító szemüveget vettek fel, és alaposan átvizslatták az egészet. Cooper több kis darabkát is felkapott a szondájával, és egy üvegre tette őket. – Oké – jelentette ki a végén. – Van pár rostszálunk is. Egy perc múlva Rhyme már a monitorján nézegette a kinagyított szálakat. – Mit gondolsz, Mel? Papír, ugye? – Bizony. Rhyme a headsetjébe beszélt, s utasította a számítógépet, hogy vegye végig a rostszálak képeit. – Úgy látom, két különböző papírfélével van dolgunk. Az egyik fehér vagy barnássárga. A másik zöldes árnyalatú. – Zöld? Talán pénz? – találgatott Sellitto. – Lehet. – Van elég ahhoz, hogy megnézz párat gázzal? – kérdezte Rhyme. A kromatográf tönkretette volna a rostokat. Cooper azt mondta, hogy van elég, és le is tesztelt párat. Aztán leolvasta az eredményt: – Nincs pamut, szódium, szulfit vagy szulfát. Ezeket a vegyületeket adták a pépesítés folyamata során a kiemelt minőségű papírokhoz. – Olcsó papír. A tinta pedig vízben oldódó. Nincs rajta olajbázísú festék. – Tehát – jelentette ki Rhyme – ez nem pénz. – Valószínűleg újrahasznosított papír – tette hozzá Cooper. Rhyme ismét felnagyította a képet. A mátrix már hatalmas volt, a részletek elvesztek a felbontás miatt. Egy pillanatra elég frusztráltnak érezte magát, s azt kívánta, bárcsak egy valódi mikroszkóp lencséjén át nézhetné a képet. Semmi sem volt a valódi optika tisztaságához fogható. Aztán megpillantott valamit: – Mik lehetnek azok a kis sárga pöttyök, hm? Szerinted, Mel? A technikus belenézett a mikroszkópba. – Látom! – jelentette. – Úgy néz ki, mintha borítékragasztó lenne.

Tehát a Táncos valószínűleg borítékban kapta a kulcsot. De vajon mit jelenthetett a zöld papír? Rhyme-nak fogalma sem volt. Sellitto összecsukta a telefonját. – Beszéltem Ron Talbottal a Hudson Airtől. Lebonyolított pár hívást. Találjátok ki, hogy ki bérli a hangárt, ahol a Táncos várakozott! – Phillip Hansen – mondta Rhyme. – Ahogy mondod! – Szépen gyűlnek az adatok – mondta Sachs. Igaz, gondolta Rhyme. Csakhogy az ő célja nem az volt, hogy bombabiztos bizonyítékokkal adja át a Táncos ügyét az ügyészségnek. Nem, ő lándzsahegyre akarta tűzni a fejét. – Van még ott valami? – Semmi. – Oké, akkor menjünk tovább a következő helyszínre! Az orvlövész fészkébe. Ott nagy nyomás nehezedett rá. Talán kissé gondatlanná vált. De a fickó természetesen nem bizonyult gondatlannak. Sehol egy töltényhüvely. – Megvan a válasz – mondta Cooper, aki újabb nyomjeleket vizsgált a mikroszkóppal. – Pamutszálak. Egy konyharuhába fogta fel a töltényhüvelyeket. Rhyme biccentett. – Lábnyom? – Egy se. – Sachs elmagyarázta, hogy a Táncos még akkor is kerülte a nyílt sárfelületeket, és a füvön maradt, amikor az ételszállító kocsi felé menekült. – Hány UT-t találtál? – A fészekben egyet sem – mondta a lány. – A két kocsiban viszont közel kétszázat. Az AFIS – az automatikus ujjlenyomat-azonosító rendszer, amely az ország összes bűnügyi, katonai és civil ujjlenyomat-adatbázisát digitalizálta és összekapcsolta – segítségével rákereshettek volna erre a sok lenyomatra (bár nem kevés időt kellett volna rászánniuk). De bármennyire is eltökélt volt Rhyme a Táncos kutatásában, most nem pazarolta az időt AFIS-keresésre. Sachs jelentette, hogy a kocsikban is megtalálta a pamutkesztyű lenyomatát. Az autókban talált ujjlenyomat-töredékek nem tartozhattak a Táncoshoz. Cooper egy vizsgálótálcára öntötte a zacskó tartalmát. Sachsszal alaposan átkutatták. – Por, fű, kavicsok… Megvan. Látod ezt, Lincoln? – Cooper újabb lapot csúsztatott a mikroszkóp alá. – Szőrszálak – mondta Cooper a saját lencséje fölé görnyedve. – Három, négy, hat, kilenc… összesen egy tucatnyi. Úgy látom, a medulla folyamatos. A medulla egy csatorna, amely bizonyos típusú szőrszálak középső részében fut. Az emberek esetében a medulla töredezett szokott lenni, vagy teljesen hiányzik. A folyamatos medulla azt jelentette, hogy a szőr egy állaté. – Mit gondolsz, Mel? – Átfuttatom őket a SEM-en. – Az elektronikus szkennermikroszkópon Cooper a nagyítást 1500- szorosra növelte, s addig igazgatta a lencséket, míg csak egy szál maradt a kép közepén. Fehéres színű szál volt éles kis pikkelyekkel, amelyek leginkább az ananász bőrére hasonlítottak. – Macska – jelentette ki Rhyme. – Macskák, többes számban – javította ki Cooper, miután ismét a mikroszkópba nézett. – Úgy fest, egy fekete és egy cirmos. Mindkettő rövid szőrű. Meg van egy homokszínű is. Hosszú, finom szőrű. Perzsa, vagy valami olyasmi. Rhyme felhorkant: – Nem hiszem, hogy a Táncos jelleméhez illene az állatok imádata. Vagy olyasvalakinek álcázza magát, aki macskabarát, vagy olyasvalakinél lakik, akinek macskái vannak. – Újabb hajféleségek – jelentette ki Cooper, s egy másik vizsgálólapot helyezett a mikroszkóp alá. – Emberi. Egy… vagyis két szál, úgy tizenkét centi hosszú. – Vedlik, mi? – kérdezte Sellitto.

– Ki tudja? – felelte Rhyme szkeptikusan. A hajhagyma nélkül nem lehetett megállapítani, hogy aki elhagyta, férfi volt-e vagy nő. A kort sem lehet meghatározni – kivéve, ha bébihajról van szó. – Akár a festőé is lehet – mondta Rhyme. – Sachs? Hosszú volt a fickó haja? – Nem. Tarvágott. És szőke volt. – Mit gondolsz, Mel? A technikus végigszkennelte a hajszálat. – Ez itt festett. – A Táncosról tudjuk, hogy gyakran változtat a megjelenésén – mondta Rhyme. – Nem is tudom, Lincoln – mondta Cooper. – A festék hasonló, mint az eredeti szín. Az ember azt gondolná, hogy egészen eltérő színt választ, ha változtatni akar a megjelenésén. Várjatok, két festéket is látok. A természetes szín fekete. Ráfestettek egy kis gesztenyebarnával, aztán nem olyan régen lilás bemosóval is kezelték. Kábé két-három hónap különbséggel. – Elég sok vegyszermaradék is van itt, Lincoln. Át kéne vinnem gáz alatt pár szálat. – Tedd azt! Cooper egy perc múltán már az eredménytáblázatot olvasgatta a GCVMS-hez csatolt monitoron. – Oké, van itt valami kozmetikum. A kozmetikumok sokat segíthetnek a nyomelemző szakértőknek; a kozmetikai szerek gyártói szinte egyfolytában változtatnak a tennekeik összetételén, hogy alkalmazkodjanak az új trendekhez. Az eltérő összetételeket gyakran kötni lehet eltérő gyártási dátumhoz és terjesztői körhöz is. – Miből élünk? – Várjatok egy kicsit! – Cooper betáplálta az összetételt a márkanevek adatbázisába. Egy perc múlva már meg is kapta a választ: – Slim-U-Lite. Svájci termék, a Jencon importálja, székhelyük Boston közelében van. Hagyományos tisztítóhatású szappan hozzáadott olajokkal és aminosavakkal. Volt a hírekben is, mert azt állítják, hogy a termék eltünteti a zsírt meg a cellulitiszt. – Akkor hát jellemezzük! – mondta Rhyme. – Sachs, te mit gondolsz? – A férfiról? – A nőről. Arról, aki segíti, rejtegeti. Vagy arról, akit megölt, és akinek a lakásában rejtőzik. Akinek talán a kocsiját lopta el. – Biztos vagy benne, hogy nő? – tűnődött Lon Sellitto. – Nem. De nincs időnk kideríteni. Az biztos, hogy több nőt aggaszt a narancsbőr, mint férfit. Több nő festi a haját, mint férfi. Általános feltételezések! Na, gyerünk! – Nos, szerintem túlsúlyos – mondta Sachs. – Problémái vannak az én-képével. – Talán punk, újhullámos, vagy mit tudom én, hogy nevezik most magukat a csodabogarak – találgatta Sellitto. – A lányom is lilára festette a haját. Egy piercinget is betetetett magának, de nem akarom elmondani, hogy hová. Mi van, ha a Village keleti részében lakik? – Nem hiszem, hogy illik rá a rebellis jellem – mondta Sachs. – Ezzel a színnel nem. Nem elég eltérőek. Próbál trendi lenni, de bármivel próbálkozik is, semmi sem jön be neki. Én azt mondom, kövér, a haja viszonylag rövid, a harmincas éveiben jár, és dolgozik. Minden este egyedül megy haza a macskáihoz. Rhyme biccentett, majd tovább bámulta a táblázatot. – Magányos. Pont az a típus, akit jó dumával le lehet venni a lábáról. Ellenőrizzük az állatorvosokat. Tudjuk, hogy van három, különböző színű macskája. – De hol lakhat? – kérdezte Sellitto. – Westchesterben? Vagy Manhattanben? – Először arra a kérdésre találjuk meg a választ, hogy egyáltalán miért gabalyodott össze ezzel a nővel a Táncos? Sachs csettintett az ujjával. – Mert kénytelen volt felszedni! Mert majdnem elkaptuk! – A lány arca felragyogott. Visszatért a régi Amelia egy része. – Igen! – mondta Rhyme. – Ma reggel, Percey háza közelében. Amikor az ESU akcióba lépett. Sachs folytatta: – Eltüntette a furgont, és kivárt a nő lakásában, míg végre biztonságosan elmehetett. Rhyme Sellitto felé fordult:

– Bízz meg pár embert, hívják fel az állatorvosokat! Tízsaroknyi körzetben a városi ház körül. Nem, legyen inkább az egész felső keleti negyed. Telefonálj, Lon! Telefonálj! Miközben a nyomozóhadnagy bepötyögte a számokat, Sachs bátran megszólalt: – Gondolod, hogy jól van? Úgy értem, a nő… Rhyme szívből felelt, bár azt mondta, amit remélt, és nem azt, amit hitt. – Reménykedhetünk, Sachs. Reménykedhetünk benne.

Tizennegyedik fejezet

A hetedik a 45 órából

Percey Clay a védett házat nem találta túlzottan védettnek. Háromemeletes, barna téglaház volt, ugyanolyan, mint még egy csomó másik az utcában, a Morgan Könyvtár közelében. – Ez lenne az – mondta az ügynök neki és Brit Hale-nek, s kimutatott fejével a furgon ablakán. Megálltak a sikátorban, aztán a nőt és Britet beterelték a kapun. Az acélajtó becsapódott. Azon kapták magukat, hogy egy, a harmincas éveiben járó, sovány, megnyerő fickót bámulnak, akinek barna haja már ritkulni kezdett. Az illető széles mosollyal fogadta őket. – Helló-belló! – mondta, majd felmutatta NYPD-igazolványát és aranyszínű medálját is. – Roland Bell vagyok. Mostantól kezdve bárkivel is találkoznak, még ha olyan sármos fickó is az illető, mint én, kérjék el az igazolványát, és bizonyosodjanak meg róla, hogy a fénykép is stimmel! Percey csak hallgatta a folyamatos, vontatott hanghordozást. – Ne mondja meg… maga Tarheel, ugye? – Az volnék. – Aztán felnevetett. – Hoggstonban nőttem fel… nem vicc, komolyan mondom, míg el nem menekültem Chalep Hillre, négy évre. Maga pedig richmondi, igaz, hölgyem? – Az voltam. Hosszú évekkel ezelőtt. – És ön, Mr. Hale? – kérdezte Bell. – Maga is a csillagos sávos lobogó alatt nőtt fel? – Michigani vagyok – mondta Hale, s megrázta a vidám fickó kezét. – Az Ohión túlról jöttem. – Ne aggódjon, megbocsátom azt a kis hibát, amit az ezernyolcszázhatvanas években követtek el. – Én személy szerint megadtam volna magam – viccelődött Hale. – Sajnos senki sem kérdezett. – Hah! Nos, én pillanatnyilag gyilkossági nyomozó vagyok, de folytatom ezt a tanúvédelmi programot, mert az a hobbim, hogy embereket tartok életben. Drága barátom, Lon Sellitto megkért, hogy segítsek neki. Az ő kérésére vigyázok magukra. – Hogy van az a másik nyomozó? – kérdezte Percey. – Jerry? Azt hallottam, hogy még mindig a műtőben van. Nincs újabb hír róla. Lassan beszélt, de a tekintete villámgyorsan végigmérte őket. Vajon mit kereshet? – tűnődött Percey. Kíváncsi volt, hogy van-e fegyverük? Vagy hogy be vannak-e mikrofonozva? Aztán a folyosót is végigvizslatta, majd az ablakokat is ellenőrizte. – Szóval – mondta Bell –, én kedves fickó vagyok, de elég csökönyös tudok lenni, ha azokról az emberekről van szó, akik rám vannak bízva. – Halvány mosollyal nézett Perceyre. – Maga is kissé makacsnak tűnik, de jegyezze meg, hogy minden, amit mondok önöknek, csakis a saját érdekeiket szolgálja. Rendben? Rendben. Szerintem remekül kijövünk majd egymással! Most pedig hadd mutassam meg az első osztályú szálláshelyüket! Ahogy felfelé mentek a lépcsőn, tovább beszélt: – Biztos majd’ meghalnak a kíváncsiságtól, hogy megtudják, mennyire biztonságos ez a hely… Hale bizonytalanul kérdezett vissza: – Mit mondott? Majd’ meghalunk, hogy megtudjuk?

– Azt jelenti, hm, hogy kíváncsiak. Azt hiszem, egy kicsit még mindig déliesen beszélek. A fiúk odalent a nagy házban, a központban mindig ugratnak. Üzeneteket hagynak, hogy elkaptak egy vörös nyakút, és kérik, hogy tolmácsoljak nekik. Mindegy, a lényeg az, hogy ez a hely jó és biztonságos. Barátaink Justitia kebelén tudják ám, hogy mit csinálnak. Nagyobb, mint kívülről gondolták, igaz? – Nagyobb, mint egy pilótafülke, de kisebb, mint a nyílt utca – mondta Hale. Bell felkuncogott: – És az utcafronti ablakok? Gondolom, amikor megérkeztek, nem vélték túl biztonságosnak őket… – Hát igen, ez is egy dolog… – kezdte Percey. – Nos, itt az utcafronti szoba. Tessék, kukkantsanak be! – A férfi benyomta az ajtót. Nem voltak ablakok. Acéllapokkal fedték le őket. – A másik oldalon függöny van – magyarázta Bell. – Az utcáról pont úgy néz ki, mint egy sötét szoba. Minden más ablak üvege golyóálló. Ennek ellenére kérem, hogy kerüljék őket! És mindig hagyják behúzva a függönyt! A tűzlépcső és a tető tele van érzékelőkkel, és a házban tonnányi rejtett videokamera működik. Bárki közeledik, azonosítjuk és ellenőrizzük, még mielőtt az ajtóhoz érne. Ide észrevétlenül még egy anorexiás szellem se jöhet be! – A széles folyosóra lépett. – Kérem, kövessenek ezen a kis kutyafuttatón… Oké, ez itt az ön szobája, Mrs. Clay! – Amíg együtt élünk, kérem, szólítson Perceynek! – Köszönöm, megbeszéltük. És ön… – Brit. A szobák kicsik voltak, sötétek és nagyon csendesek – egészen más volt a hely, mint Percey irodája a hangár sarkában, a Hudson Aimnél. Erre gondolt, aki jobban szerette, hogy az irodája a főépületben van, az asztalán rend, a falakon képek – B17-es és P51-es gépekről –, s minden iratkupacon Lucite papírnehezék. Percey imádta a repülőgép-üzemanyag szagát, s zenei aláfestésként kedvence a pneumatikus csavarkulcsok állandó zümmögése volt. Eszébe jutott, ahogy együtt ültek ott, a férfi az asztalán foglalt helyet, és kávéztak. Sikerült elhessegetnie a gondolatot, még mielőtt elbőgte volna magát. Bell beleszólt a rádiójába: – A főnökök a helyükön. – Egy perc múltán két egyenruhás rendőr jelent meg a folyosón. Biccentettek, aztán az egyikük megszólalt: – Mi itt leszünk kint. Egyfolytában. – Furcsamód New York-i gajdolásuk nem különbözött nagyon Bell vontatott beszédstílusától. – Ez jó volt – mondta Bell Perceynek. A nő felvonta a szemöldökét. – Ellenőrizte az igazolványát. Magát nem lehet könnyen átverni. A nő fáradtan elmosolyodott. – Tehát van két emberünk az anyósánál – folytatta Bell. – Van még más családtag is, akit őrizni kellene? Percey azt felelte, hogy nincs, a környéken nem élnek rokonai. A férfi elismételte a kérdést Hale- nek is, aki elvigyorodott: – Nincs, hacsak a volt feleség nem számít rokonnak. Vagyis a volt feleségek. – Oké. Kutya, macska, akiket etetni-itatni kellene? – Nincs – mondta Percey. Hale is a fejét rázta. – Akkor mostantól lazítunk. Ha van maguknál mobiltelefon, nem használhatják. Csak azt a vonalat, ott. Ne feledjék az ablakokat és függönyöket! Az ott a pánikgomb. Ha a helyzet rosszra fordul, ami szinte lehetetlen, csak megnyomják, és a földre hasalnak. Aztán ha valamire szükségük van, csak kiáltsanak nekem! – A helyzet az, hogy szükségem volna valamire – mondta Percey. Feltartotta az ezüstkulacsot. – Nos, tehát – mondta Bell ha szüksége van valakire, akivel kiürítheti, akkor sajnálom, de még szolgálatban vagyok. De azért kösz. Ha viszont a megtöltésében kér segítséget, már meg is dumáltuk.

A csinnadratta nem került be az ötórás hírekbe. De a városszerte hallható rendőrségi csatornákon kiment három titkosítatlan üzenet, amely értesítette a körzeteket egy 10-66-os biztonsági akcióról a húszas körzetben, és közzé tettek egy 10-67-

es forgalomváltoztatást is, utcák lezárásáról a felsőnyugati negyedben. A húszas körzetben minden gyanúsítottat azonnal a központiba küldtek, majd a férfi és női fogdába, a belvárosba. Senki sem lépheti át a kerület határát az FBI külön engedélye nélkül. Vagy az FAA-é nélkül – ez volt Dellray remek kiegészítése. Amíg leadták ezt az adást, Bo Haumann 32-E csapata pozícióba helyezkedett az őrszoba körül. Az akciónak ezt a részét innentől Haumann irányította. Fred Dellray egy szövetségi túszmentő csapatot szedett össze, hátha megtalálják a macskás nőt, és kiderítik a címét. Rhyme Sachs és Cooper segítségével továbbelemezte a helyszíneken talált bűnjeleket. Új bizonyítékok ugyan nem voltak, de Rhyme ragaszkodott hozzá, hogy Cooper és Sachs ismét átnézzenek mindent, amit eddig találtak. Ez volt a kriminalisztika lényege – megnézni, megnézni, megnézni, és ha így sem talál semmit az ember, akkor megint meg kell nézni. És amikor végleg csak falakba ütközünk, na, akkor még egyszer rendesen meg kell nézni! Rhyme közelebb kerekezett a számítógépéhez, és parancsot adott, hogy nagyítsa fel az időzítő képeit, amely Ed Carney gépén volt. Maga az óra akár haszontalan is lehetett, mert annyira elterjedt volt, de Rhyme azon tanakodott, hogy talán maradt rajta valami kis nyom vagy egy részleges, elmosódott ujjlenyomat. A bombagyártók gyakran abban a tévhitben élnek, hogy a robbanásban az ujjlenyomat úgyis megsemmisül, és elhagyják a kesztyűt, amikor a legapróbb alkatrészeken dolgoznak. De maga a robbanás nem feltétlenül pusztítja el a lenyomatokat. Rhyme utasította Coopert, hogy füstölje át az időzítőt a SuperGlue keretben, majd ha az nem mutat semmit, porolja át Magna- Brush technikával, vagyis igen finom nagyítóporral. Így sem találtak semmit. Végül kiadta az utasítást, hogy a mintát a nit-yaggel kell bombázni. Ez a gránátlézer beceneve volt, a láthatatlan ujjlenyomatok felfedezésében verhetetlen eszközé. Cooper a mikroszkópon keresztül nézte a képet, míg Rhyme a monitoron vizsgálta. Rhyme rövid kacajt hallatott, hunyorított, aztán ismét megnézte a képet, mert már azt hitte, hogy a szeme csal. – Lehetséges?… Nézzétek! Jobb alsó sarok – kiáltotta Rhyme. De Cooper és Sachs nem láttak semmit. A digitalizált képen talált valamit, amit Cooper mikroszkóppal nem látott. A fémdarab szélén, amely arra volt hivatott, hogy megvédje az időzítőt, halvány vonalak, kereszteződések, elágazások látszottak. Alig pár milliméter széles és fél centi hosszú vonalak. – Egy ujjlenyomat – mondta Rhyme. – Nem elég az összehasonlításhoz – mondta Cooper Rhyme monitorát figyelve. Egyetlen ujjlenyomatban körülbelül 150 jellegzetes összehasonlítási pont van, de egy szakértő képes megállapítani az azonosságot tíz-tizenöt pont alapján is. Ez a minta sajnos ennek a felét sem tartalmazta. Rhyme mégis izgatott lett. A szakértő, aki egy mikroszkóp gombját sem volt képes elcsavarni, talált valamit, amit senki más. Valamit, amit valószínűleg ő sem fedezett volna fel, ha „normális” lett volna. Megparancsolta a számítógépnek, hogy töltsön be egy képmentő programot, és .bmp formátumban mentette el, nem .jpg-ben, nehogy sérüljenek a nyomjelek. Lézernyomtatójával kinyomtatott egy példányt, és Thommal felrakatta a robbanás helyszínének nyomjeleit rendszerező táblázat mellé. Csörgött a telefon, és Rhyme az új rendszer segítségével könnyedén fogadta a hívást. Bekapcsolta a mikrofonját. Az ikrek voltak. A „kemény párosként” is emlegetett két gyilkossági nyomozó a nagy épületen, az egyes rendőrkastélyon kívül tevékenykedett. Kikérdezők voltak – olyan rendőrök, akik belső nyomozásokat folytattak, tanúkat és lézengőket hallgattak ki a bűntett után – és őket tartották a városban a legjobbnak. Még Lincoln Rhyme is tisztelte őket, annak ellenére, hogy bizalmatlan volt az emberi megfigyelőképesség és memória hatékonyságát illetően. És persze a stílusukat is elnézte. – Helló, nyomozó, helló, Lincoln! – mondta egyikük. A nevük Bedding és Saul volt. Életben is alig lehetett őket megkülönböztetni egymástól. Telefonon keresztül Rhyme még csak meg sem próbálta. – Mi a helyzet? – kérdezte. – Megvan a macskás nő? – Nem is volt nehéz. Hét állatorvos, két állatpanzió… – Jó ötletnek tűnt őket is megkérdezni. És…

– Három állatsétáltató céget is megkerestünk. Habár… – Macskákat sétáltatnak, mi? De etetnek, itatnak és almolnak is, amíg a gazdi távol van. Gondoltuk, nem árthat. – Három állatorvos azt mondta, talán, de nem voltak biztosak a dolgukban. Elég sokan járnak hozzájuk. – Rengeteg az állat a felső-keleti kerületben. Meglepődnél. Bár ki tudja? – Aztán fel kellett hívnunk az alkalmazottakat otthon. Tudod, orvosokat, asszisztenseket, mosdatókat… – Ez is egy munka ám! Állatmosdatás. Mindegy, szóval a Nyolcvankettediken az egyik recepciós azt mondta, hogy talán az egyik ügyfeléről, Sheila Horowitzról lehet szó. A harmincas évei közepén jár, a haja rövidke és sötét. Teltkarcsú. Három macskája van. Az egyik fekete, a másik szöszke. A harmadiknak nem tudták a színét. A Lexingtonon lakik, a Hetvennyolcadik és a Hetvenkilencedik között. Ötsaroknyira Percey városi házától. Rhyme megköszönte a munkájukat, kérte, hogy maradjanak kapcsolatban, majd felvakkant: – Dellray csapata azonnal menjen oda! Te is, Sachs. Akár ott van a fickó, akár nem, van ott egy helyszín, amit át kell kutatni. Azt hiszem, szűkül a kör. Mindenki érzi? Szűkül a kör!

Percey Clay éppen az első önálló repülőútjáról mesélt Roland Bellnek. Az esemény nem egészen úgy zajlott le, ahogy tervezte. Egy kis zöld sávról szállt fel, Richmondtól hat kilométerre, s érezte az ismerős ka-thunk, ka-thunk csattogást a buckákon, mielőtt a kis Cessna váltója bevette a V1-es sebességet. Aztán egy rántás a botkormányon, és a finom kis 150-es már fent is volt a levegőben. Párás tavaszi délután volt, akárcsak most. – Biztos izgalmas volt! – mondta Bell furcsán kétkedő tekintettel. – Még ennél is izgalmasabb lett! – mondta Percey, majd meghúzta a flaskát. Húsz perccel később, Kelet-Virginia vadonja felett a motor megadta magát. Percey éppen egy rémálomba illő fenyves felett volt. Egy földúton tette le a motor nélkül maradt gépet, maga tisztította ki az üzemanyagcsövet, s ismét felszállt. Ezután gond nélkül visszatért a kiindulási helyre. A kis Cessnának nem esett semmi baja – így a tulajdonos sosem szerzett tudomást a kalandról. Igazság szerint a kirándulás egyetlen kellemetlen következménye a verés volt, amit Percey az anyjától kapott azért, mert a Lee Iskola igazgatója elmondta neki, hogy Percey megint verekedett, orrba vágta Susan Beth Halworthöt, és az ötödik óra után lelépett. – El kellett jönnöm onnan – magyarázta Percey Bellnek. – Egyfolytában piszkáltak. Azt hiszem, trolinak csúfoltak. Sokszor hívtak így. – A gyerekek nagyon kegyetlenek tudnak lenni – mondta Bell. – Meg is nyúznám a gyerekeimet, ha megtudnám, hogy ilyesmit… várjon csak, hány éves volt akkor? – Tizenhárom. – Megteheti ezt valaki? Úgy értem, nem kell a tizennyolcat betölteni ahhoz, hogy repülhessen? – A tizenhatot. – Ó… Akkor hogy repülhetett mégis? – Sehogy, de nem kaptak el – felelte Percey. – Aha. Percey és Roland Bell a nő szobájában ült a védett házban. A férfi újratöltette Percey flaskáját Wild Turkeyvel – egy beépített informátor ajándéka, aki öt hétig élt itt –, s most a zöld díványon üldögéltek. A férfi előzékenyen lehalkította a walkie-talkie recsegését. Percey hátradőlt, Bell a könyökén támaszkodott – a póz nem a bútordarab kényelmetlenségének szólt, hanem hihetetlen koncentrálóképessége eredménye volt. Tekintete még a legyet is elkapta, ami elsuhant az ajtó előtt, vagy a szellőt, amely meglibbentette a függönyt, s keze szinte mindig a két nagy fegyver egyikén pihent, amelyeket magával hordott.

A férfi biztatására Percey folytatta repülős karrierje történetét. A tanulópilóta-igazolványt tizenhat évesen kapta meg, a magánpilóta-igazolványt egy evvel később, s tizennyolc évesen már megvolt a kereskedelmi engedélye is. Szülei legnagyobb megrökönyödésére kilépett a dohányüzlet köréből (az apja nem egy „cégnek” dolgozott, hanem egy termelőnek, de ez mindenki más számára hatmilliárdos részvénytársaság volt), és mérnöki tanulmányokba kezdett. („Az, hogy kilépett az UVA-ból, az első értelmes cselekedete volt a gyereknek.” Ez volt az egyetlen alkalom, amikor az anyja Percey mellé állt. De aztán az asszony hozzátette: „A Virginiai Műszaki Főiskolán könnyebben fog majd magának férjet.” Ezzel azt akarta mondani, hogy a csupa fiú látogatta iskolában alacsonyabb a mérce.) De Perceyt nem érdekelték sem a partik, sem a fiúk, sem a diákkörök. Csak egyetlen dolog volt fontos: a repülés. Mindennap, amikor fizikailag és anyagilag megtehette, repült. Megszerezte a repülőoktatói igazolványt, és tanítani kezdett. Nem nagyon szerette a munkát, de egy dolog miatt kitartott mellette: a repülésoktatással eltöltött órákat úgy jegyezték be a pilótakönyvbe, mint parancsnoki időt. Ez pedig jól mutatott a referenciák között, lehetett vele kopogtatni a társaságoknál. Diplomázás után munkanélküli pilótaként kezdte pályafutását. Oktatás, légi parádék, sétarepülések, s időnként egy-két segédpilótai megbízatás kisebb charterjáratokon, tehergépeken. Légitaxizás, hidroplánok, mezőgazdasági permetezőgépek, még műrepülést is vállalt. Repült régi Stearmanekkel és Curtis Jenny biplánokkal vasárnap délutáni szabadtéri karneválokon. – Kemény volt, igazán kemény – mondta Bellnek. – Talán olyasmi, mint érvényesülni az igazságszolgáltatásban. – Tényleg nem lehet nagy a különbség. Hoggstonban seriffként gyorshajtókat kapcsoltam le, meg átkelőhelyeknél posztoltam. Három egymást követő évben egyetlen gyilkosságunk sem volt, még gondatlanságból elkövetett sem. Aztán megindultam felfelé a szamárlétrán… a megyénél kaptam állást, az autópálya-rendőrségnél. De ez többnyire csak azt takarta, hogy embereket szedtünk ki felturbózott roncsokból. Úgyhogy visszamentem a UNC-rc, és megszereztem a kriminológia/szociológia diplomát. Aztán átmentem Winston-Salembe, és szereztem egy aranypajzsot. – Egy mit? – Nyomozó lettem. Persze az első beszámoló előtt kétszer megvertek, és háromszor rám lőttek… Az ember legyen óvatos, hogy mit kíván az élettől, mert a végen még megkapja. Hallotta már ezt a mondást? – De legalább azt csinálta, amit szeretett. – Ez igaz. Tudja, a nagynéném, aki felnevelt, mindig azt szokta mondani: „Azon az úton jársz, fiacskám, amit Isten kijelölt neked!” Azt hiszem, van benne valami. Kíváncsi vagyok, hogyan sikerült végül saját társaságot nyitnia. – Eddel, a férjemmel és Ron Talbottal vágtunk bele. Úgy hét-nyolc évvel ezelőtt. De előtte volt még egy kisebb megálló. – Mégpedig? – A katonaság. – Viccel? – Nem. Komolyan mondom. Kétségbeesetten szerettem volna repülni, de senki nem adott munkát. Tudja, mielőtt felvételt nyer az ember a nagyobb társaságokhoz, igazolványt kell szereznie azokhoz a gépekhez, amelyekkel ők dolgoznak. Az igazolványokhoz pedig fizetni kell az oktatásért és a szimulátorban töltött időért, méghozzá saját zsebből. Egy nagyobb jethez igazolványt szerezni akár tízezer dolcsiba is kerülhet. A kis propellereseken ragadtam, mert nem volt pénzem semmiféle képzésre. Aztán eszembe jutott valami: ha belépek a sereghez, még fizetnek is azért, hogy a világ legszexisebb repülőgépével röpködjek. Tehát jelentkeztem. A haditengerészethez. – Miért oda? – Az anyahajók miatt. Gondoltam, jó móka lehet egy mozgó kifutón leszállni. Bell összerándult. A nő felvonta a szemöldökét, mire a férfi magyarázatba kezdett: – Ha még nem vette volna észre, nem vagyok nagy rajongója a repülésnek. – Nem kedveli a pilótákat? – Dehogyis, nem erről van szó. A repülést nem szeretem. – Inkább lelöveti magát, mint hogy repüljön?

A férfi gondolkodás nélkül bólintott. – Látott csatát is? – kérdezte aztán. – Naná. Vegasban. A férfi értetlenül nézett. – 1991-ben. A Hilton Hotelben. A harmadik emeleten. – Csata? Nem értem. – Hallott már a Tailhookról? – kérdezte Percey. – Ja, az nem a tengerészet gyűlése volt, vagy valami ilyesmi? Ahol egy csomó férfi pilóta jól berúgott, és rátámadt a nőkre? Maga ott volt? – A legjobbak ütöttek és csipkedtek. Én kiütöttem egy hadnagyot, és eltörtem egy másiknak az ujját, de sajnos túl részeg volt, így a fájdalmat csak másnap kezdte érezni. – Nagyot húzott a Bourbonből. – Tényleg olyan csúnya volt, mint mondják? A nő egypercnyi gondolkodás után válaszolt: – Ahhoz hozzá tud szokni az ember, hogy a semmiből egyszer csak előtűnik egy észak-koreai vagy iráni MiG, és rátapad. De ha olyan ember teszi, akivel elvileg egy oldalon áll, az eléggé kiborító tud lenni. Az ember úgy érzi, bemocskolták, elárulták. – Mi történt? – Elég nagy volt a zűr – motyogta. – Nem részletezném. Néven neveztem pár embert, kivontam néhány alakot a forgalomból. Néhányan csak pilóták voltak, de volt köztük pár nagykutya is. Nem mutatott jól a dolog az eligazításkor. Gondolhatja. Majomügyesség ide vagy oda, az ember nem repül olyanokkal, akikben nem tud megbízni. – Így aztán leléptem. Nem is bántam, hogy vége. Jó mulatság volt a Tomcatekkel repülni, nagy élmény volt a bevetés. De ideje volt, hogy befejezzem. Megismerkedtünk Eddel, és úgy döntöttünk, hogy belevágunk ebbe a Társaságba. Kibékültünk apuval, vagy legalábbis megpróbáltuk, és a Társaság megalapításához a pénz nagy részét ő adta nekem kölcsön. – Vállat vont. – A pénzt persze vissza kellett fizetnem, ez volt az egyik legnagyobb problémám. Az a nyavalyás… Ettől persze tucatnyi, Eddel kapcsolatos emlék rohanta meg. A férfi segítette a kölcsön megszervezésében. Együtt járták végig a szkeptikus társaságokat, hogy gépet lízingeljenek. Vitatkoztak, miközben hajnali háromkor egy nav-com panel beszerelésével küszködtek a gépen, amivel reggel hatkor már fel kellett szállniuk. Az emlékek majdnem olyan fájdalmasak voltak, mint a migrénrohamai. Próbálta hát elterelni a gondolatait. – És mi hozta ide a messzi északra? – kérdezte. – A feleségem családja itt él Long Islanden. – Feladta Észak-Karolinát az anyós-após miatt? – Percey majdnem megkérdezte, hogy mivel vette rá erre a felesége, de jobban tette, hogy befogta a száját. Bell mogyorószín szeme könnyedén fogva tartotta a tekintetét. – Beth elég beteg volt. Tizenkilenc hónappal ezelőtt meg is halt. – Ó, nagyon sajnálom! – Hát igen. Aztán itt él fent mindenki, a rokonság, a nővére. Az a helyzet, hogy segítségre volt szükségem a gyerekekhez. Elég jól tudok focizni, meg chilit főzni, de nekik azért másra is szükségük van. Például amikor először mostam ki a pulcsijaikat, mind összement. Ilyen dolgok. Különben sem voltam nagyon oda azért, hogy visszaköltözzem. Meg akartam mutatni a gyerkőcöknek, hogy az élet másból is áll, mint gabonasilókból és aratómunkásokból. – Vannak fényképek önnél? – kérdezte Percey, miközben meghúzta az üveget. Az erős alkohol egy pillanatig égette a torkát. Elhatározta, hogy leszokik róla. Aztán elhatározta, hogy nem most. – Naná, hogy van róluk fényképem! – Kitérdesedett nadrágjából előhalászta a tárcáját, és megmutatta a gyerekeket. Két szöszke gyerek, öt-hét év körüliek. – Benjámin és Kevin – jelentette be büszkén Bell. Percey egy harmadik fotót is megpillantott – egy csinos, szőke nő volt rajta, rövid, tépett frizurával. – Imádnivalók. – És önnek van gyereke?

– Nincs – felelte, s közben arra gondolt, hogy mindig volt valami kifogás. Mindig az volt, hogy majd jövőre, majd jövőre. Ha a társaság majd jobban áll. Amikor végre kibéreljük azt a 737-est. Miután megkapom a DC-9 fokozatot… szomorkásán elmosolyodott. – És a maga gyerekei? Rendőrök akarnak lenni, ha nagyok lesznek? – Focisták akarnak lenni. New Yorkban persze nem túl nagy erre a kereslet. Kivéve, ha a Mets továbbra is úgy játszik, ahogy. Mielőtt a csend még túl sűrű lett volna, Percey megkérdezte: – Nem gond, ha felhívom a Társaságot? Tudnom kell, hogy áll a gépem szerelése. – Csak nyugodtan! Magára hagyom. Csak a telefonszámot vagy a címet ki ne adja valakinek. Ez az egyetlen dolog, amiért nagyon megharagudnék magára!

Tizenötödik fejezet

A nyolcadik a 45 órából

– Ron? Percey vagyok. Hogy vannak a többiek? – Zaklatottan – felelte a férfi. – Hazaküldtem Sallyt. Nem volt képes… – Hogy van szegény? – Egyszerűen nem tudja feldolgozni. Carollal ugyanez a helyzet. És persze Laurennel is. Lauren teljesen magánkívül volt. Még sosem láttam senkit ennyire kiborulni. Hogy vagytok, te és Brit? – Brit ideges. Én is ideges vagyok. Micsoda felfordulás! Ó, Ron… – És a nyomozó? A rendőr, akit meglőttek? – Azt hiszem, még mindig nem tudni, hogy mi van vele. Mi a helyzet a Foxtrott Bravóval? – Lehetne sokkal rosszabb is. A pilótafülke ablakát már ki is cseréltem. A törzsön nincs rés. A kettes motor… hát, azzal gond van. A lemezborítás nagy részét le kell cserélni. Próbálok új tűzoltópatront szerezni bele. Szerintem menni fog… – De? – De a gyűrűt is ki kell benne cserélni. – Az égőkamrát? Kicserélni? Jesszus! – Már hívtam a connecticuti Garrett disztribútort. Beleegyeztek, hogy leszállítsanak egyet holnap, annak ellenére, hogy vasárnap lesz. Pár óra, mondjuk, három alatt ki lehet cserélni. – A pokolba is – motyogta Percey ott kellene lennem… Mondtam nekik, hogy nem lesz gond, de a fenébe is, ott kellene lennem! – Hol vagytok, Percey?

Stephen Kall, aki Sheila Horowitz homályos kis lakásában hallgatta a beszélgetést, már készen állt, hogy írja a címet. Közelebb nyomta füléhez a telefonkagylót. De a Feleség csak ennyit mondott: – Manhattanben. Kábé ezer rendőr nyüzsög körülöttünk. Úgy érzem magam, mintha én lennék a pápa vagy az elnök. Stephen a rendőrségi vonal lehallgatásakor hallott valami furcsa akcióról a húszas körzet környékén, ami a felsőnyugati kerületben volt. Az őrszobát lezárták, minden őrizetest elszállítottak onnan. Eltűnődött, hogy vajon ott van-e most a Feleség – az őrszobán. – Meg fogják állítani ezt a fickót? – kérdezte Ron. – Van valami nyom? Na, tényleg, van valami nyom? Stephen is ezt kérdezte némán. – Nem tudom – felelte a nő.

– Azok a lövések – mondta Ron. – Jesszus, rémisztő volt az egész. A katonai szolgálatra emlékeztetett. Tudod, a puska-ropogás miatt. Stephen eltűnődött erről a Ron nevű fickóról. Lehet, hogy még a hasznára válik? Elvegyülni, értékelni… kikérdezni. Stephen arra gondolt, hogy lenyomozza a fickót, és addig kínozza, míg vissza nem hívja Perceyt, és meg nem kérdezi tőle a ház címét. De annak ellenére, hogy valószínűleg ismét átjuthatna a reptér biztonsági rendszerén, kockázatos akció lenne. És túl sokáig is tartana. Miközben a beszélgetést hallgatta, Stephen a laptopja monitorját figyelte. Azon a „Kérem, várjon” felirat villogott. A lehallgatót a Bell Atlantic elosztó dobozra szerelte a reptérnél, és már egy hete felvette a Társaság beszélgetéseit a magnójára. Csodálkozott, hogy a rendőrség eddig még nem bukkant rá a lehallgatóra. Az egyik macska – Esmeralda, Essic, a kis féregzsák – fölmászott az asztalra, és felpúpozta a hátát. Stephen hallotta az idegesítő dorombolást is. Kezdte magát nyálkásnak érezni. Egy durva mozdulattal a padlóra söpörte a macskát, s elégedetten nyugtázta a fájdalmas nyávogást. – Pilóták után kutattam – mondta Ron nyugtalanul. – Csak… – Egy kell csak. A segédpilóta. Szünet. – Micsoda? – kérdezte Ron. – Én viszem a holnap esti járatot. Csak egy segédpilótára lesz szükségem. – Te? Nem hiszem, hogy ez jó ötlet, Percey! – Van valaki? – kérdezte a nő kurtán. – Nos, a helyzet az, hogy… – Van valaki? – Brad Torgesont hívhatjuk. Azt mondta, szívesen segít nekünk. Tudja, hogy mi a helyzet. – Remek. Egy pilóta, akinek van vér a pucájában. Mennyit vezetett Leart? – Sokat… Percey, én azt hittem, hogy védelem alatt maradsz az esküdtszék összeültéig. – Lincoln beleegyezett, hogy én vigyem a járatot. Feltéve, ha addig itt maradok. – Ki az a Lincoln? Ez az, gondolta Stephen. Ki az a Lincoln? – Hát, fura egy alak… – a Feleség habozott, mintha beszélni akart volna a fickóról, csak nem lett volna benne biztos, hogy mit is akar mondani. Stephen csalódott volt a folytatás hallatán. – A rendőrséggel dolgozik, próbálja megtalálni a gyilkost. Mondtam neki, hogy holnapig hajlandó vagyok itt maradni, de holnap este már repülnöm kell. Beleegyezett. – Percey, el is halaszthatjuk. Beszélek az U.S. Medicallel. Tudják, hogy min megyünk keresztül… – Nem – felelte a nő határozottan. – Nem kíváncsiak a kifogásainkra. Azt akarják, hogy időben felszálljunk. És ha mi erre nem leszünk képesek, akkor keresnek valaki mást. Mikor érkezik a szállítmány? – Hat-hét körül. – Késő délután ott leszek. Segítek befejezni a gyűrűt. – Percey – zihálta Ron. – Minden rendben lesz? – Időre kész lesz az a motor, és minden remekül fog menni. – Biztos a poklot járod most… – mondta Ron. – Nem igazán – felelte a nő. Még nem, javította ki Stephen némán.

Sachs hatvannal vette be a kanyart. Tucatnyi taktikai munkatársat látott ügetni az utcán. Fred Dellray csapata körbevette a házat, amelyben Sheila Horowitz lakott. Tipikus felső East Side-i barna téglaház, egy koreai csemegeüzlet tőszomszédságában, amely előtt egy alkalmazott üldögélt egy tejesládán. Sárgarépát pucolt a salátabárhoz, és különösebb kíváncsiság nélkül nézte a ház köré gyűlő gépfegyveres kommandósokat.

Sachs megtalálta Dellrayt. A férfi az előcsarnokban volt, fegyverrel a kezében, és a névtáblákat fürkészte. S. Horowitz. 204. A rádiójára csapott: – A négy-nyolc-három pont négyet használjuk. Ez a szövetségi akciók védett frekvenciája volt. Sachs ráhangolta a rádióját, miközben Dellray egy kis fekete zseblámpával bekukkantott Horowitz kisasszony postaládájába. – Ma bizony semmit sem vett ki. Van egy olyan érzésem, hogy a kislánynak annyi. – Aztán témát váltott. – Az embereink már ott vannak a tűzlépcsőn, az alatta és felette lévő szinten, SWAT kamerákkal meg mikrofonokkal. Nem látnak bent senkit. De dorombolást meg karmolászást hallottak. Emberi hangot semmit. Persze vannak macskái. Ez igazán remek ötlet volt a részéről, hogy ellenőrizzük az állatorvosokat. Mármint Rhyme részéről, úgy értem. Tudtam, hogy rá gondolsz, mondta magában a lány. Kint süvített a szél, s újabb adag fekete felhő húzódott a város fölé. Hatalmas, kavargó fellegek. – Minden csapatnak! Helyzetjelentést kérek! – morogta Dellray a rádióba. – Vörös csapat. A tűzlépcsőn vagyunk. – Kék csapat. Az első emeleten. – Oké – motyogta Dellray. – Kutatás és felderítés. Jelentést! – Még mindig nem biztos. Halvány infravörös jeleket fogunk. Bármi vagy bárki van is ott, nem mozog. Lehet, hogy egy alvó macska. Vagy sérült áldozat. Vagy egy lámpa, ami már régóta ég. Persze lehet tárgy is. A lakás egy belsőbb részében. – Nos, mit gondolnak? – kérdezte Sachs. – Ki az? – kérdezte az ügynök a rádióban. – NYPD, mobil, öt-nyolc-nyolc-öt – felelte Sachs, megadva jelvénye számát. – Tudni akarom, hogy mi a véleményük. Gondolja, hogy bent van a gyanúsított? – Miért kérded? – akarta tudni Dellray. – Szeretném, ha a helyszín tiszta maradna. Ha úgy gondolják, hogy nincs ott, szeretnék egyedül bemenni, elsőként. – Tucatnyi akciócsoportos betörése a legjobb módja annak, hogy teljesen tönkretegyenek egy helyszínt. Dellray egy percig csak nézte, sötét arca gondterheltnek tűnt, majd beleszólt a rádióba. – Nos, mi a vélemény, S&S? – Egyszerűen nem tudunk biztosat mondani, uram! – felelte az ügynök. – Tudom, hogy nem tudtok biztosat, Billy! Csak azt mondd, amit az ösztöneitek súgnak! A válasz kis habozás után érkezett: – Szerintem megpattant. Azt hiszem, tiszta a terep. – Oké – Dellray Sachshoz fordult: – De magaddal viszel egy rendőrt. Ez parancs! – De én megyek be először. Fedezhet az ajtóból. Nézd, ez a fickó egyáltalán nem szokott bizonyítékokat hátrahagyni. Áttörésre van szükség. – Rendben, nyomozó! – Dellray biccentett a szövetségi SWAT-ügynököknek. – Belépés engedélyezve – motyogta Dellray, s amikor szakszavakat mormolt, érdekes módon elhagyta a szlenget. Az egyik taktikai ügynök harminc másodperc alatt szétszedte a biztonsági zárat. – Pillanat – mondta Dellray, s felszegte az állát. – Hívás a központból. – A rádióba beszélt. – Adjátok a frekvencián. – Sachsra pillantott: – Lincoln keres. Egy pillanat múlva már fel is csendült a szakértő hangja: – Sachs – mondta –, mit művelsz? – Én csak… – Figyelj! – mondta a férfi sürgetően. – Ne menj be egyedül! Hagyd, hogy előbb biztosítsák a helyszínt! Ismered a szabályzatot. – De fedeznek… – Nem, előbb engedd be a SWAT-ot! – Biztosak benne, hogy nincs odabent – hazudta a lány.

– Az nem elég – vágott vissza a férfi. – A Táncos esetében nem. Vele kapcsolatban senki sem lehet biztos semmiben. Már megint ez a szöveg! Nincs rá szükség, Rhyme! Fáradtan felelt: – Ez éppen az a helyszín, amiről nem nagyon hihette, hogy rátalálunk. Valószínűleg nem tisztította meg. Találhatunk ujjlenyomatot, töltényhüvelyt. A fenébe is, még az is lehet, hogy a hitelkártyáját is itt hagyta! Nem jött válasz. Nem fordult elő túl gyakran, hogy Lincoln Rhyme szava elakad. – Ne ijesztgess tovább, oké, Rhyme? A férfi nem válaszolt, és a lánynak az a furcsa érzése támadt, hogy Rhyme igenis azt akarja, hogy féljen. – Sachs! – Igen? – Légy nagyon óvatos! – A férfi csak ennyit tanácsolt, és ezt is csak halkan mondta. Aztán hirtelen felbukkant öt taktikai ügynök Nomex kesztyűben és csuklyában, kék dzsekiben, fekete H&K-val a kezükben. – Majd bentről szólok – mondta nekik Sachs. A lépcsőn azért még mögöttük ment fel. Gondolatai inkább a bal kezében cipelt nehéz helyszínelőtáska körül forogtak, nem pedig a jobbjában szorongatott kis fekete pisztoly körül.

A régi időkben, az előtte való napokban Lincoln Rhyme nagy gyalogló volt. Volt valami a mozgásban, ami megnyugtatta. Egy séta a Central vagy a Washington Square Parkban, szaporább gyaloglás a divatnegyeden át. Persze gyakran megállt – anyagot gyűjtött az IRD- labor adatbázisaihoz –, de amikor a porszemcsék, növénydarabok és az építőanyagok darabkái is biztonságban pihentek, származási helyüket pedig bevezette a noteszába, újra elindult. Mérföldeken át csak gyalogolt és gyalogolt. Jelen állapotában az egyik legidegesítőbb az volt, hogy nem ereszthette ki a gőzt. Most lehunyta a szemét, és tarkóját a Storm Arrow kerekes szék fejtámlájához dörzsölte. Közben összeszorította a fogait. Kért Thomtól egy kis skót whiskyt. – Nem lenne szükséged tiszta agyra? – Nem. – Szerintem meg igen. Menj a pokolba, gondolta Rhyme, és még erősebben összeszorította a fogait. Thomnak majd le kell tisztítania a vérző ínyét, és meg kell szerveznie, hogy a fogorvos átjöjjön. És akkor vele is lehet majd szemétkedni. A távolból mennydörgés hallatszott, a lámpák egy pillanatra elhalványultak. Elképzelte Sachsot a taktikai csapat előtt. A lánynak persze igaza volt: egy ESU-csapat, ha teljesen átkutatja a lakást, csúnyán tönkreteszi a helyszínt. Mégis, Rhyme inkább Sachsért aggódott. Túlságosan nyughatatlan. Látta, hogy vakarja a bőrét, húzogatja a szemöldökét, rágja a körmét, Rhyme mindig is szkeptikus volt a pszichológia boszorkánykonyhájával kapcsolatban, de azért felismerte az önpusztító viselkedést, ha találkozott vele. Már autózott is a lánnyal – annak felturbózott sportkocsijában. 240-nel száguldottak, és Sachsot láthatóan nagyon idegesítette, hogy a Long Island-i utak minősége miatt nem mehetnek még gyorsabban. Amikor meghallotta a lány suttogó hangját, egy pillanatra meglepődött: – Rhyme, ott vagy? – Mondd, Amelia! Szünet. – Hagyjuk a keresztneveket, Rhyme! Nem hoz szerencsét. A férfi nevetéssel próbálkozott. Azt kívánta, bárcsak ne ezt a nevet mondta volna, nem is értette, hogy miért tette.

– A bejárati ajtónál vagyok. Be fogják dönteni egy kossal. A másik csapat ismét jelentést tett. Tényleg úgy gondolják, hogy nincs odabent. – Van rajtad védőfelszerelés? – Elcsórtam egy ügynök dzsekijét. Melltartó helyett most fekete müzlisdobozok vannak rajtam. – A harmadikon – hallatszott Dellray hangja. – Minden csapat fedezi az ajtót, ablakokat, de ne lépjenek be. Egy… Rhyme tépelődött. Annyira akarta a Táncost, hogy már szinte fájt, de borzalmasan aggódott a lányért. – Kettő… Sachs, a fenébe is, gondolta. Nem akarok aggódni érted… – Három… Halk reccsenést hallott, mint amikor egy tinédzser megropogtatja az ujjait, s azon kapta magát, hogy előrehajol. Nyakizma begörcsölt, így vissza kellett dőlnie. Thom azonnal megjelent és masszírozni kezdte. – Rendben vagyok – motyogta. – Köszönöm! Letörölnéd az izzadságot? Kérlek! Thom gyanakodva pillantott rá – a „kérlek” szó hallatán majd megtörölte Rhyme homlokát. Mit csinálsz, Sachs? Meg akarta kérdezni, de nem akarta elvonni a lány figyelmét a munkáról. Aztán hallotta, hogy levegő után kap. Tarkóján felállt a szőr. – Jesszus, Rhyme! – Mi az? Mondd már! – A nő… Horowitz. A hűtő ajtaja nyitva van. Ő meg odabent. Halott, de úgy néz ki… Ó, Istenem, a szeme… – Sachs… – Úgy fest, hogy még élve pakolta be oda. Mi a fenéért… – Lépj túl ezen, Sachs! Gyerünk, ne ezzel törődj! – Jézusom! Rhyme tudta, hogy Sachs klausztrofóbiás. El tudta képzelni, mennyire iszonyodhat az ilyen halál láttán. – Megkötözte vagy ragasztószalagot használt? – Ragasztószalagot. Valami átlátszó csomagolóragasztó van a száján. De a szeme, Rhyme… a szeme… – Ne hagyd, hogy eluralkodjon rajtad a sokk. A szalag jó felület lehet ujjlenyomatokhoz. Milyen a padló felülete? – A nappaliban szőnyeg van. A konyhában linóleum. És… – Egy sikoly. – Istenem! – Mi van? – Csak az egyik macska volt. Elém ugrott a kis szaros! Rhyme? – Igen? – Érzek valamit. Fura szagot. – Jól van! – Rhyme megtanította a lánynak, hogy mindig szimatoljon a levegőbe a helyszíneken. Ez volt az egyik első lépés, amit helyszíneléskor az ember meg kellett, hogy tegyen. – De mit értesz azon, hogy fura? – Savanyú szag. Valami vegyszer. Nem tudom hová tenni. Rhyme ekkor rájött, hogy valami nem stimmel. – Sachs – kérdezte hirtelen –, te nyitottad ki a hűtő ajtaját? – Nem. Így találtam. Úgy látom, egy székkel van kitámasztva. Miért, tűnődött Rhyme. Mért tesz ilyet? Gondolatai csak úgy száguldoztak. – A szag erősödik. Kissé füstös. A nő figyelemelterelés! Rhyme hirtelen rádöbbent erre. A tettes azért hagyta nyitva az ajtót, hogy a felderítő csapat biztosan a hullára koncentráljon. Ó, nem, már megint! – Sachs! Amit érzel, az a gyutacs! Egy késleltető kanóc. Egy újabb bomba! Kifelé, de azonnal! Azért hagyta nyitva a hűtő ajtaját, hogy becsalogasson.

– Micsoda? – Az egy gyutacs! Bombát telepített. Csak másodperceitek vannak. Kifelé! Futás! – Meg tudom szerezni a ragasztót! A nő szájáról. – Kifelé onnan a fenébe! – Meg tudom szerezni… Rhyme zörgést hallott, halk nyögést, aztán egy másodperc múlva a detonáció élesen visszhangzó dörejét. Olyan volt, mint amikor kalapáccsal ütnek egy bojlert. Csengett a füle. – Ne! – kiáltotta. – Jaj, ne! Sellittóra nézett, aki Rhyme iszonyodó arcát bámulta. – Mi történt, mi történt? – kérdezgette a nyomozó. A következő pillanatban Rhyme meghallotta egy férfi hangját a rádión keresztül – ijedt volt, kiáltozott. – Tűz van! Második emelet. A falak kirobbantak. Eltűntek… sebesültjeink vannak… Ó, Istenem. Mi történt vele? Nézd a vért! Mennyi vér! Segítség kell! A másodikra! A másodikra!

Stephen Kall körbesétált a húszas körzet körül a felső-nyugati negyedben. Az őrszoba nem volt túl messze a Central Parktól, s már látta a fákat. A keresztutcát, amelyben az épület állt, őrizték, de a biztonság nem volt túl komoly. Három rendőr állt az alacsony épület előtt, s nagyon idegesnek tűntek. A keleti oldalon azonban senki sem volt. Itt az ablakokat vastag acélrács védte. Stephen úgy tippelte, hogy itt lehetnek a zárkák. Befordult a sarkon, és délnek indult, a következő keresztutca felé. Ezen az utcán nem jártak kék ruhások, de látott őröket – két járőrt. Megnéztek minden elhaladó kocsit és gyalogost. Végigmérte az épületet, aztán továbbhaladt dél felé egy újabb saroknyit, és az őrszoba nyugati oldalára került. Átsuhant egy elhagyatott sikátoron, előszedte a keresőtávcsövét a hátizsákból, és a rendőrőrsöt fürkészte. Tudod ezt használni, katona? Uram, igen, tudom, uram! Az épület melletti parkolóban egy benzinkút állt. Egy rendőr éppen a kocsiját tankolta. Stephennek eddig sosem jutott eszébe, hogy a rendőrségi autókat nem a Shellnél vagy az Amocónál tankolják. Egy hosszú percig bámulta a kutat kicsi, nehéz Leica távcsövén át, majd visszatette az eszközt a helyére, és sietve nyugat felé indult. Mint mindig, most is tudatában volt annak, hogy kutatnak utána.

Tizenhatodik fejezet

A tizenkettedik a 45 órából

– Sachs! – üvöltötte ismét Rhyme. A fenébe, mégis mit gondolt ez a lány? Hogy lehetett ennyire gondatlan? – Mi történt? – kérdezte ismét Sellitto. – Mi folyik ott? Mi történt vele? – Egy bomba volt a Horowitz-lakásban – mondta Rhyme reménytelenül. – Sachs bent volt, amikor felrobbant. Hívd őket! Tudd meg, mi történt! Ott a headset. Mennyi vér… Végtelennek tűnt a három perc, amíg Sellittónak sikerült elérnie Dellrayt. – Fred! – kiáltotta Rhyme. – Mi van a lánnyal? Idegtépő csend a válasz előtt.

– Nincs jó hírem, Lincoln! Éppen most oltjuk a tüzet. Valami AP volt, a francba. Meg kellett volna néznünk! Bassza meg! Az AP-k, vagyis személytől független bombák általában plasztik robbanóanyagból készülnek vagy TNT-ből, és van bennük szilánkos anyag is – hogy a lehető legnagyobb pusztítást okozzák. Dellray folytatta. – Több falat kiütött, és a lakás nagy része kiégett. – Szünet. – Valamit meg kell mondanom, Lincoln. Találtunk… egy… – Dellray hangja, amely általában olyan magabiztos volt, most elcsuklott. – Mit? Kérdezte Rhyme. – Néhány testrészt… egy kezet. Egy kar egy darabját. Rhyme lehunyta a szemét, és olyan iszonyatot érzett, amit már évek óta sosem. Jeges villám csapott érzéketlen testébe. Sziszegve fújta ki a levegőt. – Lincoln! – kezdte Sellitto. – Még mindig keressük – folytatta Dellray. – Lehet, hogy nem halt meg. Meg fogjuk találni. Kórházba visszük. Megteszünk mindent, amit lehet. Tudod, hogy megteszünk mindent! Sachs, mi a fenéért csináltad ezt? Mért engedtem? Sosem lett volna szabad… Aztán recsegést hallott. Pattanást, olyan hangosat, mint egy tűzijáték. – Le tudná valaki…, le tudná valaki szedni rólam? – Sachs? – kiáltotta Rhyme a mikrofonba. Biztos volt benne, hogy a lány hangját hallotta. Aztán hallatszott, hogy valaki fulladozik, öklendezik. – Fújj – mondta. – Hú, a fenébe… ez gusztustalan. – Minden rendben? – A másik vonalhoz fordult: – Fred, hol van Sachs? – Te vagy az, Rhyme? – kérdezte a lány. – Nem hallok semmit. Valaki beszéljen hozzám! – Lincoln! – jelentkezett Dellray. – Megvan! Minden rendben vele. Semmi baja! – Amelia? Hallotta, hogy Dellray a mentősök után kiabál. Rhyme, akinek a teste már évek óta nem remegett, most észrevette, hogy bal gyűrűsujja láthatóan reszket. Ismét Dellray volt a vonalban. – Nem hall túl jól, Lincoln. Az történt, hogy… Úgy fest, hogy a nő holtteste volt az, amit láttunk. Horowitzé. Sachs éppen a robbanás előtt rángatta ki a hűtőből. A hulla fogta fel a robbanás erejének nagy részét. – Látom a tekintetedet, Lincoln! – mondta Sellitto. – Ne legyél vele túl kemény. De Lincoln ezt nem fogadhatta meg. – Mi a fenét képzeltél, Sachs? – kezdte komoran, fenyegetően. – Megmondtam, hogy bomba van bent. Tudtad, hogy ott a bomba, és ki kellett volna jönnöd! – Rhyme, te vagy az? A lány komédiázott. Rhyme erre esküdni mert volna. – Sachs… – Meg kellett szereznem azt a szalagot, Rhyme, ott vagy? Nem hallak. Műanyag ragasztószalag volt. Szükségünk van a fickó ujjlenyomatára. Te magad mondtad! – Komolyan mondom, lehetetlen egy alak vagy! – csattant fel a férfi. – Halló? Halló? Egy szavadat sem hallom. – Sachs, ne szórakozz velem! – Ellenőriznem kell valamit, Rhyme! Egy perc csend következett. – Sachs? Sachs, ott vagy? Mi a fenét… – Rhyme, figyelj! Megnéztem a szalagot a PoliLighttal. És találd ki, mi az eredmény! Van rajta egy részleges! Megvan a Táncos egy újlenyomata! Ez egy pillanatra beléfojtotta a szót, de hamar összeszedte magát, és folytatta dörgedelmeit. Már mélyen benne járt az előadásban, amikor rájött, hogy a süket vonalnak szónokol a lázongás büntetéséről.

A lány csapzott volt és elég szánalmasan nézett ki. – Hagyjuk a lehordást, Rhyme! Ostobaságot csináltam, de nem gondolkodtam. Csak cselekedtem. – M történt? – kérdezte a férfi. Komor arckifejezése egy pillanatra el is tűnt, annyira örült, hogy életben látja a lányt. – Már félúton jártam bent. Láttam az AP-töltetet az ajtó mögött, és nem hittem, hogy időben kijuthatnék. Kirántottam a hullát a hűtőből. A konyhaablak felé cipeltem. A bomba felrobbant, még mielőtt eljuthattam volna odáig. Mel Cooper belekukkantott a bizonyítékos zacskóba, amit Sachs a kezébe nyomott. Megvizsgálta a kormot és a bomba darabkáit. – M 45-ös töltet. TNT, ingás indítóval és negyvenöt másodperces késleltető kanóccal. Amikor betörték az ajtót, akkor indult be; ez gyújtotta meg a kanócot. Grafitot is látok, ami azt jelenti, hogy ez újabb TNT formula. Nagyon erős, nagyon gonosz. – Átkozott! – köpte Sellitto. – Késleltető… Biztos akart lenni benne, hogy a lehető legtöbb ember özönlik be a szobába, mielőtt felrobbanna. – Bármi, ami lenyomozható? – kérdezte Rhyme. – Hagyományos katonai anyag. Nem vezethet minket sehová, kivéve… – A seggfejhez, aki adta neki – motyogta Sellitto. – Phillip Hansenhez. – A nyomozó telefonja megcsörrent, ő pedig fogadta a hívást. Lehajtott fejel figyelt, majd bólintott. – Köszönöm! – mondta, és megszakította a hívást. – Mi történt? – kérdezte Sachs. A nyomozó lehunyta a szemét. Rhyme tudta, hogy Jerry Banksről kapott hírt. – Lon? – Jerryről van szó. – A nyomozó felnézett. Nagyot sóhajtott. – Életben marad. De elveszítette a karját. Nem tudták megmenteni. Túl nagy volt a roncsolás. – Ó, ne! – suttogta Rhyme. – Beszélhetek vele? – Nem – felelte a detektív – Még alszik. Rhyme a fiatalemberre gondolt, eszébe jutott, ahogy mindig rossz időben mondott rossz poénokat, ahogy a kósza tincsével babrált, s ahogy a borotva vágta sebhelyet vakargatta rózsaszín állán. – Sajnálom, Lon! A nyomozó a fejét rázta, pont úgy, ahogy Rhyme is vissza szokta utasítani a sajnálkozást. – Most más dolgok miatt kell aggódnunk. Ez való igaz! Rhyme meglátta a műanyag ragasztószalagot – a tapaszt, amit a Táncos használt. Ahogy Sachs, ő is látta a halvány rúzsnyomot a ragasztós oldalon. Sachs a bizonyítékot bámulta, de nem szakértő szemmel. Nem tudományos szemmel nézte. Tekintetében aggodalom villant. – Sachs? – kérdezte. – Miért tette ezt? – A bombára célzol? A lány a fejét rázta. – Miért tette be a hűtőbe? – A szájához emelte a kezét, és rágni kezdte a körmét. A tíz körme közül csak egy – a bal kis-ujján – volt hosszú és formás. Az összes többi le volt rágva. Néhány sötét volt a rászáradt vértől. – Azt hiszem, azért tette, mert el akarta terelni a figyelmünket, hogy ne a bombára fókuszáljunk – felelte a nyomelemző. – Egy hulla a hűtőben… ez felkelti az ember érdeklődését. – Nem úgy értettem! – mondta a lány. – A halál oka fulladás volt. Még élve tette be oda. Miért? Szadista hajlamai vannak vagy mi? – Nem, a Táncos nem szadista – felelte Rhyme. – Nem engedheti meg magának, hogy az legyen. Egyetlen késztetése, hogy elvégezze a munkát, és elég önuralma van ahhoz, hogy minden egyéb vágyát elfojtsa. Hogy miért fojtotta meg, mikor használhatott volna kést vagy kötelet is? Nem tudom biztosan, de lehet, hogy ez még jól jön nekünk. – Hogyan? – Talán volt valami a nőben, amit utált, ezért a lehető legfájdalmasabb módon akarta megölni.

– Értem, de miért jöhet ez jól nekünk? – kérdezte Sellitto. – Mert – Sachs volt az, aki felelt – ez azt jelenti, hogy talán kezdi elveszíteni a hidegvérét. Gondatlanná válik. – Pontosan! – kiáltotta Rhyme, s nagyon büszke volt Sachsra, amiért levonta a következtetést. De a lány nem vette észre az elismerő mosolyt. Szorosan lehunyta a szemét, és a fejét rázta. Valószínűleg ismét maga előtt látta a nő iszonyodó, üveges tekintetét. Az emberek többsége azt hiszi, hogy a nyomszakértők érzéketlenek (hányszor vágta ezt Rhyme fejéhez a volt felesége!), de igazság szerint a legjobbak szívszorítóan együtt éreztek az áldozatokkal a helyszíneken, ahol dolgoztak. Sachs is közéjük tartozott. – Sachs – suttogta Rhyme halkan a lenyomat? – A lány ránézett. – Azt mondtad, hogy találtál egy ujjlenyomatot. Gyorsan kellene dolgoznunk. Sachs bólintott. – Részleges. – Feltartotta a zacskót. – Lehet, hogy a nőé? – Nem, levettem az ő lenyomatait is. Beletelt némi időbe, mire megtaláltam mindkét kezét. De a lenyomat kétségtelenül nem az övé. – Mel! – mondta Rhyme. A technikus a SuperGlue keret alá tette a ragasztószalag darabot, és felmelegített egy kis ragasztót. Egy ujjlenyomat aprócska része azonnal láthatóvá vált. Cooper a fejét rázta. – Nem hiszem el – motyogta. – Mi az? – A Táncos letörölte a szalagot. Tudhatta, hogy kesztyű nélkül is hozzáért. Csak egy aprócska részleges maradt rajta. Rhyme és Cooper is tagjai voltak az Azonosítók Nemzetközi Szövetségének. Szakértői voltak az ujjlenyomat DNS alapján történő azonosításnak és az odontológiának is – a fogmaradványok alapján történő azonosításnak. De ez a bizonyos lenyomat – mint az, amit a fémen találtak az időzítőnél – kifogott rajtuk. Ha létezett szakértő, aki képes volt megtalálni és azonosítani egy ujjlenyomatot, akkor ők ketten voltak azok. De ezzel nem mentek többre. – Nyomtasd ki és ragaszd fel! – motyogta Rhyme. – Oda, a falra! – Rutinból cselekedtek, mert az embernek ebben a szakmában ez a dolga. De Rhyme nagyon ideges volt. Sachs csaknem meghalt a nagy büdös semmiért. Edmond Locard, a híres francia nyomszakértő kidolgozott egy elméletet, amelyet róla neveztek el. Azt mondta, hogy elkövető és áldozat között minden találkozáskor nyomjelcsere történik. Lehet, hogy a nyomjel csak mikroszkopikus méretű, de a csere megtörténik. Rhyme azonban már kezdte azt hinni, hogy ha van valaki, aki meg tudja hazudtolni Locard elméletét, az biztosan a Koporsótáncos. Sellitto látva Rhyme arcán az elkeseredést, megszólalt: – Ott a csapda az őrszobánál. Ha szerencsénk van, elkapjuk. – Reménykedjünk! Ránk férne már egy kis szerencse! Lehunyta a szemét, és a párnán pihentette kicsit a fejét. Thom azonnal reagált: – Majdnem tizenegy óra van. Ideje lefeküdni! Van idő, amikor könnyű megfeledkezni a testről, még annak létezéséről is – főleg ilyen időszakokban, amikor emberéletek függnek tőlünk, amikor ki kell lépnünk a testi mivoltunkból, és csak dolgozni, dolgozni, dolgozni… A normális korlátokat messze túl kell lépni. De Lincoln Rhyme- nak olyan teste volt, amit nem lehetett elhanyagolni. A felfekvések szepszishez, vérmérgezéshez vezethetnek. A folyadék a tüdőben tüdőgyulladást okozhat. Nem katéterezték be a hólyagot? Nem masszírozták a beleket, hogy serkentsék a mozgásukat? A Spenco csizma túl szorosra lett húzva? Az eredmény dysreflexia, ami szélütéshez is vezethet. A kimerültség önmagában is okozhat rohamot. A halálnak túl sok arca van… – Le kell feküdnöd – mondta Thom. – Nekem most muszáj… – Aludnod! Igen, aludnod muszáj.

Rhyme megadta magát. Tényleg nagyon fáradt volt. – Rendben, Thom! Rendben. – A lift felé indult a székkel. – Ah, van még valami! – Hátranézett. – Fel tudnál jönni utánam pár perc múlva, Sachs? A lány bólintott, és nézte, ahogy becsukódik a kicsiny lift ajtaja.

A Clinitronban találta meg a férfit. Sachs tíz percet várt, hogy Rhyme biztosan túljusson a lefekvés előtti tennivalókon – Thom betette a katétert, és megmosta munkaadója fogát. Sachs tudta, hogy Rhyme nyersen fogalmaz – megvolt benne a nyomorékokra jellemző szabadszájúság. De tudta azt is, hogy vannak olyan testi funkciók, amelyeknél jobban szerette, ha ő nincs jelen. Az időt arra használta fel, hogy lezuhanyozzon a földszinti fürdőszobában, tiszta ruhát vett – a sajátját –, amit Thom véletlenül éppen megtalált az alagsorban, a mosószobában. A lámpa alig pislákolt. Rhyme úgy dörgölte a tarkóját a párnába, mint a medvék a hátukat a fák törzsébe, ha viszket nekik. A Clinitron volt a világon a legkényelmesebb ágy Vagy fél tonnát nyomott, egy masszív darabból állt, és a beépített üvegcsöveken át meleg levegőt fújt felfelé. – Sachs, ma igazán szép munkát végeztél. Túljártál az eszén. Kivéve azt az apróságot, hogy nekem köszönhetően Jerry Banks elvesztette a fél karját, gondolta Sachs. És hagytam, hogy elmeneküljön a Táncos. A bárszekrényhez sétált, töltött magának egy pohár Macallant, és felvonta a szemöldökét. – Persze – mondta a férfi. – Anyatej, homéroszi búfelejtő… A lány lerúgta a cipőjét, és felhúzta a blúzát, hogy megnézze a horzsolását. – Áú! – sziszegte Rhyme. A horzsolásnak olyan alakja volt, mint Missouri államnak, és lila volt, mint egy padlizsán. – Nem szeretem a bombákat – mondta a lány. – Sosem voltam ilyen közel egyhez sem. És nem szeretem őket. Sachs kinyitotta a táskáját, és szárazon bekapott három aszpirint (ezt a trükköt az ízületi gyulladás kapcsán gyorsan megtanulta). Az ablakhoz sétált. A sólymok ott voltak. Gyönyörű madarak. Nem nagyok. 35-40 centiméter hosszúak. Kutyának kicsik, de madárnak… lenyűgözőek. A csőrük olyan volt, mint a földön kívüli lény karma a Nyolcadik utas a halálban… – Jól vagy, Sachs? Mondd meg az igazat! – Rendben vagyok. Visszalépett a székhez, és ivott még egy kortyot a füstös ízű italból. – Itt maradsz ma éjjel? – kérdezte Rhyme. Időnként itt töltötte az éjszakát. Néha a heverőn, néha pedig az ágyban, Rhyme mellett. Talán a meleg szellő tette, talán a puszta tény, hogy egy másik ember mellett hajthatta álomra a fejét – nem tudta, hogy mi lehet az oka –, mindenesetre sehol sem tudott olyan jókat aludni, mint ebben az ágyban. Azóta nem élvezte ennyire egy másik ember testi közelségét, hogy szétmentek utolsó barátjával, Nickkel. Ő és Rhyme csak feküdtek és beszélgettek. Sachs az autókról, a pisztolypárbajokról, az anyjáról és a keresztlányáról mesélt neki. Apja teljes életéről és szomorú, elnyújtott haldoklásáról. Sokkal több személyes élményt mesélt el neki, mint a férfi neki. De ez így rendben is volt. Imádta hallgatni a férfit, bármiről is mesélt. Rhyme elméje hihetetlen volt. Mesélt a régi New Yorkról, olyan maffia-leszámolásokról, amelyekről a világ többi része sosem hallott, olyan tiszta helyszínekről, amelyek teljesen reménytelennek tűntek, egészen addig, míg a kutatók meg nem találták azt az egy porszemet, nyálcseppecskét, körömdarabot, hajszálat vagy szövetszálat, amely megmutatta, hogy ki az elkövető, vagy hogy hol lakik – vagyis megmutatta ezeket Rhyme-nak, másnak azonban nem feltétlenül. Nem, az ő elméje sosem pihent. Sachs tudta, hogy a baleset előtt Rhyme folyton New York utcáit járta, talajmintákat, üvegmintákat, növényeket és kődarabokat gyűjtött – mindent, ami segíthetett neki az ügyek megoldásában. Olyan volt, mintha a nyughatatlanság a hasznavehetetlen lábából átköltözött volna a fejébe, s az gondolatban még éjjel is az utcákat rótta volna. De ez az éjszaka most más volt. Rhyme gondolatai másfelé jártak. Sachs nem bánta a gorombaságát – ez jó volt, mivel a férfi gyakran volt goromba. De azt nem szerette, ha máshol jár gondolatban. Leült az ágy szélére.

Rhyme arról beszélt, ami miatt magához hívta: – Sachs… Lon elmesélte nekem. A reptéren történteket. – A lány vállat vont. – Nem tehettél volna semmit azon kívül, hogy megöleted magad. Helyesen cselekedtél, amikor fedezékbe vonultál. Az első lövés a távolságot mérte fel… a második biztosan eltalált volna. – Volt két-három másodpercem. Eltalálhattam volna. Tudom, hogy képes lettem volna rá. – Ne légy nyughatatlan, Sachs! Az a bomba… A lány villámló tekintete láttán elhallgatott. – El akarom kapni, kerül, amibe kerül! Az az érzésem, hogy te is éppen ennyire el akarod kapni. Azt hiszem, kockázatot is vállalnál. Talán vállalsz is kockázatot – tette hozzá epésen. Ennek nagyobb volt a hatása, mint amire számított. Pislogott, elnézett. De nem mondott semmit, csak belekortyolt a whiskybe. – Kérdezhetek valamit? – vetette fel Sachs. – Ha nem akarsz válaszolni, csak küldj el nyugodtan a francba! – Ugyan már, Sachs! Vannak nekünk titkaink egymás előtt? Nem hiszem. A lány a földre szegezte tekintetét. – Emlékszem, egyszer meséltem neked Nickről. Hogy mit éreztem iránta, meg ilyenek. Meg hogy miért volt olyan kemény, ami közöttünk történt. A férfi biccentett. – Én akkor megkérdeztem, hogy éreztél-e valakivel kapcsolatban ilyet. Te pedig azt mondtad, hogy igen, de nem Blaine volt az. – A férfira nézett. Rhyme gyorsan összeszedte magát, de mégsem elég gyorsan. A lány észrevette, hogy fájdalmas pontra tapintott. – Emlékszem – felelte. – Ki volt az? Ha nem akarsz beszélni róla… – Nem bánom. A neve Claire volt. Claire Trilling. Micsoda családnév, mi? – Biztos ugyanazon kellett keresztül mennie a suliban, mint nekem. Amelia Szex. Amelia Zokni… Hogyan találkoztatok? – Hát… – A férfi nevetett azon, hogy mennyire nem akaródzik erről beszélnie. – A rendőrségen. – Zsaru volt? – Sachs ezen meglepődött. – Igen. – Mi történt? – Eléggé… bonyolult kapcsolat volt. – Rhyme szomorkásán rázta a fejét. – Én nős voltam, neki szintén volt férje. Csak ugye nem egymásnak voltunk házastársai. – Gyerekek? – Volt egy lánya. – Tehát szakítottatok? – Nem működött volna, Sachs. Persze Blaine és én arra ítéltettünk, hogy elváljunk vagy megöljük egymást. Csak idő kérdése volt. De Claire… aggódott a lánya miatt, hogy ha elválnak, a férje magával viszi a kislányt. Nem szerette a férjét, de ettől az még jó ember volt. Nagyon szerette a gyereket. – Ismerted? – A kislányt? Igen. – Találkozol meg vele mostanában? A nővel? – Nem. Ez már a múlt. Nincs is már a rendőrségnél. – A baleset után szakítottatok? – Nem, nem, még előtte. – De tud róla, hogy megsérültél, ugye? – Nem – felelte Rhyme némi habozás után. – Mért nem mondtad el neki? Szünet. – Megvolt annak az oka… Fura, hogy így felhoztad. Már évek óta nem gondoltam rá. Szórakozottan elmosolyodott, mire Sachson átnyilallt a fájdalom – valódi fájdalom volt, mint az, amit az ütés okozott, amely Missouri államot odafestette az oldalára. Mert amit a férfi mondott, az hazugság volt. Igenis gondolt erre a nőre. Sachs nem hitt a női megérzésben, de hitt a

zsaruösztönökben. Túl régóta volt már a szakmában ahhoz, hogy ne higgyen az ilyen intuícióknak. Tudta, hogy Rhyme igenis gondolt Ms. Trillingre. Érzései természetesen nevetségesek voltak. Nem volt türelme a féltékenykedéshez. Nem volt féltékeny Nick munkájára sem – titkos ügynök volt, olykor heteket töltött az utcán. Nem volt féltékeny a kurvákra és a szőke csodákra sem, akikkel a megbízatások során együtt iszogatott. És féltékenység ide vagy oda, ugyan mit is remélhetett Rhyme-tól? Többször beszélt róla az anyjának. A begyöpösödött idős hölgy pedig többnyire így reagált: „Jó dolog kedvesnek lenni egy szerencsétlen nyomorékkal.” Ezzel pedig nagyjából le is írta azt, amivé a kapcsolatuk fejlődhetett. Ennél több sosem lehet. Ez több, mint nevetséges. Mégis féltékeny. És nem Claire miatt. Percey Clayre féltékeny. Sachs nem tudta elfelejteni, hogyan néztek egymásra korábban, amikor egymás mellett ültek a férfi szobájában. Újabb adag skót méreg. Eszébe jutottak azok az éjszakák, amelyeket átbeszélgettek itt Rhyme-mal az esetekről, és itták a remek italt. Ó, remek! Már szentimentális is vagyok, gondolta. Ez aztán az érett érzelem. Még az írmagját is ki kell irtanom magamból. De ehelyett újabb adag skót whiskyvel tompította az érzést. Percey nem volt vonzó asszony, de ez nem jelentett semmit; Sachsnak egy hétbe telt csak a Chantelle-nél – a modellügynökségnél a Madison sugárúton, ahol több évig dolgozott –, hogy megértse a szépség tragédiáját. A férfiak imádják nézni a szép nőket, de semmitől sem félnek jobban, mint tőlük. – Kérsz még egy kortyot? – kérdezte. – Nem – felelte Rhyme. Most gondolkodás nélkül leereszkedett, és a férfi párnájára hajtotta a fejét. Fura, hogy mennyire alkalmazkodunk a helyzetekhez, gondolta. Rhyme persze nem tudta a mellkasára húzni és átölelni. De ehelyett egy másik gesztust használt – a lány fejéhez hajtotta a saját fejét. Sokszor aludtak el így. Ezen az estén azonban merevséget, távolságtartást érzett. Úgy érezte, elveszíti a férfit. Nem tudott másra gondolni, csak arra, hogy közel akar hozzá lenni. Olyan közel, amennyire csak lehetséges. Sachs egyszer a keresztlánya anyjának, Amynek megvallotta Rhyme iránti érzéseit. A nő elgondolkodott, hogy mi lehet a vonzalom oka, majd eljutott a maga kis következtetéséhez. – Talán éppen az az oka, tudod, hogy nem tud mozogni. Férfi, de nem uralkodhat feletted. Talán ettől kattantál rá. De Sachs tudta, hogy ennek éppen az ellenkezőjéről van szó. Attól kattant rá, hogy a férfi tökéletesen a helyzet ura annak ellenére, hogy nem tud mozogni. Szavak töredékei suhantak el mellette – Rhyme Claire-ről beszélt, aztán a Táncosról. Hátrahajtotta a fejét, és a férfi keskeny ajkára nézett. Keze vándorútra indult. A férfi persze nem érezhette a simogatást, de látta a tökéletes ujjakat – a tönkretett körmökkel – mozogni a mellkasán, végig a sima testén. Thom naponta megmozgatta egy passzív mozdulatsorral, és bár Rhyme nem volt izmos, teste egy fiatal emberé volt. Mintha az öregedés folyamata a baleset napján megállt volna. – Sachs? A lány keze lejjebb vándorolt. Légzése felgyorsult. Letolta a takarót. Thom egy pólót húzott Rhyme-ra éjszakára. A lány feltűrte, és a férfi csupasz mellkasát kezdte simogatni. Aztán lehúzta a saját pólóját, kikapcsolta a melltartóját, s barna bőrét a férfi sápadt bőréhez nyomta. Arra számított, hogy az hideg lesz, de meglepetten érezte, hogy forró, sokkal forróbb, mint az övé. Még erősebben kezdte dörzsölni. Megcsókolta a férfi arcát, a szája szegletét, aztán a száját. – Sachs, ne… Hallgass rám, kérlek! Ne! De nem hallgatott rá. Sosem vallotta be a férfinak, de pár hónappal azelőtt vásárolt egy könyvet, amelynek címe az volt, hogy A rokkant szerető. Sachs meglepetten olvasta benne, hogy még a kvadriplégiások is képesek szeretkezni, és gyermekeket nemzeni. A férfi szaporítószervnek ugyanis szó szerint önálló vezérlése

van, és a gerincvelő sérülése csak az egyik fajta stimulust iktatja ki. A mozgáskorlátozottak is tökéletes erekciót tudnak produkálni. Az igaz, hogy nem érezhetik, de – ami Sachsot illette – a fizikai gyönyör csak egy része volt az eseménynek. Gyakran a kevésbé jelentős része. Igazából a közelség számított; olyan magasságba repítette, amit ezer nyálas moziorgazmus sem volt képes elérni. Gyanította, hogy Rhyme is hasonlóképpen vélekedhet erről. Ismét megcsókolta. Határozottabban. Egy pillanatnyi habozás után a férfi visszacsókolta. Nem lepődött meg, hogy Rhyme jól csókol. A sötét szempár után a tökéletes szája volt az első dolog, amire felfigyelt. Aztán a férfi elhúzta a fejét: – Ne, Sachs, ne… – Csitt… – kezét a takaró alá csúsztatta, és dörzsölni, simogatni kezdte. – Csak az, hogy… Micsoda, tűnődött. Talán az, hogy nem működhet a dolog? De úgy tűnt, határozottan jól működik. Érezte, hogy a férfi megmerevedik a keze alatt, méghozzá gyorsabban, mint néhány egykori macsó szeretője. Fölébe kerekedett, lerúgta a takarót és pokrócot, lehajolt és ismét megcsókolta. Ó, mennyire akarta, hogy így legyenek, szemtől szembe, olyan közel, amennyire csak lehet! Meg akarta vele értetni, hogy számára ő a tökéletes férfi. Úgy, ahogy van. Leengedte a haját, hagyta, hogy a férfira hulljon. Lehajolt, megint megcsókolta. Rhyme visszacsókolta. Szájuk egy egész, hosszú percnek tűnő időre egymásnak feszült. Aztán a férfi váratlanul megrázta a fejét, de olyan hevesen, hogy Sachs először megijedt. Azt hitte, diszreflexiás rohama van. – Ne! – suttogta Rhyme. Sachs egyjátékos, szenvedélyes vagy legalább flörtölős „nem túl jó ötlet” felszólalásra számított, de a férfi gyengének hallatszott. Üres hangja a lány szívébe döfött. Legurult Rhymeról, és egy párnát szorított a melle elé. – Nem, Amelia! Sajnálom, de nem! A lány arca égett a szégyentől. Nem tudott másra gondolni, csak arra, hogy korábban hányszor volt olyan férfival, akit nem tekintett többnek, mint barátnak vagy plátói randinak, és mennyire megijedt aztán, amikor a fickó tapogatni kezdte, akár egy tinédzser. Hangjában akkor ugyanaz a zavartság csengett, mint most Rhyme hangjában. Most végre megértette: csak ennyit jelent a férfinak. Egy társ. Egy kolléga. Egy barát, esetleg nagy B-vel. – Sajnálom, Sachs… nem vagyok rá képes. A komplikációk… Komplikáció? Sachs nem látott semmi ilyesmit, kivéve persze azt a tényt, hogy a férfi nem szerette őt. – Nem, sajnálom – mondta ridegen. – Ostobaság volt. Túl sokat benyakaltam abból az átkozott malátapálinkából. Sosem bírtam az alkoholt, te is tudod. – Sachs! Öltözködés közben feszült mosoly ült ki az arcára. – Sachs, hadd mondjak valamit! – Nem. – Egyetlen szót sem akart már hallani. – Sachs… – Mennem kell! Hamar visszaérek. – Mondani akarok valamit! De Rhyme nem kapott esélyt, hogy bármit is mondjon, akár magyarázkodni akart, akár bocsánatot kérni, akár vallomást tenni. Vagy leckéztetni. Erős kopogás szakította őket félbe. Mielőtt még Rhyme megkérdezhette volna, hogy ki az, Lon Sellitto berobbant a szobába. Bíráskodás nélkül pillantott Sachsra, majd Rhyme-ra, és nagy bejelentést tett: – Most jött a hír Bo srácaitól, a húszasból. A Táncos ott járt, felmérte a terepet. Az átkozott kurafi bekapta a horgot! Most el kell kapnunk, Lincoln. Ezúttal elkapjuk!

– Pár órával ezelőtt – folytatta a nyomozó a történetet – az S&S fiúk közül páran láttak egy fehér férfit a húszas körzeti őrszoba körül ólálkodni. Beosont egy sikátorba, és úgy nézett ki, hogy az őrzést méri fel éppen. Aztán látták, hogy távcsővel az őrszoba melletti benzinkutat fürkészi. – Benzinkút? Az RME-knek? – Rádiós mobil egységek, ezek a járőrkocsik. – Igen. – Követték? – Próbálták. De eltűnt, mielőtt még a közelébe juthattak volna. Rhyme tisztában volt vele, hogy Sachs diszkréten éppen a blúza felső gombját gombolja… Beszélnie kell vele a történtekről. Meg kell vele értetnie… De azok alapján, amiket Sellitto közölt, erre még várnia kell. – Egyre jobb. Fél órával ezelőtt hírt kaptunk egy tartálykocsi-rablásról. Rollins Distributing vállalat. Felső-nyugati negyed, a folyó közelében. Benzint szállítanak a független kis kutakhoz. Valaki elvágta a drótkerítést. Az őr ezt meghallotta és kiment, hogy ellenőrizze a helyzetet. Leütötték. Még a szart is kiverték belőle. Aztán a tettes meglépett az egyik tartálykocsival. – A rendőrségnek is a Rollins szállít benzint? – Nem, de ki tudja? A Táncos a húszashoz érkezik egy tankerben, az őrök nem gondolnak semmi rosszra, átengedik, és ezután… Sachs közbevágott: – A tanker felrobban. Ezen Sellitto meglepődött. – Azt hittem, csak arra használja majd, hogy bejusson. Lehet, hogy robbantani akar? Rhyme komoran bólintott. Dühös volt magára. Sachsnak igaza volt. – Túltaktikáztuk magunkat. Sosem gondoltam, hogy ilyesmi is az eszébe juthat. Jesszus, ha egy tanker felrobban ott… – Egy műtrágyás bomba? – Nem – mondta Rhyme. – Nem hiszem, hogy lenne ideje olyat összerakni. De csak egy AP-gyújtót kell a gép oldalára szerelnie egy kis töltettel, és máris van egy remek benzines bombája. Az egész körzet porig ég. Ki kell üríteni a környéket. Evakuálni kell mindenkit. Csendben. – Csendben – motyogta Sellitto. – Mi sem egyszerűbb. – Hogy van a fickó a tankerállomásról? Tud már beszélni? – Tud, de hátulról ütötték le. Nem látott semmit. – Akkor legalább a ruháit hozzák ide. Sachs! – A lány szemébe nézett. – Átmennél a kórházba, elhoznád a holmit? Te tudod, hogyan kell csomagolni, hogy a nyomok megmaradjanak. Aztán nézd át a helyszínt, ahol a tankert lopta. Eltűnődött, hogy mi lesz a lány válasza. Azon sem lepődött volna meg, ha szó nélkül kisétál az ajtón. De a lány nyugodt, gyönyörű arcán ugyanazt látta tükröződni, amit maga is érzett: megkönnyebbülést, amiért a Táncos közbelépett, és megakadályozta katasztrofális estéjük további borzalmait. Végre, végre egy kis szerencse, amiért Rhyme annyira fohászkodott. Sachs egy óra múltán érkezett vissza. Fölemelt egy nejlonzacskót, amiben egy csípőfogó pihent. – A drótkerítés mellett találtam. Az őr biztos meglepte a Táncost, és ő elejtette. – Igen! – kiáltotta Rhyme. – Sosem gondoltam, hogy ilyen hibát is elkövethet. Talán kezd fáradni… Nem tudom, mi lehet vele. Rhyme a csípőfogóra pillantott. Kérlek, Istenem, fohászkodott – legyen rajta egy ujjlenyomat! De a nyúzott Mel Cooper – aki az emelet egyik kisebb szobájában aludt – átment minden egyes négyzetmilliméteren. Egyetlen nyomatrészletet sem talált. – Mondhat nekünk bármit is? – kérdezte Rhyme. – Craftsman gyártmányú, jó minőségű, az ország összes Sears áruházában forgalmazzák. A garázsokban rendezett vásárokon és a telepeken pár dolcsiért megkaphatod. Rhyme undorodva fújt egyet. Egy percig csak bámulta a szerszámot. – Eszköznyomok? Cooper furcsállóan nézett rá. Eszköznyomnak azokat a jeleket nevezték, amelyeket a bűnözők a tett színhelyén hagytak az eszközzel, amit használtak – a csavarhúzóval, harapófogóval, tolvajkulccsal,

emelőrúddal, reszelővel, ilyesmivel. Rhyme egyszer kizárólag egyetlen, egy rézlapon hagyott V nyom alapján kapcsolt össze egy tettest a helyszínnel. A nyom egyezett a tettes műhelyében talált egyik vésőn látható egyenetlenséggel. Itt viszont az eszköz volt meg, nem pedig annak bármiféle nyoma. Cooper nem értette, milyen eszköznyomokra célozhat Rhyme. – Az eszközön lévő nyomokra célzok – mondta a szakértő türelmetlenül. – Talán a Táncos elvágott vele valami jellegzetes dolgot is, valamit, amiből megtudhatjuk, hogy merre bujkál. – Ja! – Cooper megvizsgálta a szerszám élét. – Kicsit kopott, de… Te látsz valami szokatlant? Rhyme nem látott semmit. – Kapard meg az élét és a nyelet is! Nézzük, hátha maradt rajta valami. Cooper átfuttatta a mintát a gázkromatográfon. – Hü! – motyogta, miközben átfutotta az eredménylistát. – Ezt hallgassátok. RDX, aszfalt és műselyem. – Detonátorzsinór – mondta Rhyme. – Drótvágóval nyisszantotta el? – kérdezte Sachs. – Meg lehet ezt csinálni? – Á, stabil, mint a ruhaszárító zsinór – mondta Rhyme szórakozottan, s közben elképzelte, hogy mit tenne vagy ezer gallon égő benzin a húszas körlet szomszédságával. El kellett volna őket küldenem, Perceyt és Hale-t, gondolta. Védőőrizet alá kellett volna őket helyezni, és elküldeni Montanába, amíg a bíróság összeül. Állati nagy ostobaság volt ez a csapdás játék. – Lincoln! – mondta Sellitto. – Meg kell találnunk azt a tankert! – Van egy kis időnk – mondta Rhyme. – Nem fog semmivel sem próbálkozni reggelig. Fedő sztorira lesz szüksége a szállításhoz. Még valami, Mel? Valami nyomjel? Cooper átvilágította az összeporszívózott anyagot is. – Por, téglapor. Várj… van itt még valami. Szövetszálak. Átfuttassam az ICG-n? – Igen! A technikus a monitor fölé hajolt, amint az eredmények kijöttek. – Oké, oké, növényi szálak. Papírban használatosak. És van egy vegyület… NH4-OH. – Ammónium-hidroxid – mondta Rhyme. – Ammónia? – kérdezte Sellitto. – Talán tévedsz a műtrágya bombával kapcsolatban. – Van olaj? – kérdezte Rhyme. – Nincs. – A szövetszál az ammóniával a markolatról vagy az élről származik? – Egyikről sem. Az őr ruháján volt, akit leütött. Ammónia – tűnődött Rhyme. Megkérte Coopert, hogy nézze meg az egyik szálat elektromos mikroszkóp alatt is. – Erős nagyításban. Hogyan kapcsolódik az ammónia? A monitor bekapcsolt. A szál úgy nézett ki rajta, mint egy fatörzs. – Azt hiszem, rámelegedett… Újabb titok. Papír és ammónia… Rhyme az órára nézett. Hajnali 2:40 volt. Rájött, hogy Sellitto kérdezett tőle valamit. Fölemelte a fejét. – Azt kérdeztem – ismételte el a detektív –, hogy evakuáljuk-e az őrszoba körül élőket? Úgy értem, jobb most, mint később, amikor már közelebb lesz a támadás várható időpontja… Rhyme egy percig csak ült, és bámulta a SEM-en a szövetszál kékes fatörzsképét. Aztán hirtelen megszólalt: – Igen. Ki kell onnan hozni mindenkit! Evakuáljuk az őrszoba körüli házakat! Nézzük csak… minden oldalon a negyedik lakásig és az utca túloldalán is. – Olyan sokat? – kérdezte Sellitto, majd halkan felnevetett. – Komolyan gondolod, hogy ezt meg kell tennünk? Rhyme felnézett a detektívre: – Nem, meggondoltam magam. Az egész tömböt. Evakuálni kell az egész tömböt. Most azonnal! És küldd oda Haumannt és Dellrayt! Nem érdekel, hogy hol vannak most. Szükség van rájuk, azonnal!

Tizenhetedik fejezet

A huszonkettedik a 45 órából

Néhányan aludtak. Sellitto egy karosszékben, s gyűröttebben ébredt, mint valaha. A haja égnek állt. Cooper a földszinten talált magának helyet. Sachs az éjszakát a földszinten, egy heverőn, aztán az egyik emeleti hálószobában töltötte. Már nem érdekelte a Clinitron. Thom, a drága buzgómócsing – aki maga is még kissé álmos volt – már javában szöszmötölt, Rhyme vérnyomását mérte. A városi házat betöltötte a friss kávé illata. Hajnal után jártak, és Rhyme a bizonyítéktáblázatokat bámulta. Négyig voltak fent, megtárgyalták, hogyan kaphatnák el a Táncost – és állták a sarat a számtalan, evakuációval kapcsolatos panasszal szemben. Működhet a terv? Besétálhat a Táncos a csapdájukba? Rhyme szentül hitt benne. De volt még egy kérdés, amire nem szeretett gondolni, azonban tudta, hogy nem hagyhatja figyelmen kívül. Vajon mekkora csattanással jár majd a csapda bezárulása? A Táncos a saját térfelén is elég halálos volt. Milyen lesz, ha sarokba szorítják? Thom körbekínálta a kávét, aztán átnézték Dellray taktikai térképét. Rhyme, ismét a Storm Arrow- ban, a helyére gurult, és ő is a térképet kezdte böngészni. – Mindenki a helyén van? – kérdezte Sellittótól és Dellraytől. Mind Haumann 32-E csapatai, mind pedig a déli és keleti körzet FBI SWAT-ügynökeiből összeállt csapata készen állt. Az éj sötétjében vonultak be, csatornákon, alagsorokon és háztetőkön át, teljes városi álcában; Rhyme-ot meggyőzték, hogy a Táncos megfigyeli célpontjait. – Ma éjjel nem fog aludni – mondta Rhyme. – Biztos vagy benne, hogy így akar majd bejutni, Lincoln? – kérdezte Sellitto bizonytalanul. Biztos-e? – kérdezte magában. Ugyan miben lehet az ember biztos, ha a Koporsótáncossal áll szemben? Leghalálosabb fegyvere a megtévesztés… – Kilencvenkettő egész hét tized százalékig vagyok benne biztos – felelte Rhyme komoran. Sellitto halkan felnevetett. Ekkor szólalt meg a bejárati ajtó csengője. Egy perc múlva tömzsi, középkorú fickó jelent meg a nappali ajtajában, akit Rhyme nem ismert. Dellray sóhaja arra utalt, hogy valami rossz hír várható. Láthatóan Sellitto is ismerte a fickót – óvatosan biccentett felé. Reginald Eliopolosként mutatkozott be mint a déli körzet szövetségi ügyészének asszisztense. Rhyme-nak ekkor eszébe jutott, hogy ő vezeti a vádemelést a Phillip Hansen-ügyben. – Maga Lincoln Rhyme? Csupa jót hallottam magáról. Hm-hm. Hm-hm. – Azonnal előrelépett, és automatikusan a kezét nyújtotta. Aztán rájött, hogy ez felesleges gesztus volt, ezért egy hirtelen ötlettől vezérelve Dellray felé fordult. A titkos ügynök vonakodva megrázta a kezét. – Fred, örülök, hogy látom – mondta Eliopolos, de a vidám hangnem ellentétes volt a valós érzelmekkel. Rhyme eltűnődött, hogy vajon mi lehet a két férfi közötti ellenségesség alapja. Az ügyész nem foglalkozott Sellittóval és Mel Cooperrel. Thom ösztönösen megérezte, hogy mi a helyzet, és nem kínálta kávéval a jövevényt. – Hm-hm. Hm-hm-hm. Hallom, szép kis akciót hoztak össze együtt. Nem nagyon egyeztettek ugyan a fiúkkal odafent, de a pokolba is, magam is tudom, hogy milyen az, amikor improvizálni kell. Van úgy, hogy az ember nem vesztegetheti a drága idejét holmi aláírások összegyűjtésére. – Eliopolos egy analizátor mikroszkóphoz sétált és belenézett. – Hm-hm – mondta, bár Rhyme nem igazán tudta, hogy mit láthatott, hiszen a gép lámpája ki volt kapcsolva. – Talán… – kezdte volna Rhyme.

– A tárgy? Hogy térjek a tárgyra? – Eliopolos megperdült. – Rendben. A következőről van szó. A belvárosi szövetségi épület előtt áll egy páncélozott kisbusz. Azt akarom, hogy a Hansen-ügy tanúi egy órán belül benne üljenek. Percey Clay és Brit Hale is. Long Islandre visszük őket, a szövetségi védett házba, Shorehambe. Egészen addig ott is maradnak, amíg nem kell tanúskodniuk hétfőn, az esküdtszék előtt. Pont. Ennyi. Hogy tetszik? – Gondolja, hogy ez bölcs döntés? – Hm-hm, igen úgy gondoljuk. Úgy gondoljuk, hogy ez sokkal bölcsebb terv, mint csalinak használni őket egy ostoba NYPD-s bosszúhadjárathoz. Sellitto felsóhajtott. – Ébredjen már fel, Reggie! – mondta Dellray. – Maga mintha nem teljesen a saját nevében beszélne! Csak nem valami közös hadművelet, amit látok? Csak nem a különleges erők hadművelete? – De, pontosan! – felelte Eliopolos szórakozottan. Minden figyelmével Rhyme felé fordult. – Mondja csak, komolyan azt hitte, hogy a központban senki sem emlékszik majd, hogy ez volt az a gyilkos, aki megölte a technikusait öt évvel ezelőtt? Hát, ami azt illeti, Rhyme reménykedett benne, hogy erre senki sem fog emlékezni. És most, hogy valakinek eszébe jutott, ő és a kis csapata a leveseslábosba kerültek. – De hé! – mondta az ügyész vidám mosollyal. – Nem akarok itt területi harcokat! Akarom én azt? Miért akarnám? Én csak egy dolgot akarok: Phillip Hansent. Mindenki Hansent akarja. Nem emlékszik? Ő a nagy hal. Ami azt illeti, Rhyme tökéletesen megfeledkezett Phillip Hansenről, és most, hogy emlékeztették rá, már tudta is, hogy mit akar Eliopolos. A terv pedig határozottan nyugtalanító volt. Rhyme úgy kezdte kerülgetni Eliopolost, mint egy préri-farkas. – Biztos remek ügynököket küldött oda – mondta ártatlanul. – Ugye, megvédik majd a tanúkat? – Shorehamben? – kérdezett vissza az ügyész bizonytalanul. – Hát, arra mérget vehet. Hm-hm. – Eligazította őket a biztonságról? Arról, hogy mennyire veszélyes a Táncos? – ártatlanul kérdezett, akár egy ma született bárány. Szünet. – El. – És pontosan milyen utasításokat kaptak? – Hogy milyen utasításokat? – kérdezte Eliopolos gyanakvóan. Nem volt buta ember. Tudta, hogy most megfogták. Rhyme felnevetett. Sellittóra és Dellrayre pillantott: – Látjátok, drága barátunk a kerületi ügyészségről abban reménykedik, hogy három tanút állíthat majd Hansen ellen! – Hármat? – Perceyt, Hale-t… és magát a Táncost! – fújta Rhyme. – El akarja kapni, hogy bizonyítékokat szerezzen tőle. – Eliopolosra pillantott: – Tehát maga is csalinak használja Perceyt. – A különbség csak annyi, hogy giccsesebb csapdát készít – kuncogta Dellray. – Megvan, vettem. – Tehát úgy látja, hogy a Hansen elleni vád mégsem áll olyan biztos lábakon, hiába tanúskodik Percey és Hale – összegezte Rhyme. Mr. Hm-Hm őszinteséggel próbálkozott: – Látták, amint eltüntetett valami nyavalyás bizonyítékot. Vagyis, a pokolba, nem is látták konkrétan, amikor eltüntette. Ha megtaláljuk a málhazsákokat, és azokat a tavalyi két katona meggyilkolásához kapcsolják, akkor remek, megvan a vád. Talán. De A: lehet, hogy nem találjuk meg a zsákokat, B: lehet, hogy a bennük lévő bizonyíték megsérült. Akkor C: hívjanak engem, tette hozzá gondolatban Rhyme. Hiszen ő még a tiszta éjjeli szélben is képes nyomjelekre bukkanni. – De ha élve elkapják Hansen bérgyilkosát, akkor bemárthatja a főnöket – mondta Sellitto. – Pontosan! – Eliopolos úgy fonta keresztbe a karját, mint ahogy a bíróságon szokta, miután elmondta a végső érveit. Sachs mindezt az ajtóból hallgatta. Föltette a kérdést, amit Rhyme is éppen akkor fogalmazott meg magában: – És mit ajánlanak majd cserébe a Táncosnak?

– Maga kicsoda? – kérdezte Eliopolosz. – Sachs nyomozó. IRD. – Egy helyszínelő technikusnak nem sok alapja van itt faggatni engem… – Akkor vegye úgy, hogy én tettem fel a kérdést! – csattant fel Sellitto. – És ha nem kapok választ, akkor a polgármester is megkérdezi majd ugyanezt! Rhyme feltételezte, hogy Eliopolos előtt politikai karrier áll. Valószínűleg sikeres karrier. – Fontos, hogy bombabiztosan vádolhassuk Hansent – mondta. – Kettejük közül ő a nagyobb gonosz. Ő okozhat több kárt. – Ez csinos kis válasz volt – mondta Dellray a homlokát ráncolva. – De semmi köze a kérdéshez. Mit ígérnek a Táncosnak cserébe azért, hogy valljon Hansen ellen? – Nem tudom – mondta a kerületi ügyészhelyettes kitérően. – Ezt még nem tárgyaltuk meg. – Tíz év közepes biztonsági körülmények között? – motyogta Sachs. – Még nem tárgyaltuk meg! Rhyme a csapdára gondolt, amit olyan gondosan tervezgettek hajnali négyig. Ha Perceyt és Hale-t most elszállítják, arról a Táncos is biztosan értesül. Átdolgozza a terveit. Kideríti, hová mennek Shorehamen belül, és egyszerűen bekeringőzik majd az őrök között, akiknek az a feladatuk, hogy élve elkapják. Megöli Perceyt és Hale-t is, meg fél tucat őrt, és szépen távozik. – Nincs túl sok időnk… – kezdte az ügyész. – Van papírja? – vágott közbe Rhyme. – Reméltem, hogy együttműködnek majd… – Nem áll szándékunkban. – Maga civil. – Én viszont nem – mondta Sellitto. – Hm-hm. Értem. – Dellrayre pillantott, de már nem is fárasztotta magát fölöslegesen azzal, hogy megkérdezze, kinek az oldalán áll. – Három-négy órán belül meg tudom szerezni a védőőrizet elrendeléséről szóló papírt – mondta végül az ügyész. Vasárnap reggel, gondolta Rhyme. Hm-hm. – Mi mindenesetre nem adjuk ki őket – mondta. – Tegye, amit jónak lát! Eliopolos kerek bürokratafején széles mosoly jelent meg: – El kell mondanom, hogy ha meghal ez a tettes az elfogás közben, személyesen fogom átnézni a körülményekről írt jelentést, és elég valószínű, hogy arra a következtetésre jutok majd, hogy a felsőbb vezetés meggondolatlan utasításokat adott ki az akció lebonyolítására. – Rhyme-ra nézett: – Arról sem feledkezhetem meg, hogy egy civil személy beleszólt a szövetségi erők végrehajtói feladatkörében kivitelezett bizonyos akció némely szakaszába. Az ügyből simán lehet büntetőper. Csak hogy tiszta vizet öntsünk a pohárba! – Kösz! – mondta Rhyme flegmán. – Értékelem. Miután az ügyész távozott, Sellitto karba fonta a kezét. – Hajaj, Lincoln, hallottad? Azt mondta, hogy büntetőper! – Micsoda érzéketlen dög… Szerintem már a polgári per is halálra rémisztette volna ezt a szegény fiút! – tette hozzá Dellray. Felnevettek. Aztán Dellray nagyot nyújtózkodott. – Micsoda szörnyűség történik! Hallottál róla, Lincoln? A vírusról? – Milyen vírusról? – Mostanában elég sok embert megfertőzött. A SWAT-os fiúkkal kimegyünk akcióba, és mi történik? Valami furcsa rángás kezdődik a ravaszon lévő ujjukban. Sellitto, aki sokkal rosszabb színész volt, mint az ügynök, azért bekapcsolódott: – Nálatok is ez van? Azt hittem, csak nálunk támad a vírus, az ESU-ban. – De figyeljetek! – mondta Fred Dellray, az utcai zsaruk Alec Guinnesse. – Van ám gyógymód! Csak annyit kell tenni, hogy az ember megöl valami nagybetűs Seggfejet, mint például ezt a Táncos csávót. Az is elég, ha ferdén néz ránk. Ez mindig beválik mint gyógymód. – Már a kezében is volt a nyitott telefon. – Azt hiszem, betelefonálok, hogy a fiúk-lányok biztosan ismerik-e ezt a gyógymódot. Meg is teszem, most rögtön!

Tizennyolcadik fejezet

A huszonkettedik a 45 órából

Percey Clay a védett ház hajnali szürkületében felkelt, és az ablakhoz sétált. Elhúzta a függönyt, és kinézett az ólomszürke égboltra. Halovány köd lengedezett a város felett. Úgy tippelte, minden közel lehet a minimumértékekhez. A szél 090 lehet öt csomónál. Negyed mérföld látótávolság. Remélte, hogy az idő az esti repüléshez azért majd kitisztul. Persze tudott repülni minden időben – már meg is tette. Akinek volt IFR vizsgája – műszeres repülésben letett vizsgája – felszállhatott, repülhetett és landolhatott is erősen borús időben. (Igazság szerint a számítógépekkel, válaszadó radarkészülékekkel, radarokkal és ütközésgátló rendszerrel ellátott gépeken a legtöbb kereskedelmi pilóta ezt megtehette volna – még tökéletes landolást is végre lehet hajtani szinte pilóta nélkül). De Percey jobban szeretett tiszta időben repülni. Szerette látni maga alatt az elsuhanó tájat. Az éjszakai fényeket. A felhőket. És maga felett a csillagokat. Az égbolt összes csillaga… Ismét eszébe jutott Ed és a telefonhívás, amit előző este intézett a férfi anyjához. Megtervezték a megemlékezést. Szeretett volna még dolgozni rajta, átfutni a meghívottak listáját, átgondolni a fogadást. De képtelen volt rá. Gondolatait teljesen lefoglalta Lincoln Rhyme. Eszébe jutott az előző nap, zárt ajtók mögött folytatott beszélgetésük a férfi hálószobájában – a veszekedés után azzal a nyomozóval, Amelia Sachsszal. Leült Rhyme mellé egy régi karosszékbe. A férfi egy percig csak méregette kíváncsian. A nőt furcsa érzés kerítette hatalmába. Vizsgálódása nem személyes jellegű volt – nem úgy nézte, ahogy a férfiak a nőket szokták (őt persze soha nem nézték úgy) az utcán meg a bárokban. Úgy nézte, ahogy egy idősebb pilóta méregette volna az első közös repülés előtt. Méregette a határozottságát, modorát, gondolatai gyorsaságát. A bátorságát. Előhúzta flaskáját a zsebéből, de Rhyme a fejét rázta, és fölajánlotta saját tizennyolc éves skót whiskyjét. – Thom szerint túl sokat iszom – mondta. – Igaza van. De milyen lenne az élet bizonyos hibák nélkül, nem igaz? Keserűen felnevetett. – Az apám szállító. – Alkoholt árul? Vagy bűnöket, úgy általában? – Cigarettát. Az U.S. Tobacco vezérigazgatója Richmondban. Elnézést, már nem is ez a neve! Most úgy hívják, hogy U.S. Consumer Products vagy valami ilyesmi. Az ablak előtt szárnycsapkodás hallatszott. – Ó! – Felnevetett. – Egy hím sólyom! Rhyme követte tekintetét: – Tessék? – Hím sólyom. Miért van itt lent a revírje? A városnál jóval magasabban szoktak fészkelni. – Nem tudom. Egy reggel felébredtem, és itt voltak. Ismeri a sólymokat? – Persze! – Talán vadászott is sólyommal? – kérdezte. – Régebben igen. Volt egy hím sólymom, fogolyra vadásztam vele. Még fióka korában került hozzám. – Igen? – Fiatal madárként, a fészekből. Ezeket könnyebb betanítani. – Óvatosan szemügyre vette a fészket, arcán halvány mosoly látszott. – De a legjobb vadászmadaram egy vadsólyom volt, egy felnőtt vándorsólyom. Nőstény. Nagyobbak, mint a hímek, és jobb vadászok. Viszont nehezebb velük dolgozni. De bármit elkapott, mezei nyulat, vadnyulat, fácánt.

– Megvan még? – Nem, már nincs velem. Egy reggel várakozott, ez azt jelenti, hogy lebegett, zsákmány után kutatott. Aztán meggondolta magát. Belerepült egy meleg áramlatba, ami több száz méterre felrepítette. Eltűnt a napban. Egy hónapig tettem még ki neki a csalikat, de sosem tért vissza. – Egyszerűen eltűnt? – Megesik ez a felnőttként befogott madarakkal – mondta, s érzelemmentesen vállat vont. – Végül is vadállatok! De volt hat szép hónapunk együtt. – Ez a sólyom ihlette a Hudson Air lógóját is. Percey az ablak felé biccentett: – Szerencsés, hogy ilyen társaságot kapott. Adott nekik nevet? Rhyme felnevetett. – Ez nem az én műfajom. Thom megpróbálkozott vele, de annyira nevettem rajta, hogy még a szobából is kimenekült. – Ez a Sachs nyomozó tényleg le fog engem tartóztatni? – Azt hiszem, meg tudom győzni, hogy ne tegye. Figyeljen, mondanom kell magának valamit! – Ki vele! – Döntést kell hozniuk, magának és Hale-nek. Erről akartam önnel beszélni. – Döntést? – Ki tudjuk magukat vinni a városból. Egy tanúvédelmi helyre. A megfelelő elterelő manőverekkel elég biztos vagyok benne, hogy lerázhatnánk a Táncost, és biztonságban lennének az esküdtszék összeültéig. – De? – kérdezte Percey. – De a nyomukban fog maradni. És hiába lesznek túl az esküdtszék előtti vallomáson, még mindig veszélyt jelentenek majd Phillip Hansenre, mert a tárgyaláson is vallomást kell majd tenniük. Mindez pedig hónapokba is beletelhet. – Persze lehet, hogy mindegy, mit mondunk, és az esküdtszék úgyis elveti az ügyet – mutatott rá Percey. – Akkor viszont már nem lesz rá oka, hogy megöljön bennünket. – Ez sajnos nem számít. Ha a Táncost egyszer felfogadták, hogy megöljön valakit, addig nem áll le, amíg az illető életben van. Különben is az ügyészek a férje meggyilkolásával is vádolják majd Hansent, és abban az ügyben is tanúskodnia kell. Hansennek mindenképpen érdeke, hogy magát eltegye láb alól. – Azt hiszem, sejtem, mire fog kilyukadni. A férfi felvonta a szemöldökét. – Kukac a horgon! – mondta a nő. Rhyme hunyorított és felnevetett. – Nos, nem áll szándékomban végigvonultatni magukat a városon, csak annyi az egész, hogy itt, a városban kerülnek védett házba. Teljes őrizet alá. Legmagasabb fokozatú védelemmel. Beássuk magukat, és ott is maradnak. A Táncos felbukkan majd, mi pedig elkapjuk, egyszer és mindenkorra. Őrült ötlet, tudom, de azt hiszem, nincs túl sok választásunk. Újabb adag skót whisky következett. Nem is volt rossz. Ahhoz képest, hogy nem Kentuckyban palackozták. – Őrült? – ismételte a nő. – Hadd tegyek fel egy kérdést! Vannak magának példaképei, nyomozó? Valaki, akit nagyon tisztel? – Persze. Igazságügyi szakértők. August Vollmer, Edmond Locard. – Tudja, ki volt az a Beryl Markham? – Nem. – Pilótanő volt a harmincas-negyvenes években. Nekem ő, és nem Amelia Earheart volt a példaképem. Elég pazar életet élt. Brit felsőosztálybeli volt. Az a tipikus „Afrikában jártam” típus. Ő volt az első ember, nem az első nő, hanem az első ember, aki egyedül repült át az Atlanti-óceán felett a keményebbik úton, keletről nyugatra. Lindbergh hátszelet használt. – Percey felnevetett. – Mindenki azt hitte, hogy megőrült. Az újságokban a vezércikkekkel próbálták meggyőzni, hogy ne kísérelje meg a repülést. Persze belevágott. – És sikerült? – A reptér előtt kényszerleszállást kellett végrehajtania, de végül is sikerült. Nos, nem tudom, hogy ez őrültség volt-e vagy bátorság. Néha az az érzésem, hogy nincs is különbség a kettő között.

Rhyme folytatta: – Elég nagy biztonságban lesz, de nem tökéletes biztonságban. – Hadd mondjak valamit! Hogy is nevezik a gyilkost, aki meg akar ölni? – A Táncos – vágta rá Rhyme. – A Koporsótáncos. Van egy kifejezés, amit a jetekkel való repüléskor használunk. A „koporsóforduló”. – Az mi? – A sebességhatár az átesés és a Mach-örvényléstől való elszakadás között, amikor az ember közelít a hangsebességhez. Tengerszinten jó pár száz mérföld per órával lehet játszani, de ötven vagy hatvanezer láb magasságban az átesési sebesség úgy ötszáz csomó, a Mach-határ pedig öt-negyven. Ha nem marad az ember abban a negyvencsomós sávban, akkor jön a koporsóforduló, akkor annyi. Amelyik gép ilyen magasságban repül, muszáj, hogy legyen robotpilótája, ami a sebességet a határokon belül tartja. Szóval, én elmondhatom, hogy egyfolytában azon a magasságon repülök, és csak elvétve kapcsolok robotpilótára. A tökéletes biztonság olyasmi, amit nem nagyon ismerek. – Akkor sikerülni fog. Percey nem válaszolt azonnal. Egy percig még méregette a szakértőt: – De van még valami, igaz? – Valami? – kérdezte Rhyme, de a hangjában csengő ártatlanság nem volt túl meggyőző. – Én is olvasom a Times magazin Metró hasábjait. A zsaruk nem csinálják meg mindezt csak úgy egy akármilyen gyilkossági ügyben. Mit csinált Hansen? Megölt pár katonát, megölette a férjemet, de maguk úgy loholnak a nyomában, mintha legalábbis A1 Capone örököse lenne. – Engem fikarcnyit sem érdekel Hansen – mondta Lincoln Rhyme halkan motorizált trónjában, mozdulatlan testtel, sötét lángként ragyogó szemmel. Pont olyan volt a szeme, mint Percey egykori sólymáé. A nő nem árulta el a férfinak, hogy hozzá hasonlóan ő sem keresztelne el soha egy vadászmadarat, hogy a sólymát egyszerűen csak úgy hívta: „Sólyom”. Rhyme folytatta: – Én a Táncost akarom elkapni. Zsarukat ölt meg, s az áldozatai között volt kettő olyan is, aki nekem dolgozott. Ezért elkapom. A nő mégis úgy érezte, többről van szó. De nem firtatta. – Meg kell kérdeznie Britet is. – Természetesen. Végül hajlandó volt nyilatkozni: – Oké, benne vagyok. – Köszönöm. És… – De… – vágott közbe Percey. – Igen? – Van egy feltételem. – Micsoda? – Rhyme felvonta a szemöldökét, és Perceyt megütötte egy gondolat: ha az ember elvonatkoztatott sérült testétől, Lincoln Rhyme elképesztően jóképű férfi volt. És bizony, bizony, miután ezt felfogta, jött a megszokott ellenség – a szorongás attól, hogy egy csinos ember közelében van. Hé, Trollpofa, Varangypofa, Troli, Trollie, Békalány, van randid szombat estére? Fogadok, hogy nincs… – Az, hogy holnap este én viszem az U.S. Medical járatát! – mondta Percey. – Nem hiszem, hogy ez jó ötlet volna. – Ez a megállapodás feltétele – mondta, felidézve a kifejezést, amit Ron és Ed oly gyakran használt. – Miért kell magának repülnie? – A Hudson Airnek szüksége van erre a szerződésre. Ez létfontosságú. Elég húzós repülés, és a társaság legjobb pilótájára lesz hozzá szükség. Az pedig én vagyok. – Mit ért az alatt, hogy húzós? – Minden ki van számolva az n-edik fokig. Minimális üzemanyaggal megyünk. Nem lehet olyan a pilóta, aki fölös köröket fut, mert elszúrta az irányt vagy meggondolta magát a körülmények miatt. – Kis szünet után még hozzátette: – Nem hagyom, hogy a Társaság lehúzza magát a vécén.

Percey ezt éppen olyan határozottsággal mondta, ahogyan Rhyme is szokott beszélni, mégis meglepődött, amikor a férfi bólintott. – Rendben van – mondta. – Beleegyezem. – Akkor hát áll az alku. – Ösztönösen kinyújtotta a kezét, hogy megrázza a férfiét, aztán észbe kapott és visszahúzta. A férfi felnevetett: – Mostanában szigorúan csak szóbeli megállapodásokat kötök. – Egy pohár skót whiskyvel pecsételték meg az alkut. Most vasárnap reggel fél hét volt, és Percey a védett ház üvegéhez nyomta a homlokát. Sok munka vár még rá. Meg kell javítani a Foxtrott Bravót. Elő kell készíteni a navigátornaplót és az útitervet is – ez magában is több órát vesz igénybe. De nyugtalansága és az Ed halála miatt érzett szomorúság ellenére is hatalmas örömöt érzett: ma este repülni fog! – Helló! – szólalt meg egy ismerős hang. Megfordult, és Roland Bellt látta az ajtóban. – Jó reggelt! – köszöntötte. A férfi gyorsan előrelépett. – Ha el van húzva ez a függöny, akkor jobb, ha lapul, mint egy poloska – gyorsan összehúzta a függönyt. – Ó! Azt hallottam, Rhyme nyomozó csapdát készít. Biztos, hogy elkapja a fickót. – Hát, azt mondják, hogy Lincoln Rhyme-nak mindig igaza van. De erre a bizonyos elkövetőre nem mernék fogadni. Jól aludt? – Nem – felelte. – És maga? – Szundikáltam pár órát – mondta Bell, miközben éles pillantásokkal gyorsan felmérte a függönyön túli világot. – De nincs is szükségem túl sok alvásra. Legtöbbször pár óra alatt kipihenem magam. Ezt teszi, ha gyerekei vannak az embernek. Na, ezt a függönyt meg hagyja szépen behúzva. Ne feledje, ez itt New York City, és gondoljon csak bele, mi történne velem, ha maga elszállna, mert egy őrült elkezd itt a levegőbe lövöldözni. Egy egész hétig csak hideg mosolyokat kapnék, bizony! Na, mit szólna egy kávéhoz?

Ott volt a tucatnyi habos felhő, amelyek a régi városi ház ablakain tükröződtek vasárnap reggel. Ott volt a szemerkélő eső. Ott volt a Feleség, az ablakban állt hálóingben, sápadt arcát fekete, bongyor haj vette körül a maga reggeli kócosságában. És ott volt Stephen Kall, egysaroknyira az igazságügyi minisztérium védett házától a Harmincötödik utcán. Egy régi lakóház tetején rejtőzött, egy víztorony árnyékában, és a Leica keresőtávcsőn át figyelte a nőt, akinek vékony teste előtt felhők úszkáltak. Tudta, hogy az üveg biztosan golyóálló, és ellenáll majd az első lövésnek. Négy másodpercen belül megkezdhette volna a második tár kilövését, de a nő önkéntelenül is hátralépett volna, amikor összetörik az üveg, még akkor is, ha nem sejti, hogy őrá lőttek. Kevés az esélye annak, hogy halálos sebet ejthetne rajta. Uram, az eredeti tervemnél maradok, uram! Egy férfi jelent meg a Feleség mellett, és a függöny a helyére siklott. Aztán a férfi arca ismét megjelent a résben, tekintete gyorsan végigfürkészte a háztetőket, ahol egy orvlövész logikusan elhelyezkedett volna. Hatékonynak és veszélyesnek tűnt. Stephen jól megjegyezte a külsejét. Aztán lebukott az épület homlokzatfala mögé, még mielőtt meglátták volna. A rendőrség trükkjének – úgy tippelte: Lincoln, a Féreg ötlete lehetett az egész –, miszerint a Feleséget és a Barátot átszállítják a nyugati körzetek egyik őrszobájába, alig tíz percig dőlt csak be. Miután meghallgatta a Feleség és Ron beszélgetését a bogaras vonalon, egyszerűen lefuttatta a gépen a hackerprogramot – egy régi star-69-en –, amit egy warez portálról töltött le az internetről. A gép 212- es telefonszámot dobott ki. Manhattan. Aztán merész lépésre szánta el magát. De hogyan nyerjük meg a háborúkat, katona?

Úgy, uram, hogy figyelembe veszünk minden lehetőséget, még a legképtelenebbeket is, uram! Ismét felment az internetre, és egy perc múlva már gépelte is a telefonszámot egy fordított telefonkönyvbe, amely meg tudta adni az előfizető nevét és címét. A titkosított számokat ez persze nem tartalmazta, de Stephen biztos volt benne, hogy a szövetségi kormányzatban nincs olyan marha, aki titkosítatlan számot használna egy védett házban. Tévedett. A monitorra kipattant a név és cím: James L. Johnson, Keleti 35. utca 258. Lehetetlen… Ezután felhívta a Manhattani Szövetségi Központot, és Mr. Johnsont kérte a telefonhoz. – Mr. James Johnson a pontos neve. – Tartsa, kérem, azonnal kapcsolom! – Elnézést – szólt közbe Stephen. – Megismételné, hogy melyik osztályon van? – Az igazságügyön. Az eszköznyilvántartó osztályon. Stephen, miután megindult a kapcsolás, megszakította a vonalat. Amikor megtudta, hogy a Feleség és a Barát egy védett házban vannak a Harmincötödik utcában, ellopott pár térképet a környékről, hogy megtervezze a támadást. Ezután sétált egyet a húszas körzet körül a nyugati negyedben, és hagyta, hogy meglássák, amint egy benzinkutat bámul. Ezután ellopott egy tartálykocsit, és elég bizonyítékot hagyott hátra, hogy azt higgyék, hatalmas benzinbombaként akarja használni, hogy így akarja elkapni a tanúkat a húszasban. Így aztán Stephen Kall most már itt volt egy pisztoly hatótávolságára a Feleségtől és Baráttól. A munkára gondolt, próbálta kiverni a fejéből az egyértelmű gondolatpárhuzamot: az arcot az ablakban, amint őt nézi. Kicsit nyálkásnak érezte magát, de nem volt túl rossz. Csak kicsit volt férges. A függöny összezárult. Stephen most ismét szemügyre vette a védett házat. Háromemeletes, a többi háztól különálló épület volt, a sikátor sötét árokként vette körül. A fal téglából épült – a gránit és a márvány után ez az az építőanyag, amit a legnehezebb megfúrni vagy átrobbantani –, az ablakokon pedig rozsdásnak tűnő vasrácsok feszültek. Stephen azonban tudta, hogy a látszólag régi vas valójában a legedzettebb acél, amelyet érintés vagy decibelérzékelővel, esetleg mindkettővel elláttak. A tűzlépcső valódi volt, de ha az ember alaposabban megnézte az ablakokat, láthatta, hogy a függönyök mögött teljes a sötétség. Valószínűleg acéllemezeket erősítettek a belső ablakkeretre. Megtalálta a valódi vészkijáratot is – egy nagy színházi poszter mögött, a téglafalon. (Ugyan miért rakna bárki posztert egy sikátorba, hacsak nem ajtót akar elrejteni vele?) Maga a sikátor pont úgy nézett ki, mint a többi a belvárosban, macskakő és aszfalt borította, de Stephen látta a falakba süllyesztett megfigyelő kamerák üveglencséjét. A rengeteg kisebb-nagyobb szemetes azonban jó fedezéket ígért. A szomszédos irodaépület egyik ablakából kimászhat a sikátorba, és a szemetesek fedezékében eljuthat a vészkijáratig. Mi több, az első emeleten volt is egy nyitott ablak, a függöny ki-be lengedezett a szellőben. Bárki figyelte is a biztonsági kamerákat, már biztosan megszokta a folyamatos mozgást. Kiugorhat az ablakon, csak két méter a magasság, aztán egy szemetes ideiglenes fedezékéből elkúszhat az ajtóig. Tudta azt is, hogy itt nem várják – hallotta, hogy evakuálják a húszas körlet körüli lakóházakat, úgyhogy tényleg elhitték, benzinbombával próbál majd az őrszoba közelébe jutni. Értékelés, katona! Uram, helyzetértékelésem szerint az ellenség a védelmet az épület erejére és anonimitására alapozza. Megfigyeltem, hogy hiányzik a nagy számú védelmi embererő, így véleményem szerint az épület egyszemélyes ostromával sikerrel kiiktatható az egyik vagy akár mindkét célszemély, uram! Magabiztossága ellenére azonban egy pillanatra kezdte magát nyálkásan érezni. Elképzelte, ahogy Lincoln kutat utána. Lincoln, a Féreg. Egy nagy, hájas valami, egy lárva, csupa nyálka, s mindenfelé keresgél, átlát a falakon, átfér a réseken. Kinéz az ablakokon… Felaraszol a lábán. Megrágja a húsát. Lemosni. Le kell mosni!

Mit kell lemosni, katona? Még mindig azoktól a kibaszott férgektől rettegsz? Uram, igen, uram… Uram, nem, uram! Puhány leszel itt nekem, katona? Talán úgy érzed magad, mint egy sírós… kurva? Uram, nem, uram! Én késpenge vagyok, uram! Maga vagyok a halál, uram! Ölni akarok, uram! Lélegezz mélyeket! Lassan meg is nyugodott. Elrejtette a Model 40-et tartalmazó gitártokot a tetőn, a fából ácsolt víztorony alatt. Felszerelése többi részét egy nagy könyvszatyorba tette, aztán feltette Columbia University feliratú széldzsekijét és baseballsapkáját. Lemászott a tűzlépcsőn és eltűnt a sikátorban, közben pedig szégyellte magát, és kicsit még félt is – nem az ellenfél lövedékeitől, hanem Lincoln Féreg szúrós, fonó tekintetétől. Egyre közelebb araszol, lassan, de biztosan, át a városon, és őt keresi.

Stephen inváziós betörésre készült fel, de egy lelket sem kellett megölnie. A védett ház melletti irodaépület üres volt. Az előcsarnokban nem voltak biztonsági kamerák. A fő ajtót egy műanyag ajtótámasszal kiékelték, mellette pedig néhány régi íróasztal állt. Nem akart semmiféle dolgozóba vagy lakóba botlani, így kilépett az ajtón, és besurrant a sarkon, a védett házon túl. Egy kaspós tuja mögé bújt, amely takarta a járda felől. Könyökével betörte a keskeny ablakot, amely egy sötét irodába vezetett – mint kiderült, egy pszichiáter rendelője volt. Bemászott. Öt percig mozdulatlanul állt, pisztollyal a kezében. Semmi. Aztán lassan kiment az ajtón az első emeleti folyosóra. Megállt az iroda előtt, amely mögött a sikátorra néző nyitott ablakot sejtette – azt, amelyikben a függöny lebegett. Az ajtógombra tette a kezét. De az ösztönei azt súgták, hogy változtasson a tervén. Elhatározta, hogy az alagsorban fog próbálkozni. Megtalálta a lépcsőt, és leereszkedett az alagsori szobák homályos labirintusába. Némán a védett ház felé cső oldal felé haladt, majd kinyitott egy acélajtót. Rosszul megvilágított, négyszer négy méteres helyiségbe jutott, amely tele volt dobozokkal és régi szerszámokkal. Talált egy ablakot fejmagasságban, amely éppen a sikátorra nyílt. Szűkös nyílásnak ígérkezett. Ki kell vennie az üveget és a keretet is. De amint kijut, éppen beosonhat egy rakás kuka mögé, és laposkúszásban eljuthat a védett ház vészkijáratához. Sokkal biztonságosabb út, mintha az első emeleti ablakot választotta volna. Menni fog! Átverte mindannyiukat. Átverte Lincolnt, a Férget! Ez éppen annyi örömöt adott neki, mint a két célpont kiiktatása. Elővett egy csavarhúzót a szatyorból, és nekilátott, hogy kiszedje a gittet az ablakból. A szürke darabkák lassan jöttek ki, s annyira belemerült a munkába, hogy mire ledobta a csavarhúzót, és a Beretta agyára ért a keze, a fickó már a nyakában lihegett, egy pisztolyt nyomott a nyakához, és a fülébe suttogott: – Egy pisszenés, és neked annyi!

III.

Mestermunka

„A sólyom megkezdte röptét. A repülés: a borzalmas repülő varangy, a néma bagoly, a púpos hátú, repülő III. Richárd alacsonyan közeledett felém. Szárnya ütemesen, céltudatosan csapkodott, alacsonyan tartott fejéből szeme irtózatos összpontosítással vett célba engem.” A vándorsólyom (T. H. White)

Tizenkilencedik fejezet

A huszonharmadik a 45 órából

Rövid csövű volt, valószínűleg egy Colt vagy Smittie vagy Dago automata, amit már rég nem sütöttek el. És nem is olajoztak meg. Rozsda szaga. Mit mond neked a rozsdás fegyver, katona? Sokat, uram! Stephen Kall felemelte a kezét. A magas, bizonytalan hang ismét megszólalt. – Dobd oda a fegyvert! A walkie-talkie-t is! Walkie-talkie? – Gyerünk, mozdulj! Különben szétlövöm a fejedet! – A hang elcsuklott a kétségbeeséstől. Szörcsögve szippantott. Katona, fenyegetőznek a profik? Uram, nem, uram! Ez az ember amatőr. Hatástalanítsuk, uram? Még ne. Még mindig veszélyt jelent. Uram, igen, uram! Stephen egy kartondobozra dobta a fegyverét. – Hol van? Gyerünk, hol a rádiód? – Nekem nincs rádióm… – felelte Stephen. – Fordulj meg! És ne próbálkozz semmivel! Stephen megfordult, és egy sovány, égő szemű fickóval találta magát szemben. Koszos volt és betegnek látszott. Folyt az orra, szeme pedig vérben forgott. Sűrű, barna haja összetapadt. És bűzlött is. Valószínűleg hajléktalan. Egy csöves, ahogy a mostohaapja mondta volna. Vagy drogos. Az öreg, viharvert Colt tömpe csöve Stephen hasának szegeződött. A fegyver ki volt biztosítva. A bütyöknek nem kellett volna sok ahhoz, hogy megcsússzon, főleg, hogy régi is volt. Stephen nyájasan elmosolyodott. Egy izma sem rándult. – Nézd – kezdte –, én nem akarok balhét. – Hol a rádiód? – kérdezte a fickó. – Nincs rádióm!

A fickó idegesen megtapogatta foglya mellkasát. Stephen könnyedén megölhette volna – a férfi figyelme állandóan elkalandozott. Érezte, hogy a reszkető ujjak végigkutatják a testét. Végül a férfi hátralépett. – Hol a társad? – Kicsoda? – Ne gyere ezzel a szar dumával! Tudod, miről hadoválok. Stephen ismét nyálkásságot érzett. Férgeket… valami nagyon nem stimmelt. – Tényleg nem tudom, miről beszélsz. – A zsaru, aki pont itt volt az előbb. – Zsaru? – suttogta Stephen. – Ebben az épületben? A fickó véreres szeme bizonytalanul megvillant. – Aha. Te nem a társa vagy? Stephen az ablakhoz sétált és kinézett. – Maradj nyugton, különben lövök! – Irányítsd már másfelé! – parancsolta Stephen, s hátrapillantott a válla fölött. Már nem aggódott a kicsúszós bütykök miatt. Kezdte átlátni, hogy mekkorát tévedett. Gyomra felkavarodott. A férfi recsegve köpte a fenyegetést: – Állj! Állj meg ott! Kurva komolyan beszélek! – A sikátorban is jártak? – kérdezte Stephen nyugodtan. Egy perc zavart csend. – Tényleg nem zsaru vagy? – Mondom, a sikátorban is jártak? – ismételte Stephen határozottan. A fickó nyugtalanul körülnézett a szobában. – Voltak kint egypáran, nemrég. Ők tették oda a kukákat. Most nem tudom, hogy kint vannak-e. Stephen kibámult a sikátorba. A kukák… Szóval csalinak szánták őket. Hamis fedezék. – Ha jelzel valakinek, esküszöm… – Fogd már be! – Stephen lassan, türelmesen fürkészte a sikátort, mint egy boa, és végül meg is látott egy halvány árnyat az egyik kuka mögött. Egy-két centit elmozdult. A védett ház mögötti épület tetején pedig – a liftház tetején – egy árny villanását látta. Túl jók voltak ahhoz, hogy látni engedjék a puskacsövet, de ahhoz nem voltak elég okosak, hogy elállják a ház tetején álló vízről visszatükröződő napsugarak útját. Jézus Úristen… Lincoln, a kibaszott Féreg valahogy rájött, hogy nem vette be a húszas körzetnél kidobott csalit. Egész idő alatt ide várták. Lincoln még a stratégiáját is kitalálta – hogy majd pont ebből az épületből próbál meg átjutni a sikátoron. Az arc az ablakban… Stephennek hirtelen az a lehetetlen ötlete támadt, hogy a virginiai Alexandriában Lincoln, a Féreg volt az, aki az ablakban állt, rózsás fényben, és őt bámulta. Persze nem lehetett ő. De az elképzelés lehetetlen volta nem állította le a nyálkás, hányós gyomorkavarodást, ami most a gyomrában kibontakozott. A kitámasztott ajtó, a nyitott ablak, a lebegő függöny… egy kurva vendégváró lábtörlő. És a sikátor: tökéletes csatatér. Egyetlen dolog mentette meg: az ösztönei. Lincoln, a Féreg csapdát állított neki. De ki a fene lehet az? Forrt benne a harag. Hőhullám söpört végig a testén. Ha számítottak rá, akkor az S&S procedúrát fogják követni – vagyis kutatnak és felderítenek. Ami annyit jelent, hogy a zsaru, akit ez a kis szar látott, hamarosan visszatér majd, hogy ellenőrizze a szobát. Stephen a kis fickóhoz fordult: – Mikor jött be ide utoljára a zsaru? A fickó tekintete megvillant, aztán lángolni kezdett a félelemtől. – Felelj! – csattant fel Stephen, annak ellenére, hogy a Colt fekete csöve még mindig őrá szegeződött. – Tíz perce. – Milyen fegyvere volt?

– Nem tudom. Olyan csicsás fajta. – Ki a fene vagy te? – kérdezte Stephen. – Nem kell válaszolnom a kibaszott kérdéseidre – közölte a fickó önérzetesen. Orrát a ruhaujjába törölte – és elkövette azt a hibát, hogy ehhez a fegyvert tartó kezét használta. Stephen egy szemvillanás alatt elvette a fegyvert, és a földre teperte a kis fickót. – Ne! Ne bánts! – Pofa be! – vakkantotta Stephen. Ösztönösen kinyitotta a kis Coltot, hogy lássa, mennyi töltény van még a tárban. Egy sem volt benne. – Üres? – kérdezte hitetlenkedve. A fickó vállat vont. – Én… – Egy üres fegyverrel fenyegettél? – Hát… tudod, ha elkapnak, és nincs benne golyó, nem kapok annyit. Stephen nem értette ezt az okoskodást. Arra gondolt, hogy meg kellene ölnie a fickót, amiért olyan ostoba, hogy töltetlen fegyverrel rohangál. – Mit csinálsz itt? – Csak menj el, és hagyj engem békén! – nyüszítette a kis fickó, s közben próbált feltápászkodni. Stephen a zsebébe dugta a kis Coltot, aztán előhúzta a Berettát, és a fickó fejéhez nyomta: – Azt kérdeztem, mit csinálsz itt? A fickó megtörölte az arcát. – Van fent egy orvosi rendelő. És nincs itt senki vasárnaponként, úgyhogy belógok hozzájuk, tudod, mintákért. – Mintákért? – Az orvosok mindenféle ingyenes mintákat kapnak a gyógyszerekből, és ezeket nem tartják nyilván, úgyhogy az ember annyit lophat, amennyit csak akar, és senki sem tudja meg. Percodant, Fiorinalt, diétás tablettákat, ilyesmit. De Stephen már nem figyelt. Ismét érezte a féreg hűvösét. Lincoln nagyon közel van. – Hé, jól vagy? – kérdezte a fickó Stephen arcát nézve. Furcsamód ettől a férgek eltűntek. – Mi a neved? – kérdezte Stephen. – Jodie! Hát, Jodie D’Oforio. De mindenki csak úgy hív, hogy Jodie. Neked mi a neved? Stephen nem válaszolt. Kibámult az ablakon. A védett ház mögötti épület tetején újabb árny mozdult. – Oké, Jodie! Figyelj! Akarsz keresni egy kis lóvét?

– Na? – kérdezte Lincoln Rhyme türelmetlenül. – Mi történik? – Még mindig a védett háztól keletre lévő épületben van. Nem jött ki a sikátorba – jelentette Sellitto. – Miért nem? Ki kell, hogy jöjjön! Nincs rá semmi oka, hogy ne jöjjön ki. Mi történhetett? – Ellenőrzik az összes szintet. Nincs abban az irodában, amelyikbe mennie kellett volna. Nincs ott, ahol nyitva van az ablak. A fenébe! Rhyme sokáig gondolkodott a nyitott ablakon, a lebegő függönyön. Biztosan vonzotta a fickót. De talán túl vonzónak bizonyult? A Táncos gyanút fogott? – Mindenkinél töltött fegyver van meg golyóálló mellény? – kérdezte Rhyme. – Persze, nyugi! De Rhyme nem tudott megnyugodni. Nem tudta pontosan, hogyan fogja majd a Táncos megostromolni a védett házat. Abban azonban biztos volt, hogy a sikátoron át fog majd próbálkozni. Azt remélte, hogy a szemetesek elhitetik majd vele, hogy elég fedezék lesz, és nyugodtan jöhet abból az irányból. Dellray ügynökei és Haumann 32-E csapata körbevették a sikátort, magát az irodaházat, és a védett ház körüli épületeket is szemmel tartották. Sachs Haumannal, Sellittóval és Dellrayjel egy hamis UPS-es furgonban ült, amely a védett háztól nem messze parkolt. Rhyme-ot egy időre átverte a hamis nyom a benzinbomba-tervvel. Az, hogy a Táncos elejt egy szerszámot a helyszínen, valószínűtlennek tűnt ugyan, mégis hihető volt. Csakhogy aztán Rhyme

kezdte gyanúsnak találni a csípőfogó élén talált detonátorzsinór-maradvány mennyiségét. Mintha a Táncos valósággal bekente volna robbanóanyaggal, hogy mindenki azt higgye, egy benzinbomba- tartálykocsival próbálja majd megostromolni az őrszobát. Rájött, hogy nem, a Táncos nem vesztette el a fejét – nem úgy volt, ahogy ő és Sachs eredetileg gondolták. Észrevetette magát, miközben tervezett útvonalát derítette fel, aztán pedig életben hagyta az őrt, hogy telefonálhasson a rendőrségre, és beszámolhasson a tartálykocsi lopásról – ezek mind szándékosan hagyott hamis nyomok. Az utolsó cseppet azonban egy kézzel fogható bizonyíték adta. A papírszálhoz tapadt ammónia. Csak két helyről származhatott ez a kombináció – a régi építészeti tervekről és a földmérők térképeiről, mert ezeket nagy lapos, régi ammóniás nyomtatókkal készítették. Rhyme megkérte Sellittót, hogy telefonáljon be a központba, és nézessen utána minden, építészirodák és földhivatalok sérelmére elkövetett betörésnek. Visszajött a jelentés, hogy betörtek egy nyilvántartó irodába. Rhyme megkérte őket, hogy ellenőrizzék a keleti Harmincötödik utca térképeit, s a városi tisztviselő igencsak meglepetten közölte, hogy igen, pontosan azok a tervek tűntek el. Bár az, hogy miként derítette ki a Táncos Percey és Hale tartózkodási helyét, továbbra is titok maradt. Öt perccel korábban két ESU tiszt jelentette, hogy találtak egy betört ablakot az első szinten az irodaházban. A Táncos nem dőlt be a nyitott ajtónak, de azért bement az irodaházba, hogy a sikátoron keresztül a védett házhoz jusson – pont, ahogy Rhyme számította. De valami megriaszthatta. Most valahol az épületben rejtőzik, fogalmuk sincs, hogy hol. Egy mérges kígyó egy sötét szobában. Merre lehet, mire készülhet? A Halálnak túl sok arca van… – Nem lenne szabad várnia – motyogta Rhyme. – Túl kockázatos. – Egyre idegesebb lett. Egy ügynök jelentkezett be. – Az első szinten semmi. Még nem fejeztük be a kutatást. Eltelt öt perc. Az egységek egymás után jelentkeztek be a negatív válasszal, de Rhyme csak surrogást hallott a headseten keresztül.

– Ugyan ki ne akarna pénzt keresni? – felelte Jodie. – De nem tudom, mit kellene csinálni. – Segíts nekem kijutni innen! – Te, mit csinálsz itt egyáltalán? Úgy értem, téged keresnek? Stephen végigmérte a szomorú kis emberkét. Vesztes volt, de nem őrült vagy ostoba. Stephen úgy döntött, taktikailag az a legjobb, ha őszintén válaszol. Különben is, a fickó pár órán belül úgyis halott lesz. – Azért jöttem ide, hogy megöljek valakit – felelte végül. – Hú! Te valami maffiás vagy, vagy ilyesmi? Kit akarsz megölni? – Jodie, hallgass! Benne vagyunk, nyakig. – Hogyhogy vagyunk? Én aztán nem csináltam semmit! – Kivéve, hogy rossz időben voltál rossz helyen – mondta Stephen. – És ez elég szar ügy, de ráadásul egy csónakban evezel velem, mert engem akarnak, és nem fogják elhinni, hogy nem velem vagy. Szóval, segítesz nekem vagy nem? Nincs másra idő, csak egy igenre vagy nemre. Jodie próbált nyugodtnak tűnni, de a tekintete elárulta. – Igen vagy nem? – Nem akarom, hogy bánts! – Ha mellém állsz, senki sem fog bántani. Egy dologban nagyon jó vagyok: abban, hogy kézben tartom, ki sérüljön meg és ki ne. – És fizetsz nekem? Készpénzben? Csekk nem kell. Stephen szinte felnevetett: – Nem csekk lesz. Kápé! A kocsonyás szemek tanakodtak. – Mennyit? A kis szaros tárgyalni akar!

A félelem még nem tűnt el a szeméből, de láthatóan nagyon meglepődött. – Tényleg? Nem szívatsz? – Tényleg. – De mi van, ha kiviszlek innen, aztán meg megölsz, hogy ne kelljen fizetned? Stephen felnevetett. – Nekem ennél sokkal többet fizetnek. Az ötezer nekem semmi. Különben is, ha kijutunk innen, még később is a segítségemre lehetsz. – Hát… Hangok a távolból. Lépések zaja, egyre közelebbről. A felderítő zsaru, aki őt keresi. Csak egy, gondolta magában Stephen a lépések zaját hallgatva. Ennek is megvolt az értelme. Az első emeletre, a nyitott ablakú irodába várták, ahová Lincoln, a Féreg a legtöbb zsarut irányította. Stephen visszatette a pisztolyt a könyvszatyorba, és elővett egy kést. – Segítesz nekem? Ez persze költői kérdés volt. Ha nem segít, Jodie hatvan másodpercen belül halott. Ezt ő is tudta. – Oké! – kinyújtotta a kezét. Stephen ügyet sem vetett a kézre. – Hogy megyünk ki? – Nézd ott azokat a salakbeton téglákat. Ki lehet őket húzni. Látod? Egy régi csatornába jutunk. A város alatt egy csomó ilyen alagút van. Senki’sem tud róluk. – Igazán? – Stephen azt kívánta, bárcsak hamarabb tudomást szerzett volna róluk. – Eljuthatunk a metróig. Én ott lakom. Egy régi metróállomáson. Két év is eltelt már azóta, hogy Stephen utoljára dolgozott társsal. Néha azt kívánta, bárcsak ne ölte volna meg a fickót. Jodie megindult a téglák felé. – Ne! – suttogta Stephen. – Mondom, mit kérek tőled. A falhoz állsz, oda. – Az ajtóval szemközti fal felé mutatott. – De meg fog látni! Bevilágít a lámpájával, és egyből meglát! – Csak állj oda, és emeld fel a kezed! – Le fog lőni! – vinnyogta Jodie. – Nem fog lelőni! Csak bízz bennem! – De… – tekintete az ajtó felé villant. Megtörölte az arcát. Elárulhat téged ez az ember, katona? Uram, van rá esély, uram, de figyelembe vettem a körülményeket, és úgy látom, hogy ez nem valószínű. Ennek az embernek igen nagy szüksége van a pénzre. – Meg kell bíznod bennem! Jodie felsóhajtott: – Oké, de… – De tedd fel a kezed, különben tényleg lőni fog! – Így? – Mindkét kezét fölemelte. – Lépj hátra, hogy az arcod az árnyékban maradjon. Igen, ott jó lesz. Nem akarom, hogy lássa az arcod… Remek! Tökéletes. A léptek egyre közelebbről hallatszottak. Puha, bizonytalan léptek voltak. Stephen az ajkához emelte a mutatóujját, majd mozdulatlanná és láthatatlanná dermedt a padlón. A léptek egészen elhalkultak, majd meg is szűntek. Egy alak jelent meg az ajtóban. Golyóálló mellényt és FBI-os széldzsekit viselt. Benyomult a szobába, és a HK végére illesztett lámpával végigpásztázott a helyiségen. Amikor a fénycsóva megakadt Jodie derekán, a fickó olyat tett, amin Stephen teljesen ledöbbent. Meg akarta húzni a ravaszt. Finom kis mozdulat volt. De Stephen annyi állatot és embert lőtt már le, hogy ismerte az izmok minden kis rezzenését, a feszülést, ami a lövést megelőzi.

Stephen gyorsan reagált. Felugrott, félreütötte a fickó fegyverét, és közben letépte a fejéről a headsetet. Aztán az ügynök tricepsze alá döfött késével, s ezzel teljesen lebénította a jobb kezét. A fickó fájdalmában felkiáltott. Zöld utat kaptak az öléshez! Ez villant át Stephen agyán. Semmi megadásos duma. Ha meglátnak, lőnek. Akár fegyverrel vagyok, akár nem. Jodie felkiáltott: – Úristen! – Bizonytalanul előrelépett, kezét… szinte komikusan, még mindig a levegőben tartotta. Stephen térdre kényszerítette az ügynököt, a szemébe húzta a Kevlar sisakot, és kitömte a száját egy ronggyal. – Ó, Istenem, leszúrtad! – mondta Jodie, majd leengedte a karját és előrelépett. – Pofa be! – mondta Stephen. – Akkor ahogy megbeszéltük. A kijáratot. – De… – Gyerünk! Jodie csak bámult. – Mozdulj már! – csattant fel Stephen. Jodie a falban lévő lyukhoz futott, miközben Stephen talpra állította az ügynököt, és a folyosóhoz vezette. Zöld út a gyilkoláshoz… Lincoln, a Féreg úgy döntött, hogy meg kell halnia. – Itt várj – parancsolta Jodie-nak. Stephen visszadugta a headsetet a fickó rádiójába, és hallgatózott. A különleges feladatok sávján kommunikáltak, s legalább egy tucatnyi ügynök meg zsaru jelentkezett be. Az épület különböző részeiben kutattak. Nem volt sok ideje, de le kellett lassítania őket. Stephen kiengedte a kábult ügynököt a sárga folyosóra. Aztán ismét előhúzta a kését.

Huszadik fejezet

A huszonharmadik a 45 órából

– A francba, a francba! – csattant fel Rhyme, s közben nyál-cseppeket köpött az állára. Thom odalépett, hogy letörölje az állát, de Rhyme idegesen elhessegette. – Bo? – szólt bele a headsetbe. – Mondd! – felelte Haumann a parancsnoki furgonból. – Szerintem valahogy rájött a tervre, és ki fogja magát verekedni. Mondd meg az ügynökeidnek, hogy álljanak össze védekező csapatokba. Nem akarom, hogy bárki is egyedül császkáljon. Menjen be mindenki az épületbe! Szerintem… – Tartsd egy kicsit… várj! Ó, ne… – Bo? Sachs? Valaki? De senki sem válaszolt. Rhyme kiáltásokat hallott a vonalban. Az adás megszakadt. Aztán egy erős hang: ...segítséget. Itt egy vérnyom… Bent az irodaépületben. Igen, igen… nem… a földszinten… vagyis az alagsorban. Innelman nem jelentkezik be. Ő lent volt… az alagsorban. Minden egység mozgás, mozgás! Gyerünk már, mozgás! – Bell, hallasz engem? – kiáltotta Rhyme. – Kettes készültségi fokozat! Ne hagyd, ismétlem, ne hagyd őket egyedül egy percre sem! A Táncos szabadon rohangál, és nem tudjuk, hogy merre van! Roland Bell hangja nyugodtan csengett: – A szárnyaink alatt vannak. Senki sem juthat be ide.

Őrjítő várakozás. Elviselhetetlen. Rhyme a legszívesebben sikoltozott volna dühében. Hol lehet? Mérges kígyó egy sötét szobában… Aztán a zsaruk és ügynökök sorra bejelentkeztek, és jelentették, hogy egyik emeletet a másik után biztosították. Végül Rhyme meghallotta, amire vártak: – Az alagsor biztosítva. De Jesszus, rengeteg vért látunk idelent! Innelman pedig eltűnt. Nem találjuk sehol! Jézusom, mennyi vér!

– Rhyme, hallasz? – Mondd! – Az irodaház alagsorában vagyok – mondta Amelia Sachs a szája előtt lifegő mikrofonba, és körbenézett. A falakat koszos, sárga betonfesték borította, a padlót pedig csatahajó szürkére festették. De a hely nyomasztó voltát alig lehetett észrevenni: vércseppek virítottak mindenütt, mint egy borzalmas James Pollock-festményen. Szegény ügynök, gondolta. Innelman. Minél előbb megtalálják, annál jobb. Aki ennyire vérzik, az nem húzhatja tovább tizenöt percnél. – Megvan a készlet? – kérdezte Rhyme. – Nincs időnk! Annyi a vér, meg kell találnunk! – Nyugalom, Sachs! A készlet. Nyisd ki a készletet! Felsóhajtott: – Rendben van! Megvagyok. A helyszínelő vérvizsgáló készlet tartalma egy vonalzó, egy szögmérő zsinórral kiegészítve, egy mérőszalag és a Kastle-Meyer Reagent valószínűsítő tesztelő volt. Volt benne Luminol is, amely képes volt kimutatni a vér vasoxid-tartalmát ott is, ahol a tettes eltüntetett minden látható nyomot. – Az egész egy nagy káosz, Rhyme! – mondta a lány. – Nem fogok tudni kideríteni semmit. – Ó, a helyszín többet mesélhet nekünk, mint gondolod, Sachs. Sokat fog nekünk elmondani. Nos, ha valaki, hát Lincoln Rhyme ki tudott hámozni valamit a vérfürdők helyszínéből is; Sachs tudta, hogy ő és Mel Cooper régi tagjai a Nemzetközi Vérnyom-analizáló Szövetségnek. (Sachs nem is tudta, hogy mi zavarja jobban – a helyszíneken található borzalmas vérnyomok, vagy az a tény, hogy vannak emberek, akik ezek analizálására specializálódtak.) De ez a hely tényleg reménytelennek tűnt. – Meg kell találnunk… – Sachs, nyugodj meg… itt vagy még? A lány csak pár pillanat múlva felelt: – Oké! – Egyelőre egy dologra van szükséged, és ez a vonalzó – mondta a férfi. – Először is mondd el, hogy mit látsz! – Mindent vércseppek borítanak. – A fröcskölt vércseppek sok mindenről árulkodhatnak. De az egésznek csak akkor van jelentősége, ha sima felületre hullottak. Milyen a padló? – Sima beton. – Jó. Mekkorák a cseppek? Mérd le őket. – Az a fickó haldoklik, Rhyme! – Mekkorák a cseppek? – csattant fel a férfi. – Mind más méretű! Több száz olyan van, amelyik két-centis. Van, amelyik ennél is nagyobb. Két és fél, háromcentisek. És több ezer nagyon apró csepp. Mint a spray cseppecskéi. – Felejtsük el a legkisebbeket! Ezek csak másodlagos cseppek, a nagyokról váltak le. Jellemezd a nagyokat. Alakjuk? – Többnyire kerekek. – Cakkozott a szélük? – Igen – motyogta a lány. – De van pár olyan is, aminek teljesen sima a széle. Van itt pár ezekből előttem is. De ezek egy kicsit kisebbek.

Hol lehet a férfi? Innelman. Egy férfi, akivel sosem találkozott. Eltűnt és úgy vérzik, mint egy szökőkút. – Sachs? – Igen? – csattant fel a lány. – És mi van azokkal a kisebb simákkal? Mesélj róluk! – Nincs annyi időnk, hogy ezzel szöszmötöljek! – Arra nincs időnk, hogy ne szöszmötölj velük! – mondta a férfi nyugodtan. Menj a francba, Rhyme, gondolta magában. – Rendben van – mondta hangosan. Mérni kezdett. – Úgy másfél centisek. Tökéletesen kerekek. Nincs cakkozás a szélükön. – Ezek hol vannak? – kérdezte Rhyme sürgetőn. – A folyosó egyik vagy másik végében? – Többnyire középtájt. A folyosó végén van egy tárolóhelyiség. Bent és az ajtaja előtt nagyobb, cakkos szélű pöttyök vannak. A folyosó másik végében kisebbek. – Oké, oké – mondta Rhyme szórakozottan. – Megvan a sztori – jelentette ki. – Mi is az ügynök neve? – Innelman. John Innelman. Dellray egyik barátja. – A Táncos a raktárban kapta el Innelmant, és egyszer beledöfött, magasan. Cselekvésképtelenné tette, valószínűleg a nyakán vagy a karján sebezte meg. Ebből származnak a nagy, egyenetlen szélű cseppek. Aztán kivezette a folyosóra, és megint megszúrta, de ezúttal lejjebb. Ezek a kisebb, egyenes szélű cseppek. Minél kisebbet zuhan a csepp, annál simább a széle. – Miért tett volna ilyet? – kapott a lány levegő után. – Hogy lelassítson bennünket. Tudja, hogy megkeressük majd a sebesült ügynököt, mielőtt a nyomába erednénk. Igaza van, gondolta a lány, de nem keressük elég gyorsan! – Milyen hosszú a folyosó? A lány felsóhajtott, és végignézett a folyosón. – Úgy nyolc méter, nagyjából, és a vérnyom végig látható rajta. – Vannak lábnyomok a vérben? – Tucatjával. Mindenféle irányban. Várj… van itt egy étellift. Először nem is láttam. Oda vezetnek a nyomok! Bent kell, hogy legyen. Ki kell… – Ne, Sachs! Várj még! Ez túl nyilvánvaló lenne. – Ki kell nyitnunk azt a liftajtót! Felhívom a tűzoltókat, hogy küldjenek valakit egy liftkulccsal. Meg tudnák… Rhyme nyugodt hangon felelt: – Figyelj rám! A lifthez vezető cseppek nem úgy néznek ki, mint a könnycseppek? Nem mutat a farkuk mindenféle irányba? – Bent van a liftben! Vérnyomok vannak a liftajtón is, elkenődve! Haldoklik, Rhyme! Hallgatnál rám végre? – Könnycseppek, Sachs? – kérdezte a férfi halkan. – Olyanok, mint az ebihalak? A lány lenézett. Olyanok voltak. Tökéletes ebihalak, amelyek farka tucatnyi különböző irányba mutatott. – Igen, Rhyme. Olyanok. – Menj visszafelé addig, ameddig ezek tartanak. Ez őrültség. Innelman lassan elvérzik a liftben. A lány egy pillanatig fixírozta a fémajtót, és arra gondolt, hogy nem foglalkozik Rhyme döntésével, de aztán engedelmesen visszaügetett a folyosón. Egészen addig a helyig, ameddig az ebihalak is mentek. – Megvan, Rhyme. Itt vége van a nyomnak. – Szekrény vagy ajtó előtt? – Igen, de honnan tudtad? – Kívülről van lezárva?

Hogy a fenébe csinálja?

– Így a kutatócsapat látta a zárat, és elhúzott, de a Táncos nem zárhatta be magát túl jól. Nos, Innelman ott van bent. Nyisd ki az ajtót, Sachs. Használd a présfogót, ne magát a gombot. Lehet, hogy talán van rajta ujjlenyomat. És Sachs! – Igen? – Nem hiszem, hogy hagyott bombát. Aligha lehetett rá ideje. De bármilyen állapotban is lesz bent az ügynök, rosszul néz majd ki, ez biztos, hagyd őt egy percre és nézz körül, hogy nincs-e csapda. – Oké! – Megígéred? – Igen! Présfogó ki… zár kinyit… gomb elfordul. Zárnyelv felnyit. Nyomás gyakorlása… most! Az ajtó kitárult. Se bomba, se más csapda nem volt, csak a sápadt, véres, eszméletlen John Innelman ügynök teste zuhant elé. Halkan felsikoltott: – Itt van. Orvos kell! Csúnyán megvágták. Sachs a férfi fölé hajolt. Két EMS-technikus és több ügynök rohant oda hozzá, köztük a komor arcú Dellray is. – Mit tett veled, John? Te, jó ég! – A hórihorgas ügynök félreállt, míg a két mentős tette a dolgát. Levágták a sebesült ruháit, és szemügyre vették a szúrt sebeket. Innelman szeme félig nyitva volt, de tekintete homályosnak tűnt. – Él? – kérdezte Dellray. – Igen, még él, de csak alig. A mentősök gézt nyomtak a sebekre, aztán nyomókötést tettek a karra és a lábra, végül pedig bevezették az infúziót. – Tegyétek a buszba! Mennünk kell! Indulás! Egy hordágyra helyezték az ügynököt, s végigsiettek vele a folyosón, a magában motyogó, kialudt cigarettát morzsolgató Dellray ügynökkel a nyomukban. – Tudott beszélni? – kérdezte Rhyme. – Van nyom, hogy merre mehetett a Táncos? – Nem. Nem volt eszméleténél. Nem tudom, hogy meg tudják-e menteni. Jesszus! – Ne zaklasd fel magad, Sachs! Van egy helyszín, amit elemezned kell. Meg kell tudnunk, hogy merre van a Táncos, ha ott van még egyáltalán. Menj vissza a raktárba! Nézd meg, van-e kifelé nyíló ablak vagy ajtó! – Honnan tudtál a szekrényről? – kérdezte Sachs befelé menet. – A cseppek irányából lehetett rájönni. Betuszkolta oda Innelmant, aztán egy ronggyal felitatta a vérét. A lifthez sétált, és rázta a rongyot. A cseppek különböző irányba tartottak, amikor leestek a földre. Ezért néztek úgy ki, mint egy-egy könnycsepp. És mivel a lift irányába próbált terelni minket, éppen az ellenkező irányba kellett keresnünk a menekülési útvonalat. Ez a raktárszoba. Ott vagy már? – Igen. – Írd le, milyen! – Van itt egy ablak, ami a sikátorra néz. Úgy látom, el is kezdte kinyitni. De még mindig zárva van. Ajtó nincs. – Sachs kinézett az ablakon. – Innen viszont nem látszik egyetlen zsaru helyzete sem. Nem tudom, hogy mi riaszthatta el. – Te nem látod a zsarukat – mondta Rhyme cinikusan. – Ő látta őket. Most pedig sétálj rácsban, és nézzük, hogy mit találsz! A lány gondosan átkutatta a helyszínt, rácsalakzatban haladva, aztán felporszívózott mindent a nyomjelek miatt, és a filterek tartalmát óvatosan bezacskózta. – Mit látsz? Van valami? A lány megvilágította a falat, és látott két, a helyéről kiálló téglát. Szűkös járat, de egy soványabb ember számára éppen megfelelő. – Megvan a menekülési útvonal, Rhyme. A falon át távozott. Van itt pár laza betontégla. – Még ne nyisd ki! Hívj SWAT-embereket! A lány behívott több ügynököt a szobába, azok kihúzták a téglákat, és a HK géppisztolyuk végére erősített lámpával alaposan körbepásztázták a benti helyiséget.

– Tiszta – közölte végül az egyik ügynök. Sachs elővette fegyverét, és becsusszant a hűvös, párás helyiségbe. Egy keskeny, lefelé ereszkedő alagútba jutott, amely tele volt törmelékkel, és amely átvezetett a ház alapzatán is. Víz csepegett. Sachs óvatosságból csak a nagy betonozott részekre lépett, s érintetlenül hagyta a nedves, földes részeket. – Mit látsz, Sachs? Mesélj! A lány végigpásztázta környezetét a PoliLight lámpával, főleg azokat a helyeket, ahol a Táncos logikusan megkapaszkodhatott, vagy ahová léphetett. – Hű, Rhyme! – Mi az? – Ujjlenyomatok. Friss nyomok… Várj. De vannak itt kesztyűs nyomok is. Véresek. Attól, hogy a rongyot fogta. Nem értem. Olyan, mint egy barlang… Talán valami miatt le kellett, hogy vegye a kesztyűt. Vagy talán azt hitte, hogy itt bent biztonságban van. Aztán lenézett, és a kísérteties sárgászöld fénnyel megvilágította a talajt is. – Ó – nyögte. – Mi az? – Ezek nem az ő ujjlenyomatai. Van vele valaki. – Valaki más? Honnan tudod? – Kétféle lábnyomot látok. Mindkettő friss. Az egyik nagyobb, mint a másik. Ugyanabba az irányba tartottak. Jesszus, Rhyme! – Mi a baj? – Ez azt jelenti, hogy van egy társa. – Oké, Sachs. Az üveg félig tele van – mondta Rhyme vidáman. – Ez azt jelenti, hogy kétszer annyi bizonyíték segíthet nekünk abban, hogy rátaláljunk. – Én azt gondoltam – felelte a lány sötéten –, hogy így inkább kétszer olyan veszélyes.

– Miből élünk? – kérdezte Lincoln Rhyme. Sachs visszatért a városi házba, és Mel Cooperrel éppen átnézték a helyszínen gyűjtött anyagot. Sachs és a SWAT-kommandósok a Con Ed-csatornáig követték a nyomokat, ott azonban mind a Táncosnak, mind a társának nyoma veszett. Úgy festett, hogy a két ember felmászott, és az utcára menekültek. Odaadta Coopernek az ujjlenyomatot, amit a csatorna bejáratában talált. A férfi beszkennelte, és elküldte AFIS összehasonlító vizsgálatra. Aztán feltartott két elektrosztatikus nyomatot, hogy Rhyme megvizsgálhassa. – Ezek a csatornából származó lábnyomok. Ez a Táncosé. – A magasba tartotta az egyik lenyomatot, átlátszó volt, mint egy röntgenfelvétel. – Egyezik azzal, amit az első emeleti pszichiáter irodájában találtunk. Ott, ahová betört. – Sima, hétköznapi munkáscipő – mondta Rhyme. – Az ember azt gondolná, hogy minimum surranót használ – motyogta Sachs. – Nem, az túl árulkodó lenne. A munkáscipőnek gumitalpa van, ami jól tapad, és az orrészben acélbetét is van. Pont olyan jó, mint a surranó, ha nincs szükség tartásra a bokánál. Tartsd közelebb a másikat, Sachs! A kisebbik cipő nagyon kopott volt a saroknál és a lábfej alatti részen. A jobb cipőtalpon hatalmas lyuk tátongott, s gyűrött bőr látszott benne. – Zokni sehol. Lehet, hogy a barátunk hajléktalan. – Miért van vele valaki? – kérdezte Cooper. – Nem tudom – felelte Sellitto. – Azt mondják, mindig egyedül dolgozik. Kihasználja az embereket, de nem bízik senkiben. Nekem is pont ezt vágják a fejemhez mindig, gondolta Rhyme. – És az, hogy ujjlenyomatokat hagyott a helyszínen? – mondta. – Ennek a fickónak nincs priusza. Biztos van nála valami, ami kell a Táncosnak. – Először is ott van a kijárat az épületből – javasolta Sachs.

– Lehet, hogy ez az. – Talán a fickó már halott is – mondta a lány. Valószínűleg igen, gondolta Rhyme. – A lábnyomok elég kicsik – mondta Cooper. – Úgy nyolcas férfiméret lehet. A talp mérete nem feltétlenül egyezik a cipőmérettel, a viselője alkatára pedig még kevésbé utal, de azt azért biztosra lehetett venni, hogy a Táncos társa vékony testalkatú. Cooper a nyomjelekhez fordult. A bizonyítékok egy részét a mikroszkóp alá csúsztatta. Átküldte a képet Rhyme monitorjára is. – Hangvezérlés, kurzor balra – parancsolta Rhyme a mikrofonjába. – Állj! Dupla kattintás! – Szemügyre vette a monitort. – Még több malter a betontéglák közül. Por és kosz… Honnan hoztad ezt, Sachs? – A betontéglák körül kapartam le, és felporszívóztam a csatorna padlóját is. Találtam a raktárban egy kis fészket is, a dobozok mögött, ahol valaki rejtőzhetett. – Remek. Oké, Mel, gázt neki! Van itt egy csomó minden, amit nem ismerek fel. A kromatográf felmordult, szétválasztotta az összetevőket, és a keletkező gázokat a spektrométerbe küldte azonosításra. Cooper a monitort figyelte. Meglepetten fújt egyet: – Csodálkozom, hogy a barátunk egyáltalán tud még járni! – Kicsit részletezhetnéd, Mel! – Kész drogéria a fickó, Rhyme! Van itt szekobarbitál, fenobarbitál, Dexedrin, amobarbitál, meprobamát, kloridazepoxid, diazepam. – Jesszus – motyogta Sellitto. – Vörösek, dexik, kék ördögök… Cooper folytatta: – Laktóz és szukróz is van. Meg kalcium, vitaminok és tejtermékekből származó enzimek. – Bébitápszer – motyogta Rhyme. – A dílerek arra használják, hogy felhígítsák vele a drogokat. – Szóval a Táncos beszerzett maga mellé egy vegyi szeméttárolót. Nézzenek oda! – Annyi orvosi rendelő van ott – mondta Sachs. – Biztosan lopkodja a készleteiket. – Csatlakozzunk fel a FINEST-re – mondta Rhyme. – Kérjünk listát minden drogbetyárról, akit ismernek. Sellitto felnevetett: – Akkora lesz a lista, mint az Arany Oldalak! – Senki sem mondta, hogy könnyű lesz, Lon. De mielőtt még lebonyolították volna a hívást, Cooper kapott egy e-mailt. – Ne fáradj vele! – Mert? – Megjött az AFIS jelentése az ujjlenyomatról. – A technikus megkocogtatta a képernyőt. – Bárki is a fickó, nincs priusza New Yorkban, az államban, sem az NCIC-n. – A pokolba is! – csattant fel Rhyme. Úgy érezte, meg van átkozva. Miért nem lehet a dolog csak egy kicsivel egyszerűbb? – Más nyomok? – kérdezte. – Van itt valami – mondta Cooper. – Egy kis darab kék csempe, a hátulján kötőanyaggal, és úgy fest, hogy betonhoz volt tapasztva. – Nézzük meg! Cooper a mikroszkóp alá helyezte a mintát. Rhyme feszülő, szinte már görcsös nyakkal hajtotta előre a fejét, és alaposan szemügyre vette. – Oké. Régi mozaiklapocska. Porcelán, fényesre festve, a festék ólomalapú. Hatvan-hetven évesnek mondanám. – De sajnos semmiféle ravasz következtetése sem volt. – Még valami? – motyogta. – Pár szőrszál. – Cooper feltette az új mintát. A mikroszkóp fölé hajolt. Rhyme is szemügyre vette a vékony szálacskákat. – Állat – jelentette ki. – Újabb macska? – kérdezte Sachs. – Nézzük – mondta Cooper, és lehajtotta a fejét. De ezek a szőrszálak nem macskafélétől származtak, hanem egy rágcsálótól. – Patkány – közölte Rhyme. – Rattus norvegicus. Közönséges városi csatornapatkány.

– Folytassuk. Mi van abban a zacskóban, Sachs? – Rhyme úgy kérdezősködött, mint egy éhes kisfiú a csokibolt pultjánál. – Nem, nem! Az ott! Igen, az. A bizonyítékgyűjtő zacskóban szögletes papírtörölköző volt, rajta egy halovány barna folttal. – A betontéglán találtam, amit elmozdított. Azt hiszem, a kezén volt. Nem voltak újlenyomatok, de a mintát adhatta a tenyere is. – Ezt miből gondolod? – Mert port dörzsöltem a kezemre, amit aztán egy másik téglához nyomtam. Ugyanez lett az eredmény. Ez az én Ameliám, gondolta Rhyme. Egy pillanatra felvillant előtte az előző éjszaka – ketten együtt, az ágyban. De aztán elhessegette az emlékképet. – Mi az, Mel? – Úgy nézem, zsír. Van benne por, kosz, farostok, szervesanyag-részecskék. Azt hiszem, állathús. Mindez nagyon régi. És nézzétek a felső csücsköt! Rhyme szemügyre vette a pár ezüstös kis forgácsot a monitoron. – Fém. Lereszelték vagy levakarták valamiről. Gázt neki! Menjünk biztosra: Cooper végigcsinálta a vizsgálatot. – Petrokemikália – felelte. – Durván reszelt, hozzáadott anyag nincs… Vasat látok magnézium-, szilikon- és szénnyomokkal. – Várj! – kiáltotta Rhyme. – Más anyag nincs, mondjuk króm, kobalt, nikkel? – Nincs. Rhyme a mennyezetet bámulta. – A fém? Régi acél, egy Bessemer-kohóban készült, nyersvasból. Ha modernebb lenne, a fenti anyagok valamelyikét is tartalmazná. – Van itt még valami szénkátrány – Kreozot! – kiáltotta Rhyme. – Megvan! Ez a Táncos első nagy hibája. A haverja egy két lábon járó lokátor. – Hová vezet? – kérdezte Sachs. – A metróhoz. A zsír régi, az acél régi alkatrészekből származhat, a kreozot pedig kötésekből. A porcelán egy mozaik-kő darabja. A régi állomások közül sok ki van csempézve, valamilyen kép van bennük, amely kötődik a környékhez. – Aha! – mondta Sachs. – Az Astor téri földalattinál például a mozaik azokat az állatokat ábrázolja, amelyekkel John Jacobs Astor kereskedett. – Porcelántégla. Tehát ezt akarta a Táncos a fickótól! Egy búvóhelyet. A Táncos barátja valószínűleg hajléktalan drogos, aki egy elhagyott oldalsó járatban vagy lezárt földalatti-állomáson lakik. Rhyme rájött, hogy mindenki az ajtó árnyékában álló fickót bámulja. Abbahagyta a mondókáját. – Dellray? – kérdezte Sellitto bizonytalanul. Fred Dellray sötét, komor arca az ablak felé fordult. – Mi történt? – kérdezte Rhyme. – Innelman. Összevarrták. Háromszáz öltést kapott. De elkéstek. Túl sok vért vesztett. Most halt meg. – Sajnálom! – mondta Sachs. Az ügynök fölemelte a kezét, hosszú ujjai lándzsaként meredeztek az ég felé. A helyiségben mindenki tudott Dellray régi társáról – arról, aki Oklahoma Cityben halt meg a bomba robbanásakor a szövetségi épületben. És Rhyme-nak eszébe jutott Tony Panelly is, akit csak pár napja raboltak el. Valószínűleg mostanra már halott volt, de tartózkodási helyére nem utalt semmi más, csak az a furcsa homok. És most Dellray egy újabb bajtársa is elment. Az ügynök hosszú léptekkel járkált. – Tudjátok, ugye, hogy miért szúrták meg Innelmant? Mindenki tudta – senki sem válaszolt.

– Elterelésként. Ez az egyetlen oka a világon. Hogy letérítsen bennünket a nyomról. Fel tudjátok fogni? Egy kibaszott elterelés volt! – Hirtelen megtorpant. Félelmetes fekete szeme Rhyme-ra szegeződött. – Van valami nyom, Lincoln? – Nem sok. – Mesélt a Táncos csavargó haverjáról, a drogokról, és a föld alatti járatban lévő búvóhelyről. Bárhol is legyen az. – Ennyi? – Attól tartok, igen. De van itt még más bizonyíték, amit nem néztünk át. – Bizonyíték – suttogta Dellray megvetően. Az ajtóhoz lépett, majd megállt egy pillanatra. – Elterelés. Ez nem okozhatná egy jó ember halálát. Sosem okozhatná. – Fred, várj… szükségünk van rád! De az ügynök vagy nem hallotta, vagy nem akarta meghallani, amit Rhyme mondott. Kivonult a helyiségből. Egy perc múlva a bejárati ajtó hangos kattanással becsukódott.

Huszonegyedik fejezet

A huszonnegyedik a 45 órából

– Otthon, édes otthon – mondta Jodie. Egy matrac és két doboz régi ruha, meg konzervkaja. Magazinok: Playboy, Penthouse és pár olcsó, kemény pornó, amelyekre Stephen undorral pillantott. Egy-két könyv. A kis metróállomást, ahol Jodie élt valahol a belváros alatt, már évtizedekkel korábban lezárták, és újat létesítettek helyette az utcában, valamivel feljebb. Jó hely a férgeknek, gondolta Stephen komoran, majd elűzte fejéből a gondolatot. Alulról érkeztek a kis megállóba. Az idáig vezető utat – úgy négy-öt kilométert a védett ház óta – végig a föld alatt tették meg. Átmentek házak alagsorán, alagutakon, nagy szennyvízcsatornákon és kisebb szennyvízcsatornákon. Hamis nyomot is hagytak – egy nyitott zsákutcát. Végül jó idővel futottak be a metróállomáshoz, bár Jodie szánalmasan ki volt merülve, és kapkodott a levegő után, amikor próbálta tartani Stephen veszett tempóját. Volt egy ajtó, amely az utcára vezetett volna, de be volt deszkázva belülről. A deszkák közötti réseken poros napsugarak világítottak be. Stephen kikukucskált a borongós tavaszi világba. A város szegényebbik negyedében voltak. Az utcasarkokon részegek üldögéltek, a járdán üres Thunderbird és Colt 44 italosüvegek, meg széttaposott kupakok hevertek. A sikátorban egy hatalmas patkány rágcsált valami szürkét. Stephen zörgést hallott a háta mögül, s amikor megfordult, látta, hogy Jodie egy üres kávésüvegbe szórja a tablettákat. A csöves előrehajolt, s gondosan válogatta megszerzett kincseit. Stephen a könyvszatyorba túrt, és előkereste a mobilját. Felhívta Sheila lakását. Arra számított, hogy bekapcsol az üzenetrögzítő, de ehelyett egy gépi hang közölte vele, hogy a hívott számon előfizető nem kapcsolható. Ó, ne… Teljesen meg volt döbbenve. Ez annyit jelentett, hogy a Sheila lakásában hagyott automata bomba felrobbant. Tehát már rájöttek, merre bujkált. Hogy a fenébe? – Jól vagy? – kérdezte Jodie. Hogyan? Lincoln, a Férgek királya. Hát persze! Lincoln, az ablakon kinéző fehér féregarc… Stephennek izzadni kezdett a tenyere. – Hé! Stephen felnézett.

– Úgy nézel ki… – Jól vagyok – felelte Stephen kurtán. Ne aggódj, mondta magában. Ha felrobbant, a detonáció elég nagy volt ahhoz, hogy kitakarítsa a lakást, és eltüntessen minden nyomot. Minden rendben. Biztonságban vagy. Sosem találhatnak meg, sosem kapcsolhatnak az ügyhöz. A férgek nem érhetnek utol… Jodie arcán kíváncsi mosolyt látott. A nyálkás érzés elmúlt. – Semmi – mondta. – Csak változott a tervem. – S ezzel megszakította a hívást. Stephen ismét kinyitotta a táskát, és kiszámolt ötezer dollárt. – A pénzed. Jodie-t valósággal hipnotizálta a pénz. Tekintete egyfolytában a bankók és Stephen arca között ugrált. A vékony kéz remegve kinyúlt, s óvatosan elvette a pénzt, mintha az a durva bánásmódtól, erős fogástól elporladna. Ahogy átvette a pénzt, Jodie keze Stephenehez ért. Bár rajta volt a kesztyű, a gyilkos áramütést érzett – mint amikor hasba szúrták egy borotvakéssel –, megrázó volt, de nem fájdalmas. Stephen elengedte a pénzt, majd el is fordult. – Ha megint segítesz nekem, fizetek még tízet! A fickó vörös, kerek arcára óvatos mosoly terült. Nagy levegőt vett, és beletúrt az egyik kávésüvegbe. – Egyre… nem is tudom… idegesebbnek érzem magam. – Egy kapszulát vett ki, és le is nyelte. – Ez egy kék ördög. Az ember jól érzi magát tőle. Kellemes. Kérsz egyet? – Hm… Katona, isznak időnként a férfiak egyet? Uram, nem tudom, uram! Hát, a válasz igen. Tessék, itt van egy. Én nem hiszem, hogy… Igyál egyet, katona. Ez parancs! Nos, uram… Nem vagy te kislány, ugye, katona? Vannak talán cickóid? Hát… uram, nem, uram! Akkor igyál, katona! Uram, igen, uram! Jodie megismételte a kérdést. – Kérsz egyet? – Nem – suttogta Stephen. Jodie lehunyta a szemét és hátradőlt. – Tíz… ezer. – Egypercnyi tűnődés után ismét megszólalt: – Megölted, ugye? – Kit? – kérdezte Stephen. – Hát a zsarut ott az alagsorban! Hé, nem kérsz egy kis narancslevet? – Az ügynököt az alagsorban? Talán megöltem. Nem tudom. Nem ez volt a lényeg. – Nehéz volt megtenni? Úgy értem, nem akarok semmi rosszat, csak kíváncsi vagyok. Narancslevet? Én sokat iszom. A tablettáktól szomjas leszek. Kiszárad a szám. – Nem. – A doboz koszosnak látszott. Talán férgek is mászkáltak rajta. Talán bele is másztak. Az ember megiszik egy férget, és nem is veszi észre… Megborzongott. – Van itt folyóvized? – Nincs. De van pár üveggel. Poland Spring ásványvíz. Elloptam egy zsugort az A&P elől. Nyálkás. – Meg kell mosnom a kezemet. – Igen? – Le kell mosni a vért. Átázott a kesztyűm. – Ja! Ott van. Mért van rajtad mindig kesztyű? Az ujjlenyomatok miatt? – Aha. – Szóval voltál a seregnél? Rögtön sejtettem. Stephen már azon volt, hogy hazudik valamit, de aztán meggondolta magát:

– Nem – mondta. – Csak majdnem bekerültem. A haditengerészethez. Szerettem volna bevonulni. A mostohaapám a haditengerészetnél szolgált, és úgy volt, hogy én is követem a példáját. – Semper Fi… – Az. Egy ideig csend volt, Jodie várakozón nézett rá: – Aztán mi történt? – Próbáltam belépni, de kirúgtak. – Ez hülyeség. Kirúgtak, téged? Remek katona lenne belőled. – Jodie végigmérte Stephent és bólintott: – Erős vagy. Kemény izomzat. Én… – felnevetett. – Én alig mozgok valamit, csak futok, amikor a niggerek vagy kölykök meg akarnak agyalni. De úgyis mindig elkapnak a végén. Te meg jóképű is vagy. Ahogy a katonáknak kell. Tudod, mint a filmekben. Stephen érezte, hogy a férges érzés elmúlik, és még pirulni is kezdett. A padlót bámulta. – Hát, ezt nem tudom. – Ugyan már! A barátnőd is biztos mondja, hogy jóképű vagy! Kicsit nyálkás érzés… a férgek mintha mozgolódnának. – Hát, az a helyzet… – Nincs barátnőd? – Megkaphatom azt a vizet? – kérdezett vissza Stephen. Jodie a kartonnyi Poland Springre mutatott. Stephen kinyitott két üveget, és elkezdte mosni a kezét. Általában utálta, ha valaki nézi közben. Ha valaki nézte közben, egyfolytában nyálkásságot érzett, és a férgek sem akartak eltűnni. De valamilyen oknál fogva az nem zavarta, hogy Jodie nézi. – Nincs barátnőd? – Most nincs – magyarázta Stephen óvatosan. – Nem azért, mintha homokos lennék vagy ilyesmi, ha esetleg arra gondoltál. – Dehogyis! – Nem hiszek abban az életben. Persze azt sem hiszem, hogy a mostohaapámnak lett volna igaza, hogy az AIDS Isten módszere, ezzel szabadul meg a homokosoktól. Mert ha Isten ezt akarná tenni, akkor okosan csinálná, okosan szabadulna meg a buziktól, nem egy olyan betegséggel, amit más, normális emberek is elkaphatnak. – Aha, igazad van – mondta Jodie a rendetlenség közepéből. – Nekem sincs, úgy értem, barátnőm. – Keserűen felnevetett. – Hát hogy is lehetne? Nem? Ugyan mim van nekem? Nem nézek ki jól, mint te, nincs semmi pénzem… csak egy koszos csöves vagyok, ennyi. Stephen érezte, hogy ég az arca, ezért tovább sikálta a kezét. Dörzsöld azt a bőrt, igen, igen… Férgek, férgek, takarodjatok… Stephen a kezét bámulva folytatta: – Az a helyzet, hogy mostanában olyan helyzetben voltam, hogy nem igazán… szóval nem úgy érdeklődtem mostanában a nők iránt, ahogy a legtöbb férfi teszi. De ez csak ideiglenes állapot. – Ideiglenes – ismételte Jodie. Tekintete a szappanra tapadt, mintha az egy szökésre készülő rab lenne. – Ideiglenes. A jelenlegi mobilságom miatt. Úgy értem, a munkában adódó gyakori váltások miatt. – Persze. A váltások miatt. Sikálni, sikálni, a szappan sebesen forgott a kezében. – Öltél már meg buzit? – kérdezte Jodie kíváncsian. – Nem tudom. Sosem öltem meg senkit csak azért, mert homokos. Ennek nem lenne így semmi értelme. – Stephen keze bizsergett és reszketett. Még erősebben kezdte súrolni, s közben nem nézett Jodie-ra. Egy régi érzés öntötte el hirtelen... Úgy érezte, olyasvalakivel beszélget, aki akár meg is értheti őt. – Tudod, nem a gyilkolás kedvéért ölöm meg az embereket. – Oké – mondta Jodie. – De mi van, ha az utcán odamegy hozzád valami részeg, meglök, és azt mondja, hogy nem is tudom, anyabaszó buzi vagy? Őt megölnéd, nem? Mondjuk, hogy megúszhatnád. – De… figyelj, a buzi nem akarhatja az anyját baszni, nem? Jodie pislogott, aztán felnevetett: – Ez jó!

Csak nem viccet mondtam? – tűnődött Stephen. Elmosolyodott, mert örült neki, hogy Jodie-nak tetszett a dolog. Jodie folytatta: – Oké, mondjuk, hogy csak azt mondja, anyabaszó vagy. – Természetesen nem nyírnám ki, és azt mondom; ha már a buziknál tartunk, beszéljünk a négerekről meg a zsidókról is. Nem ölnék meg egy négert, kivéve, ha felbérelnének, hogy öljek meg valakit, aki éppenséggel véletlenül néger. Biztos van ok, ami miatt a négereknek nem kéne élni, legalábbis itt nem. A mostohaapámnak rengeteg elmélete volt erről. Eléggé egyetértek vele. Ugyanez volt a véleménye a zsidókról is, de ebben nem értettem vele egyet. A zsidók nagyon jó katonák. Tisztelem őket. Tudod – folytatta –, a gyilkolás is csak egy szakma. Gondolj csak Kent State-re. Én még csak gyerek voltam akkoriban, de a mostohaapám beszélt róla. Tudod, mi volt a Kent State? A Nemzeti Gárda lelőtte azokat a diákokat. – Persze. Tudom. – Na, őszintén, igazából senki sem foglalkozott vele, hogy meghaltak azok a diákok, igaz? De szerintem nagy ostobaság volt az egész lövöldözés. Mert mi volt a haszna? Semmi. Ha valaki meg akar állítani egy mozgalmat, már ha ez az volt, hát célba veszi a vezetőket és kilövi őket, nem? Olyan egyszerű lett volna. Beszivárogni, értékelni, kiválasztani, elkülöníteni, semlegesíteni. – Így szoktad megölni az embereket? – Az ember először beszivárog a környékre. Értékeli, hogy mennyire lesz nehéz a kiiktatás, mennyire erős a védelem. Aztán eltereled az emberek figyelmét a célpontodról, mindenkiét… Úgy csinálsz, mintha egy irányból akarnál támadni, de a végén kiderül, hogy az csak egy szállító, egy cipőtisztító vagy ilyesmi. Közben pedig a célpont mögé kerülsz. Izolálod a többiektől és kiiktatod. Jodie belekortyolt a narancslébe. Az egyik sarokban tucatnyi üres narancsleves doboz tornyosult. Úgy tűnt, csak ezen él. – Tudod – mondta, majd megtörölte a száját a ruhája ujjával –, az ember azt hinné, hogy minden profi gyilkos őrült. De te nem tűnsz annak. – Nem is hiszem, hogy őrült lennék – közölte Stephen tárgyilagosan. – Az emberek, akiket megölsz, rosszak? Úgy értem, maffiások meg ilyenek? – Hát, tettek valami rosszat az ellen, aki holtan akarja őket látni. – Tehát rosszak? – Aha. Jodie lustán felnevetett, szemhéja félig már lecsukódott. . – Vannak emberek, akik szerint nem egészen ez a módja annak, hogy megtudd, valaki jó-e vagy rossz! – Oké, akkor mi a jó és mi a rossz? – kérdezett vissza Stephen. – Nem teszek én sem mást, mint Isten. Jó emberek, rossz emberek halnak meg vonatbalesetekben, és senki sem állítja emiatt bíróság elé Istent. Vannak profi gyilkosok, akik úgy hívják a célpontot, hogy „alany” vagy „tárgy”. Hallottam egy fickóról, aki hullának nevezi őket. Már azelőtt, hogy meghalnának. Úgy, mint „A hulla kiszáll a kocsiból, célba veszem” azt hiszem, egyszerűbb lehet így gondolni az áldozatra. Engem az egész nem érdekel. Én úgy hívom őket: amik. Most például a Feleség és a Barát a célpontjaim. A Férjet már megöltem. Én így gondolok rájuk. Ők emberek, akiket meg kell ölnöm, és ennyi. Nem nagy ügy. Jodie átgondolta a hallottakat. – Tudod mit? – kérdezte aztán. – Nem hiszem, hogy gonosz lennél. És tudod, miért? – Miért? – Mert a gonoszság az, amikor valaki ártatlanságot tettet, aztán kiderül róla, hogy rossz. Te viszont pont olyan vagy, mint amilyennek mutatod magad. Szerintem ez jó. Stephen csettintett tisztára sikált ujjaival. Érezte, hogy megint elpirul. – Megrémítelek, igaz? – kérdezte végül. – Nem – felelte Jodie. – De nem akarnám, hogy ellenem legyél. Nem bizony, nem kívánnálak ellenségemnek látni. De úgy érzem, barátok vagyunk. Nem hiszem, hogy bántanál. – Nem – mondta Stephen. – Társak vagyunk. – Beszéltél a mostohaapádról. Él még az öreg? – Nem, már meghalt.

– Sajnálom. Amikor említetted, a saját apám jutott eszembe. Ő is meghalt már. Azt szokta mondani, hogy a világon a mestermunkát becsüli a legtöbbre. Szerette nézni, ahogy szakemberek azt csinálják, amihez a legjobban értenek. Ez kicsit rád is vonatkozik. – Mestermunka – ismételte Stephen, és furcsa érzések dagasztották a szívét. Figyelte, ahogy Jodie elrejti a pénzt a koszos matraca szakadásába. – Mit fogsz csinálni a pénzzel? Jodie felült, s tompa, de őszinte tekintettel bámult Stephenre. – Mutathatok neked valamit? – A drogtól a hangja kissé fátyolos lett. – Persze. Kivett egy könyvet a zsebéből. Az volt a címe: Soha többé függőség! – A Szent Márk téren loptam abból a könyvesboltból. Olyan embereknek szó], akik nem akarnak többé függők lenni. Tudod, alkoholisták, drogosok meg ilyesmi. Elég jó könyv. Említi ezeket a klinikákat, ahová be lehet menni. Van egy hely New Jerseyben is. Bemegy valaki, eltölt bent egy hónapot… egy egész hónapot, aztán kijön és tiszta. Azt mondják, tényleg működik. – Ez jó terv – mondta Stephen. – Ezzel egyetértek. – Hát igen… – Jodie arca összerándult. – Tizennégy ruppóba kerül. – Nem mondod komolyan! – Egy hónap kerül ennyibe! El tudod hinni? – Valaki szépen kaszálhat ott. – Stephen 150 ezer dollárt kapott egy munkáért, de ezt nem osztotta meg Jodie-val, újdonsült barátjával és társával. Jodie felsóhajtott, és megtörölte a szemét. Úgy tűnt, a drogoktól sírós hangulatba kerül. Mint Stephen mostohaapja, amikor ivott. – Az egész életem olyan zavaros volt – mondta. – Elmentem fősulira. Bizony! Nem is csináltam rosszul. Egy ideig tanítottam is. Dolgoztam egy vállalatnál. Aztán elvesztettem az állásomat. Minden elromlott. Odalett a lakásom is… mindig is gondjaim voltak a bogyókkal. Elkezdtem lopni… ó, a francba… Stephen leült mellé: – Megkapod a pénzedet, és bemész arra a klinikára. Rendbe hozod az életedet, meglásd! Jodie zavartan rámosolygott. – Az apámnak volt egy mondása, tudod? Amikor valakinek valamit meg kell csinálnia, ami nehéz dolog. Azt szokta mondani, hogy ne úgy gondoljunk a nehéz részre, mint egy problémára, csak mint egy tényezőre. Valamire, amit figyelembe kell venni. A szemembe nézett, és azt mondta: „Ez nem probléma, csak egy tényező!” Próbálom ezt nem elfelejteni. – Nem probléma, csak tényező – ismételte Stephen. – Ez jó. Stephen Jodie lábára tette a kezét, hogy ezzel is mutassa, tényleg tetszik neki a mondás. Katona, mi a fenét csinálsz? Uram, el vagyok foglalva, uram! Majd később jelentkezem be. Katona… Később, uram! – Egészségedre! – mondta Jodie. – Nem, a te egészségedre! – mondta Stephen. Koccintottak. Ásványvízzel és narancslével a furcsa szövetségükre.

Huszonkettedik fejezet

A huszonnegyedik a 45 órából

Labirintus. New York City földalatti alagútrendszere több mint 400 kilométer hosszú, s tucatnyi önálló vonalból áll, amelyek az öt közül négy körzet alatt teljesen behálózzák a földet (csak Staten Island nem tartozik ide, de a szigetlakóknak természetesen van saját, híres kompjuk). Gyorsabb lett volna megtalálni műholdakkal egy sodródó csónakot az Atlanti-óceánon, mint ahogy Lincoln Rhyme csapata kideríthette, hogy hol rejtőzik a két ember New York metrórendszerén belül.

Az igazságügyi szakértő, Sellitto, Sachs és Cooper egy térképet böngésztek, amelyet egyszerűen felragasztottak a szoba falára. Rhyme tekintete a különböző vonalakat jelölő eltérő színű csíkokat nézegette – a Nyolcadik sugárút alatt kék, a Lexnél zöld, a Broadway alatt piros… Rhyme különleges kapcsolatban volt az alagútrendszerrel. Egy épülő metróállomásnál csapta le és törte szilánkosra gerincét egy tölgyfa gerenda, éppen, amikor diadalittas felkiáltással lehajolt, hogy felvegyen egy angyalhaj arany szálat a gyilkosság áldozatának ruhájáról. A földalatti alagútjai azonban már Rhyme balesete előtt is fontos szerepet játszottak a NYPD igazságügyi szakértőinek munkájában. Rhyme alaposan áttanulmányozta őket IRD-futtatáskor: az alagutak ugyanis annyi helyet behálóztak, és az évek során annyiféle építési anyag került beléjük, hogy gyakran könnyedén össze lehetett kapcsolni egy elkövetőt egy bizonyos metrószakasszal vagy akár a lakókörzetével és a metróállomással is – mindezt akár egyetlen jó nyomjel alapján is. Rhyme éveken át gyűjtötte a mintákat az alagutakból –, a nyomjelek némelyike még a múlt századból származott. (Alfred Beach, a New York Sun és a Scientific American kiadója ugyanis az 1860-as években találta ki, hogy a postázást meg lehetne oldani kisebb föld alatti csöveken át, az emberek szállítását pedig nagyobb föld alatti alagutakkal lehetne biztosítani.) Rhyme utasította a számítógépét, hogy tárcsázzon egy számot, s pár pillanaton belül már összeköttetésben volt Sam Hoddlestonnal, az útvonal-ellenőrző rendőrség főnökével. A lakásügyi rendőrséghez hasonlóan ők is normális New York-i zsaruk voltak, nem különböztek a NYPD embereitől, csak ők a város közlekedési útvonalaival foglalkoztak. Hoddleston ismerte Rhyme-ot – még a régi időkből – mint igazságügyi szakértőt, és Rhyme most szinte hallotta a bemutatkozás után a férfi fejében kattogó fogaskerekeket: Hoddleston sok régi kollégához hasonlóan nem tudta, hogy Rhyme visszatért a majdnem halottak sorából a munkába. – Kikapcsoljuk valamelyik vonalat? – kérdezte, miután Rhyme felvilágosította a Táncost és társát illetően. – Kutassunk? Sellitto hallotta a kérdést a kihangosítón át, és a fejét rázta. Rhyme egyetértett vele. – Nem, kösz, nem akarjuk megégetni a kezünket. Különben is, úgy hisszük, hogy egy elhagyatott részen lehet. – Hát, nincs túl sok üres megállónk – mondta Hoddleston. – De van több száz elhagyott szakasz meg munkaterület. Mondd, Lincoln, hogy vagy? Én… – Jól, Sam! Kösz, jól! – mondta Rhyme gyorsan. Ezt a kérdést mindig elhárította. – Azt beszéltük, hogy valószínűleg csak gyalog haladnak. Nem szállnak fel a vonatokra. Úgyhogy a tipp az, hogy Manhattanben vannak. Van itt egy térképünk, de a segítségedre lenne szükségünk, hogy leszűkítsük a kört. – Nagyon szívesen segítek bármiben! – mondta a főnök. Rhyme nem is emlékezett, hogy nézhet ki. A hangja alapján magas lehetett és sportos testalkatú, de Rhyme aztán arra gondolt, hogy őt is hihetik olimpikonnak a hangja alapján, ha nem látják nyomorék testét. Most szemügyre vette a többi bizonyítékot, amit Sachs hozott a védett ház melletti épületből – a nyomjeleket, amelyeket a Táncos társa hagyott. – A pornak magas a nedvességtartalma – mondta Hoddlestonnak. – Tele van földpáttal és kvarchomokkal. – Emlékszem, mindig szeretted a port, Lincoln! – Hasznos dolog a talaj – mondta, aztán folytatta: – Nagyon kevés a kőzeti anyag, s ebtól egy részecske sem letölt vagy lecsípett, nincs sem mészkő, sem manhattani csillámpala szemcse. Tehát marad a belváros és a régi farostok alapján annak is a Canal Street környéki része. A Huszonhetedik utcától északra a fekükőzet elég közel van Manhattan utcaszintjéhez. Innentől délre a talaj porból, homokból és agyagból áll, és elég nedves. Amikor évekkel korábban a markolókkal a metró alagútját ásták, a Canal Street környékén lévő leveses talaj mindig elárasztotta a gödröt. Naponta kétszer abba kellett hagyni a munkát, hogy kiszivattyúzzák a vizet, és az egész alagutat aládúcolták fával, amely aztán az évek során elkorhadt, és a talaj részévé vált. Hoddleston nem volt optimista. Bár Rhyme információi alapján leszűkült a körzet, elmagyarázta, hogy létezik tucatnyi összekötő alagút, transzferállomás és olyan megálló, amelyek egy részét az évek során lezárták. Párat ezek közül csak lepecsételtek, aztán elfeledték őket, mint az egyiptomi sírokat. Alfréd Beach halála után jó pár évvel a munkások egy új alagút fúrása közben áttörtek egy falat, és

felfedezték Beach eredeti alagútját – régen elhagyatott volt már – a csillogó váróteremmel, amelyben voltak freskók, zongora, még aranyhalas akvárium is. – Van rá esély, hogy egy aktív állomáson lakik a csöves, vagy az aktív vonalak egyik zugában? – kérdezte Hoddleston. Rhyme ekkor mesélt neki a kékes mozaikról. – Lehetetlen megmondani, honnan származhat, Lincoln. Annyi helyen állítottuk helyre a csempézést, hogy mindenfelé gyakori ez a fajta por. Ki tudja, hol ragadhatott rá! – Akkor hát mondj egy számot, főnök! – kérte Rhyme. – Hány helyet kellene megnéznünk? – Úgy tippelem, legalább húszat – mondta Hoddleston atletikus hangja. – Vagy talán csak egy kicsivel kevesebbet. – Juj! – motyogta Rhyme. – Akkor faxold át nekünk a legvalószínűbbeket, kérlek! – Oké. Mikorra kellene? – De még a válasz előtt felnevetett. – Hagyjuk. Emlékszem rád még a régi időkből, Lincoln. Tegnapra kell! – A múlt hétre – helyesbített Rhyme. Ideges volt, hogy a férfi viccelődik ahelyett, hogy máris közölné az adatokat. Öt perc sem telt bele, a faxgép máris felzümmögött. Thom Rhyme elé helyezte a papírt. A listán tizenöt hely szerepelt a metrórendszerből. – Oké, Sachs, munkára! A lány bólintott, miközben Sellitto szólt Haumannak, hogy indítson el egy kutatócsapatot. Rhyme visszafordult Ameliához, aggodalmas arccal: – Amelia, most maradj hátra, rendben? Ne feledd: helyszínelő vagy! Helyszínelő, érted?

Manhattan belvárosában az egyik járda szélén üldögélt Leon a Bérenc. Mellette a Mackóember ült – azért nevezték így, mert egy bevásárlóközpont gurulós kocsijával járkált, amelyben tucatnyi kitömött játékot hurcolt. Valószínűleg el akarta adni őket, de csak a legagyamentebb szülők lettek volna képesek a gyereküknek ilyen szakadt, koszos játékot venni. Leon és a Mackóember együtt éltek – pontosabban egy sikátoron osztoztak a kínai negyed közelében –, és üveg visszaváltásból, kukázásból meg ártalmatlan kis zsebtolvajlásokból tartották fenn magukat. – Ez haldoklik, ember! – mondta Leon. – Rosszat álmodik, nincs gáz vele! – felelte a Mackóember, és ringatni kezdte a kocsit, mintha el akarná altatni a játék mackókat. – Rá kéne szánni pár centet, hívjunk neki mentőt! Leon és a Mackóember az út túloldalára, a sikátor irányába bámultak. Egy másik csöves hevert ott, fekete és beteges kinézetű. Arca goromba volt és rosszindulatú – bár éppen nem volt magánál. Ruházata merő rongy. – Hí’ni kéne valakit! – Nézzük má’ meg! Átmentek az úton, de csak osonva, mint az egerek. A fickó sovány volt – valószínűleg AIDS-es, vagyis lőhette magát – és mocskos. Még Leon és a Mackóember is megfürödtek néha a Washington Square szökőkútjában vagy a Central Park tavában, bár ott voltak teknősök is. A fickó szakadt farmert, a kosztól keményre kérgesedett zoknit viselt – cipőt nem – és egy mocskos, szintén szakadt dzsekit, amire ez volt írva: „Macskák… a Musical”. Egy percig csak bámulták. Amikor Leon óvatosan megtapogatta Macskák lábát, a férfi felriadt, felült, s fagyosan rájuk pillantott: – Ki a fasz vagy? Mi a faszt akarsz? – Hé, ember, jól vagy? – pár lépést elhátráltak. Macskák megremegett, és összébb húzta a dzsekijét. Hosszan köhögött. Leon közben a barátjához suttogott. – Túl mérges ahhoz, hogy beteg legyen, nem? – Elég ijesztő. Menjünk! – Mackóember szeretett volna visszakerülni az A&P babakocsihoz. – Segítsetek! – motyogta Macskák. – Fáj mindenem, de piszkosul!

– Van egy kórház ott a… – Én nem mehetek kórházba, oké? – csattant fel Macskák, mintha borzalmas sértést vágtak volna a fejéhez. Szóval priusza van, és ha az utcáról valaki ennyire betegen sem akar kórházba menni, az azt jelenti, hogy az illetőnek súlyos priusza van. Vagy tán még körözés alatt is áll. Hát igen, ez a csóró elég nagy bajban van. – Gyógyszer kéne! Van gyógyszeretek? Fizetek érte. Van pénzem! Ezt persze normális esetben nem hitték volna el, de a Macskák dobozgyűjtő volt. És láthatóan ebben igen jó lehetett. Egy nagy zsák volt mellette, tele üdítős- és sörösdobozokkal, amelyeket a kukából csencselhetett. Leon irigykedve nézte a vagyont. Legalább két nap, míg az ember ennyit összeszed. Harminc, tán negyven dolcsit is érhetett az egész. – Nincs semmink. Mi nem csináljuk. Úgy értem, nem szívunk meg ilyenek. – Ó tablettára gondol! – Nem kéne egy kis pia? T-bird. Van egy kis finom T-bird nálunk, bizony ám! A dobozokért cserébe egy egész üveggel adunk… Macskák fél kézre támaszkodott. – Nem kell semmilyen kibaszott üveg! Megvertek. Pár kölyök jól megagyalt. Valamit belém is nyomtak. Nem vagyok jól. Gyógyszer kéne. Nem crack vagy heró, vagy kibaszott T-bird! Valami olyan kell, amitől nem fáj majd ennyire. Tabletta kell! – Lassan feltápászkodott, majd megszédült, és Mackóember felé dőlt. – Semmi, ember. Nincs semmink! – Most kérdem utoljára adtok nekem valamit? – Az oldalához nyúlt, felnyögött. A csavargók tudták, hogy a drogosok milyen keményfejűek tudnak lenni néha. És ez a fickó nagy is volt. Könnyedén elbánhatna mindkettejükkel. Leon Mackóemberhez susogott. – És az a fickó minap? Mackóember hevesen bólogatni kezdett, bár csak félelmében. Fogalma sem volt, hogy miről hadoválhat Leon. – Van egy fickó, oké? – folytatta Leon. – Valami szart akart nekünk elpasszolni tegnap. Tablettákat. Jókedvű volt. – Igen, jókedvű volt – vágta rá Mackóember gyorsan, mintha a történet megerősítésével lenyugtathatnák Macskákat. – Nem érdekelte, hogy meglátják. Csak tablettákat árult. Nem herót, nem kokót, nem cracket. Feldobóst, nyugtatóst, mindenfélét. – Igen, mindenfélét. – Van pénzem! – Macskák benyúlt koszos zsebébe, és némi matatás után kihúzott két vagy három rongyos húszast. – Látjátok? Szóval, hol lehet ez az anyabaszó? – A City Hall környékén. Egy régi metróállomáson lakik… – Beteg vagyok, ember. Megvertek. Miért vertek meg? Mit tettem? Csak dobozokat gyűjtök, ennyi. És nézzétek, mi lett. A kurva életbe!… Mi a csávó neve? – Nem tudom – vágta rá gyorsan Mackóember, s közben a homlokát dörzsölte, mintha nagyon gondolkodna. – Ne, várj! Mondott valamit. – Nem emlékszem. – Tudod… a mackóidat bámulta. – És közben mondott valamit. Aha, aha. Azt mondta, Joe a neve, vagy valami ilyesmi. Talán Jodie! – Aha, ez volt az! Tuti! – Jodie – ismételte Macskák, aztán megtörölte a homlokát. – Elmegyek hozzá. Kell valami. Beteg vagyok, ember! Baszd meg! Beteg vagyok. Baszd meg te is! Miután Macskák elvánszorgott, maga után húzva a dobozokkal teli zsákot – közben végig motyogott, káromkodott hangosan –, Leon és a Mackóember visszatértek a járdaszegélyhez és leültek. Leon felbontott egy Voodoo sört, és inni kezdtek. – Lehet, hogy nem kellett volna ezt csinálni vele – mondta. – Kivel?

– Joe, vagy mi a neve fickóval. – Tán az kell, hogy ez az anyabaszó idetelepedjen a környékre? – kérdezte Mackóember. – Veszélyes. Megijesztett. Azt akarod, hogy itt lógjon nekünk? – Naná, hogy nem. De tudod, ember… – Hát igen, de… – Tudom. Add azt az üveget!

Huszonharmadik fejezet

A huszonötödik a 45 órából

Stephen Jodie mellett ült a matracon, és hallgatta a Hudson Air lehallgatott vonaláról felvett beszélgetéseket. Éppen Ront hallgatta. Stephen megtudta, hogy a vezetékneve Talbot. Nem tudta pontosan, hogy mi lehet Ron munkája, de úgy tűnt, hogy valami ügyvezető-féleség, és Stephen ezt a vonalat lehallgatva tudta meg a legtöbbet a Feleségről és a Barátról. Hallotta, hogy a fickó vitatkozik valakivel, aki Garrett motoralkatrészeket szállított volna. Mivel vasárnap volt, csak nehezen tudtak hozzájutni a még szükséges alkatrészekhez – a tűzoltó patronhoz és ahhoz a valamihez, amit gyűrűként emlegettek. – Háromra ígérték – morogta Ron. – Akkor pedig legyen itt háromra! Némi alkudozás – és anyázás – után a társaság belement, hogy a kért alkatrészeket bostoni üzemükből repülővel viszik át Connecticutba. Aztán a Hudson Airhez teherautón megy az áru, és háromra vagy négyre oda is ér. Bontották a vonalat. Stephen még pár percig hallgatózott, de nem volt több hívás. Dühösen kikapcsolta a telefont. Fogalma sem volt, hogy merre lehet a Feleség meg a Barát. Még mindig a védett házban vannak? Vagy átvitték őket valahová? Vajon min gondolkodhat éppen az a férges Lincoln? Menynyire okos? És ki lehet egyáltalán? Stephen próbálta elképzelni, méghozzá úgy, mint egy célpontot a Redfield teleszkópon át. Nem ment. Nem látott mást, csak egy rakás férget, és egy nyugodtan bámészkodó arcot egy koszos ablak mögött. Rájött, hogy Jodie mondott neki valamit. – Micsoda? – Mit csinált? A mostohaapád mivel foglalkozott? – Többnyire csak alkalmi melói voltak. Sokat vadászott, horgászott. Hős volt Vietnamban. Bejutott az ellenséges vonalak mögé, és megölt ötvennégy embert. Politikusokat meg ilyeneket is, nem csak katonákat. – Ő tanított neked mindent… arról, amit csinálsz? – A drog már elpárolgott, és Jodie zöld szeme valamivel fényesebbnek tűnt. – A gyakorlat nagy részét Afrikában meg Dél-Amerikában szereztem, de ő indított el ezen az úton. Úgy hívtam, hogy VLK. A Világ Legnagyobb Katonája. Nagyokat nevetett ezen. Amikor nyolc-tíz éves volt, Stephen ott menetelt Lou nyomában, és csak járták Nyugat-Virginia dombságait. Izzadság csepegett az orrukról a mutatóujjuk hajlatába, amely a Winchester vagy Ruger ravaszán pihent. Órákon át hevertek a fűben némán, mozdulatlanul. Lou fején, a majdnem kopaszra vágott haj alatt izzadságcseppek ragyogtak, mindkét szemük nyitva volt, úgy figyelték a célpontokat. Ne hunyoríts a bal szemeddel, katona! Uram, soha, uram! Mókusok, vadpulykák, szarvasok szezonban és szezonon kívül, medvék, ha rájuk akadtak, kutyák az unalmasabb napokon. Öld meg őket, katona! Figyelj engem!

Ka-rack. Rúgás a vállba, a haldokló állat riadt tekintete. A dögmeleg augusztusi vasárnapokon szén-dioxidos töltetet tettek a paintball-fegyverekbe, és gatyára vetkőztek, üldözték egymást, mogyorónyi daganatokat csináltak egymás mellkasára és combjára az üveggolyó-méretű lövedékekkel, amelyek másodpercenként hatvan métert tettek meg sziszegve a levegőben. A fiatal Stephen küzdött, hogy ne fakadjon sírva a borzalmas csípés miatt. A festékpatronokat mindenféle színben gyártották, de Lou ragaszkodott a piroshoz. Olyan volt, mint a vér. Esténként a hátsó udvarban ültek a tűznél, amelyből füst kunkorodott az ég felé, meg be az ablakon, amelyen túl anyja állt, és fogkefével tisztogatta a koszos edényeket. A kis ember – Stephen már tizenöt évesen pont olyan magas volt, mint ő – ilyenkor nagyokat kortyolt a frissen bontott Jack Danielsből, és csak beszélt, beszélt és beszélt, akár odafigyelt rá Stephen, akár nem, s nézték az aranyló szikrákat, amelyek bogárként pattogtak a tűzből az ég felé. – Holnap le kell ölnöd egy szarvast egy szál késsel. – Hát… – Menni fog, katona? – Uram, igen, uram! – Most figyelj ide! – újabb korty. – Mit gondolsz, hol lehet a nyaki ütőér? – Hát… – Ne félj beismerni, ha nem tudsz valamit. A jó katona mindig elismeri, hogyha nem tud valamit. De aztán csinál valamit, amivel ezt jóvá teheti. – Nem tudom, hogy hol van a nyaki ütőér, uram! – Megmutatom rajtad. Itt van, ni. Érzed? Pont itt. Érzed már? – Igen, uram! Érzem, uram! – Na, akkor a következőt kell majd tenned… Keresek egy családot, tehenet a borjaival. Becserkészed őket. Ez lesz a dolog nehezebbik része, a cserkészés. Ha a tehenet akarod, támadd a borját! A borjúért mozdulsz. Ha veszélyben van a borjú, az anya nem fog elmenni. Utánad jön. És akkor nyissz! Elvágod a torkát. Nem oldalasan, hanem szögből. Oké? V-alakban. Érzed? Jól van, jól van! Hé, fiam, remek mulatság lesz! Aztán Lou bement, hogy ellenőrizze a tányérokat, edényeket, hogy biztosan sorba vannak-e rakva a kockás konyharuhán, négykockányira a szélétől. Aztán néha, ha csak három és fél kockányira voltak, vagy maradt egy zsírcsepp a mela-mintányérok szélén, Stephen hallotta a pofonokat és a nyüszítést a ház belsejéből, miközben ő hanyatt feküdt a tűz mellett, és figyelte az ég felé szálló szikrákat. – Jónak kell lenni abban, amit csinálunk! – mondta később a férfi, miután a felesége már ágyban volt, ő pedig ismét a tűz mellett ült, az üveggel a kezében. – Különben nincs értelme az életnek sem. Mestermunka. Erről beszélt, a mestermunkáról. – Hogyhogy nem kerülhettél be a haditengerészethez? – kérdezte Jodie. – Nem mondtad még. – Hát, egy butaság volt az egész – mondta Stephen, majd kis szünetet tartott. – Gyerekkoromban bajba kerültem. Neked nem volt semmi zűröd? – Zűröm? Nem sok. Túl félős voltam. Nem akartam felbosszantani az anyámat ilyen lopással meg hasonlókkal. Mit csináltál? – Valami nagy butaságot. A városunkban lakott egy fickó az út mellett. Eléggé, tudod, olyan seggfej volt. Láttam, hogy kicsavarja egy nő kezét. A nő beteg volt, ugyan miért kellett bántania? Úgyhogy odamentem hozzá, és megmondtam neki, hogy ha nem hagyja abba, megölöm. – Ezt mondtad neki? – Ja, aztán tanított nekem még egy dolgot a mostohaapám. Sose fenyegetőzzek. Vagy megölök valakit, vagy nem, de nem fenyegetem. Hát, ő tovább bántotta ezt a nőt, úgyhogy meg kellett leckéztetnem. Elkezdtem ütni. Kicsúszott a kezemből az irányítás. Fogtam egy követ, és azzal ütöttem tovább. Nem gondolkodtam. Lehúztam pár évet emberölésért. Még gyerek voltam. Tizenöt éves. De ez is priusznak számított. És ez elég volt ahhoz, hogy ne vegyenek fel a haditengerészethez. – Asszem, olvastam valahol, hogy priusszal is be lehet állni a sereghez, csak előtte valami táborba kell menni. Valami különleges kiképzésre. – Biztos azért nem mehettem, mert ez emberölés volt.

Jodie megszorította Stephen vállát: – Ez nem igazság! Kicsit sem igazságos! – Szerintem sem. – Nagyon sajnálom, komolyan – mondta Jodie. Stephen, akinek sosem okozott gondot az emberek szemébe nézni, most Jodie-ra pillantott, de aztán rögtön lesütötte a szemét. És valahonnan a lelke mélyéből fura kép villant elé: Jodie és Stephen együtt élnek egy kunyhóban, vadásznak, horgásznak. Vacsorát főznek a tábortűz fölött. – Mi történt vele? A mostohaapáddal? – Meghalt egy balesetben. Vadászat közben lecsúszott a szikláról. – Abból, amit elmondtál, szerintem pont így akarhatott meghalni – mondta Jodie. Stephen csak pár pillanat gondolkodás után felelt: – Talán igen. Érezte, hogy Jodie lába az övéhez dörzsölődik. Újabb áramütés. Stephen gyorsan felpattant, és megint kinézett az ablakon. Egy rendőrautó suhant el mellettük, de a benne ülők üdítőztek és beszélgettek. Az utca üres volt, csak pár hajléktalan lézengett arrafelé, négy vagy öt fehér, meg egy néger. Stephen hunyorgott. A néger, aki egy üdítős- és sörös-dobozokkal teli szemeteszsákot vonszolt maga után, vitatkozott, körbenézelődött, mutogatott, a zsákját ajánlgatta egy fehér fickónak, aki egyfolytában rázta a fejét. Szemében őrület villogott, és a fehérek meg voltak rémülve. Stephen figyelte még a vitát pár percig, aztán visszatért a matrachoz, és leült Jodie mellé. Jodie vállára tette a kezét: – Beszélni akarok veled arról, hogy mit fogunk csinálni. – Oké, rendben! Figyelek, partner. – Van valaki, aki engem hajszol. Jodie felnevetett: – Az épületben történtek után nekem az az érzésem, hogy egy egész rakás ember van a nyomodban – mondta. Stephen nem mosolygott. – Van egy bizonyos ember. A neve Lincoln. Jodie bólintott. – Ez a keresztneve? Stephen vállat vont. – Nem tudom… Még sosem találkoztam ilyen emberrel, mint ő. – Ki az? Egy féreg… – Talán zsaru. FBI-os. Valami tanácsadó vagy ilyesmi. Nem tudom pontosan. – Stephennek eszébe jutott, hogyan beszélt a Feleség Ronnak a fickóról. Mintha valami gurut vagy egy szellemet jellemzett volna. Ismét nyálkásnak érezte magát. Lejjebb csúsztatta a kezét Jodie hátán. Deréktájt állapodott meg. A rossz érzés egyből elmúlt. – Ez már a második alkalom volt, hogy keresztezte az utamat. És majdnem el is kaptak miatta. Próbálom őt túlfifikázni, de nem megy. – Miben akarod túlfifikázni? – Ki akarom találni, hogy mi lesz a következő lépése. Hogy lépéselőnyben maradhassak. Újabb szorítás a gerincen. Jodie láthatóan nem bánta. Nem is fordította el a tekintetét. Már nem volt félénk. Furcsa pillantással nézett Stephenre. Olyan volt, mint…? Hát, nem is tudta. Talán tisztelettel nézett rá? Stephen egy pillanat múlva rádöbbent, hogy ezt látta Sheila Horowitz tekintetében is a Starbuckban, amikor a jó dolgokat mondta neki. A különbség az volt csak, hogy Sheilával nem Stephen beszélgetett, hanem egy kitalált személy. Valaki, aki valójában nem is létezett. Jodie most így nézett rá, pedig pontosan tudta, hogy kicsoda is ő – egy gyilkos. Stephen a férfi hátán felejtette a kezét. – Azt nem tudom kilogikázni, hogy vajon kiviszi-e őket a védett házból. Abból, amelyik mellett voltunk, az irodaházban. Tudod, ahol találkoztunk. – Kiket visz ki? Azokat, akiket meg akarsz ölni? – Igen. Próbál túljárni az eszemen. Arra gondol… – Stephen hangja elhalt.

Arra gondol… Ugyan mire gondolhat Lincoln, a Féreg? Elköltözteti a Feleséget és a Barátot, mert azt hiszi, hogy megint megindulok a védett ház ellen? Vagy otthagyja őket, mert arra gondol, hogy várok, és az új helyszínen próbálom majd kiiktatni őket? És ha azt is gondolja, hogy megpróbálkozom a védett házzal, nem hagyja ott őket csalinak, és nem állít nekem még egy csapdát? Átpakol két álcélpontot egy másik védett házba? És megpróbál majd elkapni, amikor követem őket? A vékonyka férfi szinte suttogva szólalt meg: – Úgy fest, nem is tudom, mintha nagyon felzaklatott volna valami… – Nem látom őt… nem látom, hogy mit fog csinálni. Mindenkit, aki eddig megpróbált a nyomomban maradni, láttam. Túljártam az eszükön. Vele ez nem megy. – Mit kell tennem? – kérdezte Jodie Stephen felé dőlve. Válluk összeért. Stephen Kall kiváló szakember, egy olyan ember mostohafia, aki sosem habozott cselekedni – akár egy szarvas leöléséről volt szó, akár a vacsoratányérok ellenőrzéséről most zavarban volt, a padlót bámulta, aztán felnézett Jodie szemébe. Keze a férfi hátán. Stephen elhatározta magát. Előrehajolt és beletúrt a hátizsákjába. Talált egy fekete mobiltelefont, egy percig nézte, aztán odanyomta Jodie kezébe. – Mi ez? – kérdezte a fickó. – Egy telefon. Neked, használatra. – Egy mobiltelcsi! Sirály! – Úgy vizsgálgatta, mintha sosem látott volna még ilyet, kinyitotta, szemügyre vette a gombjait. – Tudod, mi az a kibic? – kérdezte Stephen. – Nem. – A legjobb orvlövészek sosem dolgoznak egyedül. Mindig van egy kibicük. Ő azonosítja a célpontot, kiméri, hogy mekkora lehet a távolság, felméri a védelmi erőt, ilyesmi. – Azt akarod, hogy mindezt megtegyem neked? – Igen. Figyelj, azt hiszem, Lincoln el fogja őket szállíttatni. – Miért, miből gondolod? – kérdezte Jodie. – Nem tudom megmagyarázni. Csak valahogy ez az érzésem. – Az órájára pillantott. – Oké, a terv a következő: ma délután egy harminckor az kéne, hogy végigsétálsz a sikátoron, mint egy… hajléktalan. – Nyugodtan mondhatod, hogy csöves. Nem zavar. – Figyeled a védett házat. Turkálsz kicsit a kukákban, meg ilyesmi. – Üvegeket keresek majd. Úgyis mindig ezt csinálom. – Oké. Kideríted, hogy milyen típusú kocsiba teszik be őket, aztán felhívsz, és elmondasz nekem mindent. Én a sarkon ülök majd egy kocsiban és várok. De figyelned kell, nehogy áltanúkat használjanak. Eszébe jutott a vörös hajú zsarunő. Nem igazán helyettesíthetné a Feleséget. Túl magas, túl csinos hozzá. Eltűnődött, hogy vajon miért utálja ezt a nőt ennyire… Már bánta, hogy nem célozta a neki szánt lövését pontosabban. – Oké. Menni fog. Az utcán fogsz rájuk lőni? – Az attól függ. Lehet, hogy követem majd őket az új védett házhoz, és ott intézem el mindkettőt. Készen állok az improvizálásra. Jodie úgy nézegette a telefont, mint gyerek a karácsonyi ajándékát. – Nem tudom, hogyan működik. Stephen megmutatta neki. – Akkor hívj, amikor helyzetben leszel. – Helyzetben? Ez profi! – Aztán Jodie felnézett a telefonból. – Figyelj, ha ezzel kész vagyunk, és én túl leszek ezen a rehabilitációs izén, nem jövünk össze valamikor? Inni egy üdítőt vagy kávét, vagy valamit. Hm? Mit szólsz hozzá? – Persze – mondta Stephen. – Jó ötlet… De ekkor valaki dörömbölni kezdett az ajtón. Stephen megperdült a tengelye körül, előkapta a kezét, és kétkezes lövőhelyzetbe helyezkedett.

– Nyisd ki ezt a kibaszott ajtót! – üvöltötte kint egy hang. – De most rögtön! – Csitt! – suttogta Stephen Jodie-nak. Szíve hevesen dübörgött. – Bent vagy, buzikám? – akaratoskodott a hang. – Jodie. Hol a faszban vagy? Stephen a bedeszkázott ablakhoz lépett, és ismét kikukucskált. A néger hajléktalan volt az, akit az utcán látott az előbb. Szakadt dzseki volt rajta, „Macskák… a Musical” felirattal. A néger nem látta őt. – Hol vagy, kiccsávó? – mondta a néger. – Köllesz, kis-csávó. Kéne pár tabi! Jodie Joe? Hun vagy? – Ismered? – suttogta Stephen. Jodie kinézett, vállat vont. – Nem tudom – felelte. – Talán. Pont úgy néz ki, mint minden csöves. Stephen egy hosszú percig nézte a négert, s közben stukkere műanyag markolatát szorongatta. – Tudom, hogy itt vagy, faszi! – mondta a csöves. Szavai gusztustalan köhögésbe fúltak. – Jodie! Jodie! Sokba került, ember. Nagyon sokba. Egy heti gyűjtögetés. Mondták, hogy itt vagy. Mindenki ezt mondta. Jodie! Jodie! – Majd elmegy! – mondta Jodie. – Várj! – mondta Stephen. – Talán használhatnánk. – Hogyan? – Emlékszel, mit mondtam neked? Beolvadni. Ez jó lesz… – Stephen biccentett. – Elég ijesztően néz ki. Rá fognak figyelni, nem pedig rád. – Úgy érted, vigyem magammal? Ahhoz a védett házhoz? – Pontosan – felelte Stephen. – Kéne anyag, ember – nyöszörögte a néger. – Gyerünk már! Majdnem kicsináltak. Kérlek! Alig állok a lábamon. Baszki! – Keményen megrúgta az ajtót. – Kérlek, haver! Bent vagy, Jodie? Hol a faszban vagy? Te kis buzernyák! Segíts már! – Úgy hallatszott, mintha sima. – Menj csak ki hozzá! – mondta Stephen. – Mondd neki, hogy kap gyógyszert, ha elmegy veled a sikátorba. Csak kérd, hogy nézzétek át a kukákat a védett ház melletti sikátorban vagy valami, közben meg figyeld a forgalmat. Tökéletes lesz! Jodie felnézett rá: – Úgy érted, most? Csak menjek és beszéljek vele? – Igen. Most. Mondd neki! – Akarod, hogy bejöjjön? – Nem, nem akarom, hogy meglásson! Csak menj ki hozzá. – Hát… oké. – Jodie kinyitotta az ajtót. – De mi van, ha leszúr vagy valami? – Nézz rá! Szinte már halott. Fél kézzel kiverhetnéd belőle a szart is. – Úgy nézem, AIDS-es. – Menj csak. – Mi van, ha hozzám nyúl… – Menj már! Jodie nagy levegőt vett, aztán kilépett. – Hé, nyugi már! – mondta a négernek. – Mi a szart akarsz? Stephen látta, hogy a néger zavaros tekintettel végigméri Jodie-t. – Aszonták, van árud, haver. Nekem meg van pénzem. Van hatvan dolcsim. Kéne tabletta. Figyelj, kurva beteg vagyok! – Mi kéne? – Mid van? – Vörös, benni, dexi, sárgakabátos, demmi. – Ja, a demmi jó anyag, haver! Fizetek érte. Bazeg! Van lóvém! Fáj bent. Megvertek. Hol a pénzem? – Többször is megcsapkodta a zsebeit, mire rájött, hogy a drága húszasok ott vannak a bal kezében. – De figyelj! – mondta Jodie. – Először meg kell tenned valamit. – Oké, mi kéne? Leszopjalak? – Ne! – csattant fel Jodie undorodva. – Segítened kell nekem átnézni pár kukát.

– Mi a szarnak? – Dobozokat gyűjteni. – Dobozokat? – üvöltötte a férfi, majd megvakarta az orrát. – Mi a szarnak az a pár penny? Most passzoltam el száz dobozt, mi a picsának még? Kurva dobozok. Pénzt adok, bazeg! – Ingyen adok neked demmiket, csak segíts kukázni! – Ingyen? – A fickó láthatóan nem értette a dolgot. – Úgy érted, ingyen, úgy, hogy nem fizetek érte? – Aha! A néger körülnézett, mintha keresne valakit, aki megmagyarázza neki a dolgot. – Várj itt! – mondta Jodie. – Hol kell dobozokat keresni? – Csak várj meg itt… – Hol? – kérdezte ismét a csöves. Jodie visszalépett a kuckóba. – Rendben lesz – mondta Stephennek. – Remek munka – mosolygott Stephen. Jodie visszavigyorgott rá. Már fordult is vissza az ajtóhoz, de Stephen utána szólt: – Hé! A kis fickó megtorpant. – Örülök, hogy megismertelek – nyögte ki Stephen. – Én is örülök – mondta Jodie egy perc habozás után. – Társam. – A kezét nyújtotta. – Társam – ismételte Stephen. Erős késztetést érzett, hogy levegye a kesztyűjét, hogy érezze Jodie bőrének érintését. De megállta. Mestermunka mindenekfelett.

Huszonnegyedik fejezet

A huszonötödik a 45 órából

A vita igen heves volt. – Szerintem tévedsz, Lincoln! – mondta Lon Sellitto. – Át kell őket szállítani. Ha ott maradnak, megint le fog csapni a védett házra. Nemcsak ők dilemmáztak ezen. Reg Eliopolos ügyész úr nem jelentkezett – még de Thomas Perkins különleges ügynök, a manhattani iroda vezetője személyesen is ott volt a szövetségi érdekek képviseletében. Rhyme azt kívánta, bárcsak ott lenne Dellray is – meg Sachs is, bár ő éppen a városi és szövetségi vegyes akciócsapattal dolgozott, átkutatta az elhagyott metróállomásokat. Eddig még nyomát sem látták a Táncosnak és újdonsült társának. – Tökéletesen helytelennek találom a helyzethez való eddigi hozzáállásomat – mondta őszintén Thomas Perkins. – Vannak más lehetőségeink is. – Nagyon megdöbbentette, hogy a Táncosnak csak nyolc órába tellett kideríteni célpontjai tartózkodási helyét, és alig pár méterre kerülni a védett ház tűz- lépcsőjének ajtajától. – Jobb lehetőségeink – tette hozzá gyorsan. – Azt hiszem, azonnal végre kell hajtani az átszállítást. A fejemre koppintottak fentről. Egyenesen Washingtonból. Azt akarják, hogy védjük le a tanúkat. Ez annyit jelent, gondolta Rhyme, hogy költözés, de azonnal. – Nem – mondta makacsul a szakértő. – Ott kell hagyni őket, ahol vannak. – Ha számba veszünk minden tényezőt – erősködött Perkins –, azt hiszem, a válasz egyértelmű: átszállítás. – A Táncos így is, úgy is megpróbálkozik, akár ebben a védett házban vannak, akár egy másikban – mondta Rhyme. – Itt tudjuk, mi a dörgés, tudjuk, honnan támadhat. Jól lehet fedezni a helyet. – Ez bizony igaz – támogatta Sellitto.

– És ki is zökken majd ettől. – Ezt hogy érted? – kérdezte Perkins? – Most ő is tanakodik. – Igen? – Lefogadom – mondta Rhyme. – Próbálja kitalálni, hogy vajon mi mit akarhatunk tenni. Ha úgy döntünk, hogy maradnak, akkor egy dolgot tesz. Ha átszállítjuk őket… és szerintem azt gondolja, hogy ezt fogjuk tenni, akkor szállítás közben próbálja majd kiiktatni őket. S bármennyire is nagy a biztonság az úton, mindig nagyobb a veszély, mint egy házban. Ezért aztán ott kell tartani őket, ahol vannak, és fel kell készülni a következő támadásra. Számítani rá, készen állni a reakcióra. Legutóbb… – Legutóbb egy ügynök meghalt. – Ha Innelmannak lett volna társa, akkor másként alakul a dolog! – vágta rá Rhyme. A tökéletes öltönybe öltözött Perkins önmagát védő bürokrata volt ugyan, de meg lehetett győzni. Beleegyezőn bólintott. De vajon igazam van-e? – tűnődött Rhyme. Mire gondol a Táncos? Tényleg tudhatom? Ó, elég csak ránéznem egy csendes hálószobára vagy egy koszos sikátorra, és tökéletesen átlátom a történetet, amelynek eredményeként bűntény helyszíne lett belőle. A szőnyegbe, járólapra tapadt vér képéből meg tudom mondani, hogy mennyire járt közel az áldozat a meneküléshez, vagy hogy mennyire nem volt esélye sem, és hogy milyen halált halt. Ránézek a porra, ami a tettes után maradt, és tudom, hogy honnan érkezett. Meg tudom válaszolni, hogy ki, meg tudom válaszolni, hogyan. De vajon mit fog a Táncos csinálni? Erre lehet tippem, de nem mondhatok semmi biztosat. Egy alak jelent meg az ajtóban – az egyik őr a bejárati ajtóból. Egy borítékot nyomott Thom kezébe, és már lépett is vissza az őrhelyére. – Mi az? – kérdezte Rhyme óvatosan. Nem várt semmiféle laborjelentést, és túlságosan is tudatában volt annak, hogy mennyire szereti a Táncos a bombákat. A csomagban azonban csak egy szál papírlap volt, feladóként pedig az FBI volt feltüntetve. Thom kibontotta és elolvasta. – Ez a labortól jött. Lenyomozták a homokmintát. Rhyme Perkinshez fordult: – Ez nem ehhez az ügyhöz jött. Arról az ügynökről van szó, aki a minap eltűnt. – Tony? – kérdezte az ügynök. – Egyetlen árva nyom sincs azóta sem. Rhyme átfutotta a jelentést: Az analízisre beküldött anyag gyakorlatilag nem homok. Koralttörmelék egy zátonyról, tartalmaz spiculákat, vagyis tengeri férgek kiszáradt maradványait, gasztropod kagylódarabokat és foraminif ereket. Legvalószínűbb származási hely a karibi térség északi része: Kuba vagy a Bahamák. Karibi… Érdekes. Nos, a bizonyítéknak még várnia kell egy kicsit. Miután a Táncos bilincsben, dutyiban csücsül, Sachs visszatérhet… Headsetje megcsörrent. – Rhyme, ott vagy? – csattant fel Sachs hangja. – Igen! Hol vagy, Sachs? Mid van? – Egy régi, lezárt metróállomásnál vagyunk a City Hall közelében. Be van deszkázva. A felderítők szerint van bent valaki. Legalább egy, talán két személy is. – Oké, Sachs – mondta, s szíve hevesebben kezdett verni a gondolattól, hogy a lány a Táncos közelében van. – Jelentkezz még! – Aztán felnézett Sellittóra és Perkinsre: – Lehet, hogy mégsem kell eldönteni, hogy költözzenek-e másik házba vagy se. – Megtalálták? – kérdezte a nyomozó. De a szakértő – aki elsősorban tudós volt – nem volt hajlandó hangot adni reményeinek. Attól félt, hogy elrontja az akciót – vagyis elrontja Sachs dolgát. – Szorítson mindenki keményen – motyogta.

Az ESU-csapat hangtalanul körbevette a földalatti-megállót, Amelia Sachs arra a megállapításra jutott, hogy a Táncos újdonsült társa valószínűleg ezen a helyen lakik. A felderítőcsapat több helybélit is talált, akik elmondták, hogy van itt egy drogos, aki pirulákat árul. Vékony testalkatú fickó – ez tökéletesen illett a nyolcas cipőmérethez. A megálló gyakorlatilag nem volt más, mint egy lyuk a falban, mert évekkel korábban felváltotta a puccos City Hall megálló, amely pár sarokkal feljebb volt. Az E-32 csapat pozícióba állt, közben pedig az ESU elkezdte felszerelni a mikrofonokat meg az infravörös érzékelőket. A többi csoporttag közben megtisztította az utcát a forgalomtól és a járdán üldögélő hajléktalanoktól. A parancsnok elküldte Sachsot a főbejárattól, a tűzvonalból. Azt a leszerelő feladatot adta neki, hogy őrizze a kis kijáratot, amelyet évek óta rács és lakat véd. Sachs eltűnődött azon, hogy Rhyme talán alkut kötött Haumannal, hogy ő ne juthasson semmiféle veszély közelébe. Az elmúlt éjjel miatt érzett harag ismét felfortyant benne, s összekeveredett a Táncos kutatásának izgalmával. Sachs a rozsdás lakat felé intett a fejével. – Hm. Nem valószínű, hogy éppen erre akarna majd kimenekülni – jegyezte meg bölcsen. – Őrizni kell minden egyes kijáratot – motyogta a maszkos ESU-tiszt. Nem vette észre, vagy nem akarta észrevenni a gúnyt, s inkább visszatért a társaihoz. A lány körül zuhogott a hűvös eső, hullottak a cseppek a koszos szürke felhőkből, és hangosan kopogtak a szennyvízcsatorna fedőlapján a rácsok előtt. Bent lehet a Táncos? Ha igen, tűzharc várható. Mérget lehetett rá venni. Sachs el sem tudta képzelni, hogy a férfi harc nélkül megadná magát. És nagyon dühös volt, hogy ebben nem vehet részt. Nagy lehet az arcod, ha van háromszáz méter előnyöd és egy nagy puskád, gondolta a Táncosról. De mondd csak, seggfej, milyen vagy pisztollyal, közelről? Hogy terítenél le engem? Otthon a kandallópárkányon Sachs tucatnyi trófeát őrzött, amelyeken aranyfigurák céloztak a pisztolyukkal. (A vésett alakok mindegyike férfi volt, ami valamilyen oknál fogva erősen irritálta Amelia Sachsot.) Lejjebb ment a lépcsőn, egészen a rácsig, és ott a falhoz lapult. Sachs, a nyomjelszakértő óvatosan megvizsgálta a területet. A levegőben szemét, rothadás, vizelet és a csatornákra jellemző sós szag érződött. Megvizsgálta a rácsvasakat és a lakatot is, bekukucskált a homályos csatornába, de nem látott semmit, nem hallott semmit. Hol lehet a pasas? És mit csinálhatnak az ügynökök és a zsaruk? Mi ez a késlekedés? Egy pillanat múlva már hallotta is a választ a fülhallgatójában: erősítésre vártak. Haumann úgy döntött, hogy behív még húsz ESU-tisztet és egy újabb szakaszt az E-32-ből. Nem, nem, nem, gondolta. Ez így nem lesz jó! A Táncosnak nem kell mást tennie, mint kikukucskálni az utcára, s már láthatja is, hogy sehol egy autó, sehol egy gyalogos, ebből azonnal tudni fogja, hogy akció van folyamatban. Abból pedig vérfürdő lesz… hát nem értik? Sachs otthagyta a helyszínelőkészletet a lépcső aljában, és visszamászott az utcára. Pár házzal arrébb volt egy gyógyszertár. Bement. Vett két nagy üveg butánt, és kölcsönkérte a tulajdonos ponyvabehúzó rúdját – egy másfél méteres acélcsövet. Miután visszatért a csatorna kijáratához, Sachs bedugta az acélrudat egy részben elrozsdásodott láncrészhez, és feszesre húzta. Felhúzott egy Nomex kesztyűt, és a fémre öntötte a két butánosüveg tartalmát, aztán nézte, ahogy a fagyasztógáz hatására a lánc kifehéredik. (Amelia Sachs nem hiába járta a Deuce körzetet – a Negyvenkettedik utca és a Times Square környékét –, a betörésről, bejutásról eleget tudott ahhoz, hogy akár másodállást is vállalhatott volna.) Amikor már a második üveg is kiürült, a lány két kézzel ragadta meg a csövet, és csavarni kezdte. A fagyos gáz nagyon rideggé tette a lánc anyagát – egy halk reccsenéssel megadta magát, és a föld felé zuhant. Sachs elkapta, még mielőtt földet ért volna, és csendben egy levélkupacra tette. A sarokvas ugyan nedves volt az esőtől, de Sachs a biztonság kedvéért azért ráköpött, nehogy mégis megnyikorduljon. Aztán belökte. Miközben elővette a Glockot a pisztolytáskából, arra gondolt: háromszáz méterről elvétettelek, de harmincról garantáltan nem foglak. Rhyme természetesen ellenezte volna az akciót, de nem tudott róla. Egy pillanatra a férfi jutott eszébe, meg a múlt éjszaka, a jelenet az ágyban. De mindez gyorsan elsuhant. Ez is olyan volt, mint

amikor kétszázhússzal száguld az országúton – koncentrálnia kell, nem engedheti meg, hogy a gondolatait lekössék magánélete katasztrófái. Eltűnt a homályos folyosón, átlépett az ősrégi faküszöbök fölött, és a peron mentén az állomás felé indult. Alig húsz lépést haladt csak, és máris hangokat hallott: – Mennem kell… értsd meg… amit mondok? Hagyj békén! Fehér, férfi. Talán a Táncos? Szíve hevesebben kezdett verni. Lélegezz nyugodtan, mondta magában. A lövés a légzéstechnikán múlik. (De a reptéren nem lélegzett lassan. Félelmében csak kapkodta a levegőt.) – Te mit mondasz? – Újabb hang. Fekete férfi. Valami ijesztő volt benne. Veszélyesnek tűnt. – Tudok szerezni pénzt, tudok! Egy rakás pénzt tudok szerezni. Van már hatvanam, mondtam? Tudok hozni többet is. Annyit szerzek, amennyit akarsz. Van egy jó helyem, csak a kölykök elkergettek. Túl sokat tudtam. A fegyver a kezünk megtoldása. Magunkkal célozzunk, ne a fegyverrel. (De a reptéren egyáltalán nem is célzott. Hasalt, mint egy félős kis nyuszi, és vaktában lövöldözött – a legveszélyesebb dolgot művelte, amit egy lőfegyverrel csak tenni lehet.) – Érted már? Meggondoltam magam, oké? Hagyj békén… menj innen! Adok neked demmit. – Nem is mondtad, hová megyünk. Hol van ez a hely, amit át kéne nézni? Mondd meg előbb. Hol van? Mondd már! – Nem jössz te velem sehová! Húzz innen! Sachs lassan elindult felfelé a lépcsőn. Erre gondolt: célzás, háttér ellenőrzése, három lövés. Vissza a fedezékbe. Töltés, és ismét három lövés, ha még kell. Fedezék. Nem elveszíteni a fejünket. (De a reptéren majdnem eltalálták. Az a borzalmas golyó az arca mellett süvített el…) Felejtsd el! Koncentrálj! Feljebb pár lépcsőfokkal… – Most meg majd azt mondod, hogy nem kapom ingyen, mi? Fizetnem kell, mi? A kurva anyádat! A lépcsőzés volt a legrosszabb. A térde a gyenge pontja. Nyavalyás ízületi gyulladás… – Nesze! Vagy egy tucatnyi pirula. Vedd el és húzz innen! – Tucat! És nem kell fizetnem? – Egy rekedt nevetés következett. – Tucatnyi? Közel volt már a lépcső teteje. Szinte már látta magát az állomást is. Készen állt a lövésre. Ha tíz centinél többet mozdul bármelyik irányba, ki kell lőni. A fenébe a szabályzattal. Három fejlövés. Bumm, bumm, bumm. Mellkas elfelejtve. El kell felejteni… A lépcső hirtelen eltűnt. – Huh! – Esés közben nyögés tört elő mélyen a torkából. A lépcsőfok, amire éppen ránehezedett, csapda volt. A lapot kivették, és csak két cipősdoboz került a helyére. Azok beomlottak a testsúlya alatt, a cementlap pedig hátrabillent, így zuhanni kezdett visszafelé, a lépcső aljához. A Glock kirepült a kezéből, és amikor üvölteni kezdte volna, hogy: „Tíz- tizenhárom!”, rájött, hogy a headset zsinórja is kicsúszott a csatlakozóból. Nagy huppanással landolt a betonvas padlón. Fejét jól bevágta a korlát tartóoszlopába. A hasára gurult, és kis híján elájult. – Ó, remek! – motyogta a fehér fickó a lépcső tetejéről. – Ki a franc az? – kérdezte a fekete hang. A lány felemelte a fejét és látta, hogy a két fickó őt bámulja a lépcső tetejéről. – A francba! Bassza meg! – motyogta a fekete fickó. – Mi a szar van itt? A fehér fickó előrántott egy baseballütőt, és elindult lefelé a lépcsőn. Hulla vagyok, gondolta a lány. Hulla vagyok. A pillangókés a zsebében pihent. Minden erejét igénybe vette, hogy ki tudja húzni maga alól a jobb karját. A hátára gurult, és a kés után kezdett volna kutatni, de már ezzel is elkésett. A fickó rálépett a karjára, és a földhöz szegezte. Lebámult rá.

Ó, a fenébe is, Rhyme, ezt jól elcsesztem! Bárcsak szebb lett volna a búcsúéjszakánk… sajnálom… sajnálom… Védekezőn a fejéhez kapta másik karját, hogy kivédje a fejére célzott ütést. Közben a Glock után pillantott, de túl messze volt. A kis fickó inas, de erős kezével kikapta a zsebéből a kést. El is dobta. Aztán felegyenesedett és megmarkolta a baseballütőt. Apu, szólt Sachs régen halott apjához, nagyon elcsesztem a dolgot? Hány szabályt szegtem meg? Eszébe jutott, hogy apja mindig azt mondta: az utcán elég egy másodpercnyi képzavar is ahhoz, hogy megöljék. – Most pedig szépen elmeséled, hogy mit keresel itt – motyogta, s közben szórakozottan lóbálta az ütőt, mintha nem tudná, mit törjön össze először a lányon. – Ki a fene vagy? – A neve Amelia Sachs – mondta a másik csöves, aki hirtelen egyáltalán nem tűnt csövesnek. Lelépett az utolsó lépcsőfokról, s a fehér fickó mellett termett. Gyorsan elvette az ütőt. – S ha nem tévedek nagyot, azért jött, hogy szétrúgja a sovány kis seggedet, barátom. Csakúgy mint én. – Sachs csak pislogott, mivel a koszos csöves a szeme láttára hirtelen Fred Dellrayjé változott át. Egy nagyon tekintélyes Sig-Sauer automata fegyvert szegezett a fehér csövesre. – Te zsaru vagy! – motyogta az elképedve. – FBI! – A kurva életbe! – köpte a kis fickó, s szorosan lehunyta a szemét. – Ilyen az én kibaszott szerencsém. – Nem – mondta Dellray. – A szerencsének ehhez egyáltalán semmi köze nem volt. Most pedig meg foglak bilincselni, és te engedni fogod. Ha nem, akkor az hónapokig fog fájni. Nos, egyetértünk?

– Hogy csinálod, Fred? – Alkalmazkodom – felelte a magas FBI-ügynök. Az elhagyott metróállomás előtt álltak. A férfi még mindig a csövesjelmezt viselte, arca és keze koszos volt a sártól, amit magára kent, hogy szimulálja a több hetes utcai életet. – Rhyme elmesélte, hogy a Táncos új haverja egy csöves, aki a belvárosi földalattiban lakik valahol, én meg rögtön tudtam, hogy hová kell jönni. Vettem egy zsák üres dobozt, és beszéltem azokkal, akikkel tudtam, hogy beszélnem kell. Eligazítottak egyenesen a srác szalonjáig. – A földalatti felé intett a fejével. Aztán együtt a járőrkocsi felé pillantottak, amelyben Jodie kuporgott megbilincselve, szánalmasan a hátsó ülésen. – Miért nem mondtad el nekünk, hogy mire készülsz? Dellray válaszként csak felnevetett, és Sachs maga is tudta, hogy kérdése értelmetlen volt; a titkos ügynökök csak ritkán árulták el bárkinek – még a rendőrkollégáknak is –, hogy mire készülnek. Nick, az exbarátja is titkos volt, és egy csomó mindent nem mesélt el neki. Az oldalát masszírozta, amin landolt. Állatira fájt neki, és az egyik mentős azt mondta, hogy meg kellene röntgeneztetnie. Sachs kinyújtotta a kezét, és megszorította Dellray bicepszét. Kényelmetlen volt neki a hálálkodást elfogadni – ebben egyértelműen Rhyme vonalát követte –, de az nem okozott sosem problémát, hogy köszönetet mondjon. – Megmentetted az életemet. Már a szart is kiverte volna belőlem, ha nem vagy itt. Hogyan is hálálhatnám meg? Dellray vállat vont, elhárította a hálálkodást, és kunyerált egy cigit az egyik zsarutól, aki a bejáratnál őrködött. Megszagolta a Marlborót, majd a füle mögé tűzte. A megálló sötét ablakára pillantott. – Ugyan – mondta csak úgy, bele a nagyvilágba. – Ránk fért már egy kis szerencse is. Amikor letartóztatták Joe D’Oforiót, és benyomták a kocsiba, elmondta, hogy a Táncos alig tíz perce távozott. Lemászott a lépcsőn, és elhúzott a vágányokon át. Jodie – ez volt a csöves gúnyneve – nem tudta, hogy melyik irányba indulhatott, csak azt, hogy hirtelen eltűnt a pisztolyával és a hátizsákjával együtt. Haumann és Dellray kiküldték az embereiket, hogy fésüljék át az állomást, ellenőrizzék a vágányokat és a közeli City Hall megállót is. Most együtt várták a kutatás eredményét. – Gyerünk már! Tíz perccel később egy SWAT-tiszt bukkant elő az ajtóból. Sachs és Dellray is reménykedve néztek rá. De a férfi a fejét rázta.

– A vágányoknál száz lépés után elveszett a nyom. Fogalmunk sincs, merre mehetett tovább. Sachs felsóhajtott, aztán vonakodva közölte a kutatás eredményét Rhyme-mal, majd megkérdezte, hogy átfésülje-e a vágányokat és a közeli állomást is. A férfi pont olyan rosszul fogadta a híreket, ahogy Sachs várta: – A fenébe is! – motyogta. – Ne, csak ezt az egy állomást fésüld át! Fölösleges lenne a többit is bejárni rácsban. A picsába, hogy a szarba csinálhatja? Mintha gondolatolvasó lenne vagy mi! – Hát – mondta a lány. – Legalább van egy tanúnk. Aztán rögtön meg is bánta, hogy ezt kimondta. – Tanú? – köpte Rhyme dühösen. – Egy tanú? Nekem nem kell tanú! Nekem bizonyíték kell Mindegy, azért hozzátok ide a kölyköt. Meghallgatjuk, hogy mit tud. De Sachs, azt akarom, hogy úgy fésüld át azt az állomást, mint még soha egyetlen helyszínt sem! Hallasz engem? Ott vagy, Sachs? Hallasz?

Huszonötödik fejezet

A huszonötödik a 45 órából

– Na, lássuk, miből élünk! – mondta Rhyme, s gyengén belefújt a Storm Arrow légzéssel működő szabályozójába, hogy a szék előreguruljon. – Egy rakás büdös szemétből – mondta Fred Dellray, immáron tisztára mosakodva, s ismét egyenruhában… már amennyire egyenruhának lehetett nevezni az írzöld öltönyt. – Hm, hm, hm. Ne szólj egy szót sem! Addig ne, amíg nem kérdezünk. – Fenyegető pillantást vetett Jodie-ra: – Átvertél! – Hallgass, te kis szemét! Rhyme nem volt túl boldog, hogy Dellray kiment terepre egyedül, de ilyen volt a titkos munka, és bár a szakértő nem értette igazán a módszer lényegét, azzal egyet kellett értenie, hogy – amint azt az ügynök tehetsége bizonyította – hatékony volt. Mellesleg megmentette Amelia Sachs irháját is. A lányt is várták már. A mentősök elvitték a sürgősségire, ahol megröntgenezték a bordáit. Horzsolásokat szerzett a lépcsőről történt zuhanáskor, de semmije sem tört el. A férfi ideges lett, amikor meghallotta, hogy előző éjjeli kiselőadása nem bizonyult eredményesnek; a lány egyedül ment a Táncos után a föld alatti rendszerbe. A fenébe is, gondolta, legalább olyan csökönyös, mint én. – Nem akartam bántani senkit – védekezett Jodie. – Rossz a füled? Azt mondtam, egy mukkot sem akarok hallani tőled! – Nem is tudtam, hogy ki ez a nő! – Nem, egy fenét! – mondta Dellray – Az a csinos kis ezüstszínű kitűző semmit sem árult el a kilétéről, igaz? – Aztán eszébe jutott, hogy nem akar a kölyökkel beszélni. Sellitto közelebb lépett, és a fogoly arcába hajolt: – Mesélj egy kicsit a barátodról! – Nem a barátom! Elrabolt engem! Azért voltam abban a házban a Hannincötödiken, mert… – Mert pirulákat loptál. Tudjuk, tudjuk. Jodie pislogott: – Honnan? – De minket ez nem érdekel. Legalábbis egyelőre nem. Folytasd! – Azt hittem, hogy zsaru, de aztán mondta, hogy azért van ott, mert meg akar valakit ölni. Azt hittem, engem is meg fog ölni. El kellett menekülnie, így azt mondta, hogy maradjak nyugton, és amikor az a zsaru, vagy ki, az ajtóhoz lépett, beledöfte a kést… – És megölte vele – fejezte be a mondatot Dellray

Jodie felsóhajtott és szánalmas képet vágott. – Nem tudtam, hogy meg akarja ölni. Azt hittem, hogy csak leüti vagy ilyesmi. – Márpedig, seggfejkém – csattant fel Dellray – megölte! Hulla már, halottabb nem is lehetne szegény. Sellitto bekukkantott a földalattiból származó bizonyítékok zacskójába: voltak benne olcsó pornóújságok, több száz pirula meg ruhák. Egy új mobiltelefon. Egy rakás pénz. Visszafordult Jodie- hoz. – Folytasd! – Azt mondta, fizet nekem, ha kiviszem onnan, én meg kivezettem a csatornákon keresztül. De hogy találtál meg, ember? – Dellrayre nézett. – Rohangáltál az utcán, és pirulákat kínálgattál boldog-boldogtalannak. Még a nevedet is megtudtam. Jesszus, mekkora hülye vagy! Ki kellene tekernem a nyakadat, míg bele nem kékülsz! – Nem bánthatsz – mondta a fickó, aki próbált magabiztosnak tűnni. – Vannak jogaim! – Ki bérelte fel? – kérdezte Sellitto Jodie-tól. – Nem említette azt a nevet, hogy Hansen? – Nem mondott semmit. – Jodie hangja megremegett. – Nézzék, csak azért mentem bele, hogy segítek neki, mert tudtam, hogy különben megöl. Nem akartam megtenni, amit kért. – Dellrayhez fordult: – Azt akarta, hogy téged is vegyelek rá a segítségre. De amint elindult, már mondtam, hogy menj el, nem? Fel akartam hívni a rendőrséget, és el akartam mondani mindent. Tényleg! Elég ijesztő a fickó. Félek tőle. – Fred? – fordult Rhyme az ügynökhöz. – Igen, ez igaz – ismerte el az ügynök –, tényleg hangnemet váltott. Azt akarta, hogy elmenjek. De nem mondott semmi olyasmit, hogy a rendőrségre készülne. – Hová készült? Mit kellett volna tennetek? – Át kellett volna túrnom egy kukát az előtt a ház előtt, és figyelni a kocsikat. Azt mondta, hogy figyeljem, mikor hoznak ki egy nőt és egy férfit, akiket autóba raknak és elvisznek. El kellett volna neki mondanom, hogy milyen kocsival mennek. Azon a telefonon kellett volna felhívnom. Aztán utánuk ment volna. – Igazad volt, Lincoln – mondta Sellitto –, abban, hogy a védett házban kell maradniuk. A szállításkor akart lecsapni. – El akartam menni a rendőrségre… – folytatta Jodie. – Ember, használhatatlan vagy, amikor hazudsz! Nincs benned egy cseppnyi büszkeség sem? – Figyelj, tényleg oda akartam menni – mondta a fickó most már nyugodtabb hangon. Elmosolyodott. – Gondoltam, biztosan jár érte jutalom. Rhyme a kapzsi szempárba nézett, és hajlott rá, hogy higgyen a csövesnek. Sellittóra pillantott, aki egyetértőn bólintott. – Mostantól együtt fog működni velünk – morogta Sellitto. – Talán cserébe meg tudjuk menteni a seggét a börtöntől. A pénzről nem tudok semmit. Talán lesz az is. – Én nem bántottam soha senkit! Nem tennék olyat. Én… – Pihentesd a nyelved – mondta Dellray. – Oké? Jodie a szemét forgatta. – Oké? – suttogta az ügynök gonosz hangon. – Igen, igen, igen! – Gyorsan kell cselekednünk – mondta Sellitto. – Mikor kellett volna a városi háznál lennie? – Fél kettőkor. Volt még ötven percük. – Milyen kocsival lesz? – Nem tudom. – Hogy néz ki? – A harmincas évei elején-közepén lehet, azt hiszem. Nem magas. Viszont nagyon erős. Istenem, micsoda izmai vannak! A haja fekete, rövidre van nyírva. Az arca kerek. Figyeljenek, megcsinálom azt a rajzot… azt a rendőrségi fantomkép-izét. – Mondta a nevét? Bármit? Tartózkodási hely?

– Nem tudom. Olyan délies volt az akcentusa. Ja, és még valami… azt mondta, kesztyűt kell viselnie mindig, mert van priusza. – Honnan és miért? – kérdezte Rhyme. – Nem tudom, hol szerezte. De emberölésért ült. Azt mondta, megölt egy fickót a városában. Még tizenéves korában. – Még valami? – vakkantotta Dellray. – Figyelj! – mondta Jodie, és keresztbe fonta a karját. – Csináltam egy-két hülyeséget, de soha senkit nem bántottam életemben. Ez a fickó elrabolt, és volt mindenféle fegyvere, és elég agyamentnek nézett ki, én meg halálra voltam rémülve. Szerintem bárki megtette volna ugyanazt, amit én. Úgyhogy nem vagyok hajlandó elviselni ezt a hangnemet. Ha le akar tartóztatni, ügynök úr, akkor tegye meg, és vigyen a fogdára! De nem mondok többet semmit. Oké? Dellray komor arca hirtelen vigyorra húzódott: – Nézzétek már, köhög a bolha! Az ajtóban feltűnt Amelia Sachs, majd besétált és Jodie-ra nézett. – Mondja meg nekik! – mondta a férfi. – Nem bántottam magát. Mondja meg! A lány úgy nézett rá, ahogy egy csótányra szokás. – Szét akarta verni a fejem egy baseballütővel. – Nem igaz, nem igaz! – Minden rendben, Sachs? – Csak egy újabb horzsolás. Ezúttal a hátamon. Most már szimmetrikus. Sellitto, Sachs és Dellray összedugta a fejét Rhyme-mal, aki elmondta Sachsnak, hogy mit mesélt Jodie. A detektív suttogva kérdezte Rhyme-ot: – Hiszünk neki? – Kis seggfej – motyogta Dellray –, de azt kell mondanom, hogy szerintem igazat mond. Sachs is bólintott: – Szerintem is. De azt hiszem, rövid pórázon kell tartani, bármit is teszünk ezután. Sellitto egyetértett vele. – Rajta tartjuk a szemünket! Rhyme vonakodva bár, de beleegyezett. Úgy tűnt, lehetetlen a Táncos elé vágni ennek az embernek a segítsége nélkül. Ragaszkodott hozzá, hogy Percey és Hale a védett házban maradjanak, de igazság szerint nem tudta biztosan, hogy a Táncos szállítás közben akarna támadni. Csak erre a következtetésre jutott. Ugyanennyi erővel dönthetett volna úgy is, hogy átviteti Perceyt és Hale-t, és akkor úton az új védett ház fele mindketten meghaltak volna. A feszültség hatalmába kerítette az állkapcsát. – Mit gondolsz, hogy csináljuk, Lincoln? – kérdezte Sellitto. De ez a kérdés most taktikai volt, nem bizonyítékokon alapult. Rhyme Dellrayre pillantott, aki előkapta a füle mögött tárolt cigarettát és megszagolgatta. – Engedjük, hogy a seggfej lebonyolítsa a hívást, és közben tudjunk meg a Táncosról mindent, amit lehet! Viszünk egy álcakocsit, utána irányítjuk a Táncost. Tele lesz az embereinkkel. Gyorsan lecsapunk, szendvicsbe kerül, pár célzatlan lövés, és már meg is van. Rhyme vonakodva bólintott. Tudta, mennyire veszélyes lehet egy taktikai csapás a város utcáin. – Ki tudjuk csalni a belvárosból? – El tudnánk vinni az East River-negyedbe – javasolta Sellitto. – Ott elég nagy a hely egy rajtaütéshez. Valamelyik régi parkolóban. Úgy nézhetne ki a dolog, mintha át akarnánk őket rakni egy másik kocsiba. Hurokmenet. Megegyeztek, hogy ez lenne a legkevésbé veszélyes eljárás. Sellitto Jodie felé biccentett. – Segít lefülelni a Koporsótáncost… mit adjunk neki? Valamit muszáj, hogy megélje neki együttműködni velünk – suttogta. – Együttműködés, segítség, miegyéb – mondta Rhyme. – Adj neki egy kis pénzt! – Fene! – mondta Dellray, bár köztudott volt róla, hogy nem szűkmarkú, ha az utcai téglák fizetségéről volt szó. De végül bólintott: – Oké, oké. Megfelezzük a számlát. Attól függ persze, hogy mennyire mohó a kis patkányunk. Sellitto odahívta az említett patkányt:

– Oké, a helyzet a következő. Segít nekünk, felhívja a fickót, ahogy kérte, és mi elkapjuk, aztán ejtünk maga ellen minden vádat, és kap egy kis jutalompénzt. – Mennyit? – kérdezte Jodie. – Hé, csövi, nem vagy olyan helyzetben, hogy egyezkedhetnél! – Kell a pénz a drogelvonó programra. Kell még egy tízes. Kapok annyit? Sellitto Dellrayre pillantott: – Hogy áll a kassza? – Addig elmehetünk – felelte az ügynök. – Feltéve, ha felezünk. Igen. – Komolyan? – Jodie elnyomott egy vigyort. – Akkor megteszek bármit, amit kérnek. Rhyme, Sellitto és Dellray összehozták a tervet. Az akció irányítóközpontját a védett ház legfelső emeletére tették, itt kellett Jodie-nak is lennie a mobillal. Percey és Brit a középső szinten lesznek, megerősített őrséggel. Jodie felhívja a Táncost, és elmondja neki, hogy a pár éppen beszállt egy furgonba és távozik. A furgon lassan halad a forgalomban, az East Side egyik parkolója felé. A Táncos követi őket. Leszedik a parkolónál. – Rendben, akkor szedjük össze! – mondta Sellitto. – Várjatok! – mondta Rhyme. Mindenki megállt és ránézett. – Elfeledkeztünk a legfontosabbról! – Vagyis? – Amelia átkutatta a helyszínt a földalattinál. Ki akarom elemezni, amit talált. Talán elárulja, hogyan közelít majd a Táncos. – Hiszen tudjuk, hogyan fog közelíteni! – mondta Sellitto, s Jodie felé intett a fejével. – Kinevetsz egy öreg nyomorékot? Na, Sachs, nézzük, mink van!

A Féreg. Stephen sikátorokon haladt át, buszokon bujkált, kicselezte a zsarukat, akiket látott, és a Férget, akit nem látott. A Férget, aki az utcán minden ablakból figyelte őt. A Férget, aki egyre közelebb és közelebb került hozzá. A Feleségre és a Barátra gondolt, a munkára gondolt, arra, hogy hány tölténye van még, hogy a célpontokon vajon lesz-e golyóálló védőruha, hogy milyen távolságból kellene lőnie, hogy ez alkalommal használjon-e hangtompítót vagy ne. De ezek gépies gondolatok voltak. Nem irányította őket jobban, mint a légzését, a szívverését vagy a vére áramlási sebességét az ereiben. Tudatos gondolatait Jodie foglalta le. Mi lehetett benne, ami ennyire megragadta? Stephen ezt nem tudta biztosan. Talán az, hogy egyedül élt, mégsem tűnt magányosnak. Talán az, hogy milyen lelkesen hurcolja magával azt a kis öngyógyító könyvet, és hogy tényleg ki akar mászni a gödörből, amibe került. Vagy az, hogy nem hátrált meg, amikor Stephen azt mondta neki, hogy álljon az ajtóba és kockáztassa meg, hogy lelövik. Stephen furán érezte magát. Mert… Hogy érzed magad, katona? Uram, én… Furán, katona? Mi a fenét jelent az, hogy furán? Még a végén elpuhulsz itt nekem? Nem, uram, nem fogok! Nem volt még késő megváltoztatni a terveket. Voltak még más alternatívák is. Egy egész csomó más lehetőség. Jodie-ra gondolt. Arra, amit mondott neki. A pokolba is, talán mégis megihatnák azt a kávét, miután vége a melónak. Elmehetnének a Starbucksba. Olyan lenne, mint amikor Sheilával beszélgetett, csak most igazi lenne. Nem kellene azt a hülye kis teát iszogatnia, hanem ihatna igazi kávét, duplát, mint amilyet az anyja szokott csinálni reggelente a mostohaapjának – a víz pontosan hatvan másodpercig forrt, hajszálpontosan kettő és kétharmad evőkanálnyi kávé került egy csészébe, és egyetlen kis fekete morzsa sem ment mellé, sehová.

És a horgászás és vadászás talán teljesen lehetetlen terv volt? Vagy a tábortűz… Megmondhatná Jodie-nak, hogy az akció törölve. Kiütheti a Feleséget és a Barátot egyedül is. Törölni az akciót, katona? Miről beszélsz? Uram, semmiről, uram! Figyelembe veszek minden tényezőt a támadással kapcsolatban, ahogy tanította, uram! Stephen leszállt a buszról, és beosont egy sikátorba a lexingtoni tűzoltóállomás mögött. Egy kuka mögé rejtette a könyvszatyrot, és elővette a dzsekije alatt rejtegetett kést. Jodie. Joe D… Elképzelte a vékony karját, meg azt, ahogy őrá nézett. Én is örülök, hogy megismertelek, társam. Aztán hirtelen megborzongott. Mint annak idején Boszniában, amikor a folyóba kellett ugrania, nehogy elkapják a gerillák. Március volt, és a víz még alig olvadt fel. Lehunyta a szemét, homlokát a téglafalhoz nyomta, és érezte a nedves kő szagát. Jodie… Katona, mi a franc folyik itt? Uram, én… Mi van? Uram, hm… Ki vele, katona! Gyerünk! Uram, rájöttem, hogy az ellenség pszichológiai hadviseléssel próbálkozott. A próbálkozásuk sikertelen volt, uram! Készen állok, hogy a terv szerint dolgozzam tovább. Remek, katona! De figyelj oda, hogy mit csinálsz! És amikor Stephen kinyitotta a tűzoltóállomás hátsó ajtaját, és beosont rajta, rádöbbent, hogy most már nem fog változtatni a tervein. Ez tökéletes terv, nem pazarolhatja el a lehetőséget, főleg, hogy nemcsak a Feleség és a Barát megölésére adódott lehetősége, hanem arra is, hogy kiiktassa Lincolnt, a Férget és a vörös hajú zsarut is. Az órájára pillantott. Jodie tizenöt perc múlva a helyén kell, hogy legyen. Jodie fel fogja hívni. Ő felveszi majd a kagylót, és még egyszer, utoljára hallani fogja a férfi magas hangját. Aztán megnyomja majd az irányítógombot, amitől felrobban a Jodie telefonjába rejtett tizenkét uncia RDX. Becserkészni… izolálni… kiiktatni. Nincs más választása. És különben is, gondolta, ugyan miről beszélgethetnénk mi ketten? Ugyan mit csinálhatnánk még azután, hogy megittuk a kávét?

IV.

Majomügyesség

„A sólymok képességeivel és bolondozásával a légi akrobatika terén csak a hollók bohóckodása ér fel, és szemmel láthatóan mindent a repülés puszta élvezete miatt tesznek.” Sólyomimádat (Stephen Bodio)

Huszonhatodik fejezet

A huszonhatodik a 45 órából

Várakozás. Rhyme most egyedül volt az emeleten az ágyában, és a különleges bevetések frekvenciáját hallgatta. Halálosan fáradt volt. Már vasárnap délután volt, és szinte semmit sem aludt. Ráadásul a legkimerítőbb feladat fárasztotta ki próbált túljárni a Táncos eszén. A munka megbosszulta magát a testén. Cooper a földszinti laborban volt és teszteket futtatott, hogy alátámassza Rhyme legutolsó feltételezését a Táncos terveit illetően. Mindenki más a védett házban volt, még Amelia Sachs is. Miután Rhyme, Sellitto és Dellray eldöntötték, hogyan védhetik ki a Táncos feltételezett tervét, amellyel meg akarta ölni Percey Clayt és Brit Hale-t, Thom megmérte Rhyme vérnyomását, s élve virtuális gyámjogaival, ágyba parancsolta a főnökét. Nem hatott rá semmiféle kifogás, valós vagy mondvacsinált. Miközben felfelé tartottak a liftben, Rhyme furcsán csendes volt, s azon tűnődött, hogy vajon helyesek voltak-e a feltételezései. – Ma baj? – kérdezte Thom. – Semmi. Mért? – Nem panaszkodsz semmi miatt. Ha nincs morgás, az általában azt jelenti, hogy baj van. – Ha! Nagyon vicces – morogta Rhyme. Miután ülve átkerült az ágyba, és segítséggel elintézett néhány testi funkciót, Rhyme elfeküdt a luxus puhaságú párnák között. Thom a fejére tette a hangfelismerő irányító-head-setet, és a férfi fáradtsága ellenére elmormolta a számítógépnek a parancsszavakat, és a különleges akciók vonalára kapcsolódott. Ez a rendszer valóban hihetetlen találmány volt. Igen, bemutatta Sellittónak és Banksnek. Igen, büszke volt rá. De ez a készülék volt az, ami az összes közül a leginkább megváltoztatta az életét. Éveken át arra kényszerült, hogy olyan életet éljen, amely messze nem közelíti meg a normálisát. De ezzel a géppel és programmal végre normálisnak érezhette magát. Elfordította a fejét, és ismét a párnán nyugtatta. Várt. Próbált nem gondolni a múlt éjjel Sachsszal lejátszódott jelenetre. Mozgás a közelben. A sólyom verdesett. Rhyme látta a fehér mellkas villanását, aztán a madár a kékesszürke hátát mutatta felé, és a Central Parkot kezdte fürkészni. A hím volt. Eszébe jutott, amit Percey Clay mondott. Kisebb és kevésbé kegyetlen, mint a nőstény. Aztán eszébe jutott valami más is a vándorsólymokról. A halálból tértek vissza. Nem is olyan sok évvel korábban Észak-Amerika keleti részének szinte teljes populációja steril lett a vegyi szennyezés miatt, és ez a madárfaj csaknem kihalt. Csak azért maradtak fenn, mert fogságban is neveltek fiókákat, és megzabolázták a szennyezést.

Visszatértek a halálból… A rádió megzörrent. Amelia Sachs jelentkezett be. Feszült hangon közölte, hogy a védett házban minden készen áll az akcióhoz. – A legfelső szinten vagyunk Jodie-val – mondta a lány. – Várj csak… megjött a furgon. Egy 4x4-es páncélozott furgon volt a csali, benne négy tiszttel a különleges egységből. Egyetlen jelöletlen furgon követte az autót, ebben – látszólag – két vízvezeték-szerelő ült. Persze E-32-es tisztek voltak. A furgon hátuljában négy másik csapattársuk ült. – Az áltanúk a földszinten vannak. Oké… oké. Altanúként két tisztet használtak Haumann emberei közül. – Már mennek is! – mondta Sachs. Rhyme eléggé biztos volt benne, hogy az új tervek alapján a Táncos nem fog lesből lövéssel próbálkozni. Ennek ellenére azon kapta magát, hogy visszafojtja a lélegzetét. – Futnak… Egy kattanás, és a rádió süket lett. Újabb kattanás. Sellitto jelentkezett be: – Bent vannak. Jól van. Elindulnak. A fedező kocsi is készen áll! – Oké – mondta Rhyme. – Jodie ott van? – Itt, igen. A védett házban, velünk. – Mondd neki, hogy mehet a hívás: – Oké, Lincoln! Indul a mandula! A rádió megint kattant, kikapcsolt. Várakozás. A Táncos ez alkalommal elbukik? Sikerülhet Rhyme-nak túljárni a fickó agyafúrtságán, hideg logikáján? Várakozás.

Stephen mobilja megcsörrent. Egy mozdulattal kinyitotta. – Igen? – Helló! Én vagyok az… – Tudom – felelte Stephen. – Ne használjunk neveket. – Oké, persze. – Jodie hangja ideges volt, mint egy nyuszié. Kis szünet utána folytatta csak: – Hát, itt vagyok. – Remek. Ott az a néger is, segíteni? – Aha, igen. Itt van ő is. – És hol vagytok? Pontosan? – A ház túloldalán lévő utcában. Ember, sok itt a zsaru! De rám senki sem figyel. Egy perce érkezett ide egy furgon. Olyan négyszer négyes fajta. Nagy autó. Egy Yukon. Kék, elég könnyű észrevenni. – Kényelmetlenül érezte magát, ezért összevissza hadovált. – Csinos darab. Tükrösek az ablakai. – Az azt jelenti, hogy golyóálló. – Aha. Tényleg? Tök jó, hogy így értesz mindenhez. Meg fogsz halni, mondta magában Stephen némán. – Ez a fickó meg a nő éppen most rohantak ki a sikátorba, úgy tíz zsaruval. Biztos, hogy ők azok. – Nem áltanúk? – Hát, nem úgy néztek ki, mintha zsaruk lennének, és eléggé ijedtek is. A Lexingtonon vagy? – Igen. – Egy kocsiban? – kérdezte Jodie. – Persze, hogy egy kocsiban – felelte Stephen. – Elloptam egy szar kis japán gépet. Követni fogom őket. Várok, míg egy kihaltabb részhez érünk, és ott majd elintézem őket. – Hogyan? – Mit hogyan? – Hogyan fogod őket elintézni? Gránáttal vagy valami géppisztollyal? Tudni szeretnéd, mi? – gondolta Stephen. – Még nem tudom – felelte. – Majd attól függ. – Látod őket? – kérdezte Jodie kényelmetlenül.

– Aha, látom! – mondta Stephen. – Mögöttük vagyok. Most értem be a forgalomba. – Egy japcsi kocsiban? – mondta Jodie. – Úgy érted, egy Toyotában vagy ilyesmiben? Te szemét kis áruló, gondolta Stephen keserűen. Mélyen megsebezte, hogy elárulták, pedig ez a lépés szinte biztos volt. Stephen tényleg figyelte a Yukont és a fedező furgont, amint elsuhantak előtte. De nem ült semmiféle japán kocsiban, sem szarban, sem másmilyenben. Egyáltalán nem ült semmiféle autóban. A frissen lopott tűzoltó-egyenruhában volt, és az utcasarkon állt pont százlépésnyire a védett háztól, és figyelte az eseményekét, amelyeket Jodie kicsit átírt. Tudta, hogy a Yukonban áltanúk ülnek. Tudta, hogy a Feleség és a Barát még mindig a házban vannak. Felkapott egy szürke detonátor-távirányítót. Úgy nézett ki, mint egy walkie-talkie, de nem volt rajta sem mikrofon, sem fülhallgató-rész. Beállította a hullámhosszt a Jodie telefonjában lévő bombára, és beélesítette a készüléket. – Maradj vonalban! – mondta Jodie-nak. – Oké! – Jodie felnevetett. – Maradok, uram!

Lincoln Rhyme most csak nézelődő, kukkoló volt. Hallgatta a headsetjét és imádkozott, hogy bejöjjön a számítása. – Hol van a furgon? – hallotta Rhyme Sellitto kérdését. – Kétsaroknyira – felelte neki Haumann. – Rajta vagyunk. Lassan halad a Lexen. Közeledik a nagyobb forgalomhoz. Ő… várj! – Hosszú csend. – Igen? – Van itt jó pár autó, Nissan, Subaru. Egy Accord is, de abban hárman ülnek. A Nissan közeledik a furgonhoz. Talán az lesz az. Nem látok be. Lincoln Rhyme lehunyta a szemét. Érezte, hogy a bal gyűrűsujja, egyetlen mozgó testrésze idegesen babrál az ágy távirányítóján.

– Halló? – mondta Stephen a telefonba. – Hahó! – felelte Jodie. – Itt vagyok! – Pont átellenesen a védett háztól? – Igen. Stephen a házat nézte. Jodie sehol, nagy néger sehol. – Akarok neked mondani valamit. – Igen? – kérdezte a kis fickó. Stephennek eszébe villant az áramütés, amit akkor érzett, amikor a térdük összeért. Nem tudom megtenni… Katona! Stephen a bal kezébe fogta a távirányítót. – Figyelj rám nagyon – mondta. – Figyelek… Stephen megnyomta a gombot. A detonáció nagyon hangos volt. Sokkal hangosabb még annál is, amire Stephen számított. Az ablakok megcsörrentek, vagy ezer galamb repült fel riadtan az ég felé. Stephen látta, hogy a védett ház legfelső emeletéről fa és üveg záporozik a sikátorba. Jobb volt a helyzet, mint gondolta. Arra számított, hogy Jodie a védett ház közelében lesz. Talán előtte, egy rendőrségi furgonban. Vagy a sikátorban. De nem is hitte, hogy ekkora szerencséje lesz majd – Jodie bent volt a házban! Jobb a jónál! Eltűnődött, hogy még ki más halhatott meg a robbanásban. Lincoln, a Féreg – ezért imádkozott. A vörös hajú zsaru? A védett ház felé nézett és látta, hogy füst gomolyog a legfelső ablakból. Pár perc, és jön a csapat többi tagja is.

Megcsörrent a telefon. Rhyme utasította a számítógépet, hogy kapcsolja ki a rádiót és vegye fel a telefont. – Itt vagyok! – mondta. – Lincoln – Lon Sellitto volt az. – Földvonalon vagyok – mondta, s ezzel a telefonra célzott. – A különleges frekvenciát másra tartogatjuk. – Oké! Mondjad! – Felrobbantotta a bombát. – Tudom! – Rhyme hallotta a detonációt; a védett ház vagy három kilométernyire lehetett a hálószobájától, de az ablakai így is beleremegtek, kint a sólymok pedig idegesen felrebbentek, s lassú, mérges körözésbe fogtak. – Mindenki jól van? – A csövi, Jodie teljesen be van szarva! De ezen kívül minden rendben. Kivéve, hogy a szövetségiek szerint több a kár a házban, mint amivel számoltak. Már most anyáznak miatta. – Mondd meg nekik, hogy idén majd hamarabb befizetjük az adónkat! Rhyme-ot a kis körömnyi polisztiréndarabok vezették rá a bombára, amelyeket Sachs talált a metróalagútban a nyomjelek között. Azok és a plasztiknyomok, amelyek kicsit más formulára utaltak, mint a Sheila Horowitz lakásában talált AP bomba. Rhyme egyszerűen csak összekapcsolta a polisztirén-darabokat a telefonnal, amelyet a Táncos adott Jodie-nak, és rájött, hogy valaki lecsavarozta a borítást. Miért? – tűnődött Rhyme. Csak egyetlen logikus választ látott, ezért áthívta a tűzszerészeket a hatos körzetből. Két detektív biztonságos helyre vitte a telefont, kivették belőle a nagy darab plasztik robbanóanyagot meg az áramkört is, ugyanazt az áramkört összekötötték egy kisebb kocka anyaggal, s betelepítették egy olajoshordóba a védett ház ablaka előtt, pont a sikátor felé néző oldalon. A szobát beterítették bombapaplannal, majd kiléptek a folyosóra, és Jodie kezébe nyomták az immáron ártalmatlan telefont. A csöves reszkető kézzel fogta a készüléket, és biztosítékot követelt, hogy valóban minden robbanóanyagot kivettek belőle. Rhyme arra tippelt, hogy a Táncosnak azért kellett a bomba, hogy elterelje a figyelmet a furgonról, amit aztán jól megtámadhat. A gyilkos biztosan feltételezte azt is, hogy Jodie átáll, és amikor felhívja őt, a fickó az ügyön dolgozó zsaruk közelében lesz. Ha sikerül kiiktatni a vezetőket, a Táncosnak több esélye lett volna, hogy sikerrel elvégezze a feladatát. Megtévesztés… Nem volt még gyilkos, akit Rhyme jobban utált volna, mint a Koporsótáncost, s olyan sem, akit szívesebben a földbe döngölt és szíven szúrt volna. De Rhyme mindenekelőtt nyomjelszakértő volt, és titokban azért egy kicsit csodálta is a Táncos briliáns elméjét. – Van két kocsink a Nissan mögött – mondta Sellitto. – Meg fogjuk… Hosszú szünet következett. – Bassza meg, de hülyék vagyunk! – motyogta Sellitto. – Mi az? – Ó, semmi. Csak senki sem szólt be a központba. Jönnek a tűzoltók. Senki sem szólt nekik, hogy ne foglalkozzanak a robbanással. Erről még Rhyme is megfeledkezett. Sellitto folytatta: – Most jelentkeztek be. Az álcakocsi keletnek fordult, Lincoln. A Nissan követi. Talán ha negyven méterre lehet a furgon seggétől. Már csak négysaroknyira vannak az FDR parkolótól. – Oké, Lon. Ott van Amelia? Beszélni akarok vele. – Jesszus! – kiáltotta valaki a háttérben. Bo Haumann lehetett az, gondolta Rhyme. – Minden tele van tűzoltókocsikkal a környéken. – Senki sem…? – kezdte a kérdést valaki a háttérben, de aztán elhalt a hangja. Nem, senki sem, gondolta Rhyme. Nem lehet mindenre gondolni… – Visszahívlak, Lincoln! – mondta Sellitto. – Valamit tenni kell. Minden járdán tűzoltókocsik állnak. – Hívom Ameliát! – mondta Rhyme. Sellitto bontotta a vonalat.

A szoba elsötétült, a függönyök be voltak húzva. Percey Clay félt. A nőstény sólymára gondolt, a Sólyomra, amikor elkapta a háló. Hiába csapkodott izmos szárnyával. Karma és csőre éles pengeként hasított a levegőbe, őrülten visított. De Percey számára a legborzalmasabb a madár riadt tekintete volt. Megfosztották az égtől, halálosan meg volt rémülve. Sebezhetővé vált. Percey most ugyanígy érzett. Gyűlölte, hogy itt van a védett házban. Bezárva. Nézegethette – és utálhatta – az ostoba képeket a falon. A szemetet a Woolworthből vagy a J. C. Penneyből. A kopott szőnyeget. Az ócska, rózsaszín ágytakarót, amelynek egyik sarkából vagy tucatnyi szálat kihúzott valaki, jó hosszan. Talán egy tégla ült itt, és unalmában húzogatta a göbös szálakat. Újabb korty az üvegből. Rhyme beszélt neki a csapdáról. Hogy a Táncos követni fogja a kocsit, amiről azt hiszi, hogy Percey és Hale ülnek benne. Megállítják a kocsiját és vagy letartóztatják, vagy megölik. Percey áldozata most úgy tűnt, kifizetődik. Tíz perc, és meglesz az a fickó, aki megölte Edet. Az ember, aki örökre megváltoztatta az életét. Megbízott Lincoln Rhyme-ban, és hitt neki. De csak ugyanúgy hitt neki, mint a légiirányítóknak, amikor azt mondták, hogy nincs szél, ő pedig hirtelen azon kapta magát, hogy percenként háromezer lábat süllyed a szélvihar miatt, pedig nincs magasabban kétezer lábnál. Percey az ágyra dobta a flaskát, felállt, és járkálni kezdett. Repülni akart, mert ott biztonságban volt, az ő kezében lehetett az irányítás. Roland Bell elrendelte, hogy kapcsolja le a villanyt, és maradjon a bezárt szobában. Mindenki fent volt az emeleten. Hallotta a robbanás zaját. Számított is rá. A vele érkező félelemre azonban nem számított. Elviselhetetlen volt. Bármit megadott volna azért, hogy kinézhessen az ablakon. Az ajtóhoz ment, kinyitotta, kilépett a folyosóra. Ott is sötét volt. Mint éjjel… Az éj összes csillaga… Gyomorforgató vegyületbűzt érzett. Biztosan abból való, gondolta, amivel a bomba működött. A folyosó üres volt. A végében valami mozgást látott. Figyelt, de a mozgás nem ismétlődött meg. Brit Hale szobája alig tízlépésnyire volt tőle. Nagyon szeretett volna vele beszélni, de nem akarta, hogy a férfi meglássa sápadt arcát, reszkető kezét. Szeme könnyes volt a félelemtől… Az istenit, hiszen még a 737-es orrát is nyugodtabban húzta ki a jégből, mint ahogy most a sötét folyosót nézte. Visszalépett a szobájába. Lépteket hallhatott? Bezárta az ajtót, és visszalépett az ágyhoz. Újabb léptek.

– Hangvezérléses üzemmód – mondta Lincoln Rhyme. A panel engedelmesen megjelent a képernyőn. Halk szirénaszót hallott a távolból. És Rhyme ekkor döbbent rá, hogy mekkora hibát követett el. Tűzoltóautók… Nem! Erre bizony nem gondolt. De a Táncos annál inkább. Hát persze! Ellopta egy tűzoltó vagy egy mentős egyenruháját, és talán éppen ebben a percben sétál be a védett házba! – Ó, ne! – motyogta. – Ne! Hogy kapcsolt ki ennyire az agyam? A számítógép értelmezte Rhyme mondatából a kikapcsolást, és engedelmesen bezárta a kommunikációs programot. – Ne! – kiáltotta Rhyme. – Ne! De a rendszer nem tudta értelmezni hangos, artikulálatlan üvöltözését, így a következő üzenet jelent meg az elsötétülő képernyőn: „Biztos benne, hogy ki akarja kapcsolni a számítógépet?” – Nem! – suttogta kétségbeesetten.

Egy pillanatig nem történt semmi, de a rendszer nem állt le. Újabb üzenet érkezett: Mit szeretne most tenni? – Thom! – kiáltotta. – Valaki… Mel, kérlek! De az ajtó zárva volt; a földszintről nem érkezett válasz. Rhyme bal gyűrűsujja drámaian megrándult. Egy időben mechanikus ECU-vezérlője volt, és egyetlen működő ujjával tudott tárcsázni a telefonon. A számítógépes rendszer felváltotta a mechanikusát, így most csak a hangvezérlést tudta használni, hogy felhívja a védett házat és elmondja nekik, hogy a Táncos már úton van, tűzoltónak vagy mentőmunkásnak öltözve. – Hangvezérléses üzemmód – mondta a mikrofonba. Küzdött, hogy nyugodt tudjon maradni. Nem értettem a parancsot. Kérem, ismételje meg! Hol lehet a Táncos? Vajon már bent is van az épületben? Talán éppen célba veszi Percey Clayt vagy Brit Hale-t? Vagy Amelia Sachsot? – Thom! Mel! Nem értettem a… Miért nem voltam agyafúrtabb? – kérdezte magától Rhyme. – Hangvezérléses üzemmód – mondta kifulladva, s próbált úrrá lenni a pánikon. Megjelent a hangvezérlés panelje. A kurzor nyila a képernyő tetején pihent, a kommunikációs program ikonja pedig a világ túlfelén, a képernyő legalján volt. – Kurzor le – nyögte. Nem történt semmi. – Kurzor le! – mondta hangosabban. Ismét az üzenet. Nem értettem a parancsot. Kérem, ismételje meg! – Baszd meg az anyádat! Nem értettem a… A férfi halkabban kezdett beszélni, s próbált normális tónust használni. – Kurzor le. A világító fehér nyíl megkezdte ráérős tempójú útját lefelé a képernyőn. Van még időnk, mondta magában Rhyme. És azt sem lehetett mondani, hogy a védett házban a tanúk védtelenek lennének. Figyelnek rájuk. – Kurzor balra – nyögte. Nem értettem a… – Menj a picsába! Nem értettem a… – Kurzor fel… kurzor balra. A kurzor csigalassúsággal vonult az ikon felé. Nyugi, nyugi… – Kurzor állj! Dupla kattintás! A képernyőn engedelmesen előpattant egy walkie-talkie képe. Elképzelte, ahogy az arctalan Táncos odalopózik Percey Clay mögé egy késsel vagy pengével. A lehető legnyugodtabb hangon megparancsolta a gépnek, hogy nyissa meg a frekvenciaváltó modult. Az meg is jelent. – Négy – mondta Rhyme, s nagyon ügyelt, hogy megfelelően artikuláljon. A dobozban megjelent egy négyes. A következő: – Nyolc. A második szám helyén egy C betű jelent meg. Szentséges Úristen! – Visszavonás. Nem értettem a… Nem, nem! Mintha lépteket hallott volna. – Hahó! – kiáltotta. – Van itt valaki? Thom? Mel?

Nem felelt senki, csak barátja, a számítógép, s az is csak a már sokat ismételt értetlenkedő üzenetet tudta produkálni. – Nyolc – mondta lassan. A szám megjelent. A következő szám, a hármas minden gond nélkül bepottyant a helyére. – Pont. A képernyőn a szó jelent meg: pont. A pokolba is! – Visszavonás. – Aztán a következő: – Tizedespont. Megjelent a pont. – Négy. Egy szóköz következett. Ne feledd, gondolta, a nulla az zéró, és nem nulla! Már csorgott az arcáról az izzadság, de az utolsó szám gond nélkül a helyére került. Megadta a különleges akciók hullámhosszát. A rádió bekapcsolt. Ez az! De mielőtt megkezdhette volna az adást, statikus zúgást hallott, majd – ettől a vér is majdnem megfagyott az ereiben – egy férfi pánikszerű kiáltása következett: – Tíz-tizenhárom, erősítést kérek, a hatos számú szövetségi védelmi helyszínre! A védett ház. Megismerte Roland Bell hangját. – Ketten le és… A francba! Még mindig itt van! Elkapott minket, lecsapott ránk! Szükségünk van… Két puskalövés hallatszott. Majd még egy. Aztán vagy egy tucatnyi. Nagy tűzpárbaj alakult ki. Olyan volt, mint a tűzijáték július negyedikén. – Szükségünk van… Az adás megszakadt. – Percey! – kiáltotta Rhyme. – Percey! A képernyőn megjelent a szokásos üzenet, egyszerű betűtípussal: Nem értettem a parancsot. Kérem, ismételje meg! Rémálom.

Stephen Kall símaszkban és bélelt tűzoltódzsekiben hasalt a védett ház folyosóján a két megölt szövetségi kommandós egyikének fedezékében. Újabb lövés, amely most közelebb csapódott be – a feje mellett vájt ki egy darabot a falból. A ritkuló barna hajú detektív lőtt rá – az, akit reggel az ablakban látott. Az ajtóban guggolt, és elég tiszta célpontot jelentett volna, csakhogy Stephen képtelen volt rálőni. A nyomozó mindkét kezében egy-egy automata pisztolyt tartott, és láthatóan kiváló lövész volt. Stephen előrébb kúszott még egy métert egy nyitott ajtó felé. Pánikban volt, nyálkásságot érzett, belepték a férgek… Újból tüzelt, mire a barna hajú detektív visszahátrált a szobába, hívott valakit a rádióján, de aztán vissza is tért, és hidegvérrel újra tüzelt. A tűzoltóság hosszú, fekete kabátjában – ugyanolyan ruhában, mint harminc vagy negyven másik tűzoltó az épület előtt – Stephen egy kis robbanóanyaggal benyomta a sikátorból nyíló ajtót, és berohant az épületbe. Arra számított, hogy egy romhalmazba csöppen, ahol a Feleség és a Barát – meg még a bent lévő emberek fele – holtan vagy sebesülten hever szanaszét. De Lincoln, a Féreg megint átverte! Kitalálta, hogy a telefonban bomba van. Csak arra nem gondolt, hogy újra megtámadja majd a védett házat; azt hitték, hogy a szállítás közben akar támadni. Mégis, amikor berontott, fergeteges golyózápor fogadta a két kommandós részéről. Szerencsére az ajtó betörése annyira meglepte őket, hogy sikerült mindkettőt kiiktatnia. Aztán a sarok mögül előbukkant a barna hajú detektív, aki egyszerre két fegyverrel tüzelt, s két lövést be is vitt Stephen mellényébe. Eközben Stephen is beletalált egyszer a nyomozó mellényébe, így egyszerre vágódtak hátra. Még több lövés következett, még több majdnem találat. A zsaru csaknem olyan jól bánt a fegyverrel, mint Stephen. Egy másodperc, legfeljebb. Ennél több ideje semmiképpen sem volt.

Olyan férgesnek érezte magát, hogy majdnem sírva fakadt… Minden tehetségét latba vetette, amikor elkészítette a tervet. Ennél okosabb már nem tudott lenni, Lincoln, a Féreg mégis túljárt az eszén. Ki lehet az? Talán ez a kopaszodó detektív a két pisztollyal? Újabb lövés Stephen fegyveréből. És… a fenébe… a barna hajú detektív megint kicselezte, s csak jön előre. A világ összes többi zsaruja fedezékbe bújt volna, de ő nem. Újabb két lépést tett előre, hármat. Stephen újratöltött, és ismét lőtt, közben pedig továbbkúszott a kiszemelt ajtó felé – a célpontja ajtaja felé. Beleolvadsz a talajba, fiú. Ha akarod, láthatatlanná is tudsz válni. Akarom, uram! Láthatatlanná akarok válni. Újabb megtett méter – már majdnem az ajtóban volt. – Megint Roland Bell! – üvöltötte a zsaru a rádióba. – Azonnali erősítést kérünk! Bell. Stephen felfigyelt a névre. Tehát nem ő Lincoln, a Féreg. A zsaru újratöltött, és ismét lőni kezdett. Egy tucat lövés, még egy tucat… Stephen csak csodálni tudta a technikáját. Ez a Bell képes volt nyomon követni, hogy melyik pisztolyból hány lövést adott le, aztán váltott a ritmuson, és felváltva töltött újra, így sosem maradt üres fegyverrel. A zsaru bevitt egy lövést a falba, Stephen arcától alig egy centire, és Stephen is odasózott neki egy hasonlót. Még fél métert haladt előre. Bell felnézett és látta, hogy Stephennek végül mégis sikerült eljutnia a sötét hálószoba ajtajához. Tekintetük találkozott, és bár Stephen Kall nem volt hivatásos katona, elég akcióban vett már részt ahhoz, hogy lássa: ebben a zsaruban a racionalitás elpattant, és a világ legveszélyesebb dolga lett belőle – egy képzett katona, akit már nem érdekel a saját biztonsága. Bell fölemelkedett, elindult előre, és mindkét fegyverével tüzelt egyszerre. Ezért használtak 45-ös fegyvereket a csendes-óceáni hadszíntéren, fiam! Nagy lövedékeket, hogy megállítsák azokat az őrült kis japánokat. Amikor megindulnak az ember felé, nem érdekli őket, hogy meghalnak – csak azt nem akarják, hogy megállítsák őket. Stephen lehajtotta a fejét, egy egymásodperces késleltetésű fénygránátot dobott Bell felé, és behunyta a szemét. A gránát hihetetlenül nagyot szólt. Hallotta, hogy a zsaru felkiált, aztán térdre esik, és a szeme elé kapja a kezét. Stephen úgy tippelte, hogy mivel itt voltak az őrök, és a zsaru is nagyon védte ezt a szobát, itt lehet vagy a Feleség vagy a Barát. Úgy gondolta, hogy bárki van is bent, az vagy a szekrényben, vagy az ágy mögött rejtőzik. Tévedett. Amikor benézett az ajtón, látta, hogy egy alak tart felé, lámpával a kezében, és félelemmel vegyes, haragtól csengő csatakiáltást is hallott. Öt gyors lövés Stephen fegyveréből. Fej- és mellkasi találatok, szép célzással. Az alak megperdült a levegőben, és hanyatt esett. Szép munka, katona! Aztán újabb léptek közeledtek felé a lépcsőn lefelé. Egy női hangot hallott. És még több hangot. Nem volt ideje végezni Bellel, sem megkeresni a másik célpontot. Evakuálás… A hátsó ajtóhoz rohant, kidugta a fejét, s tűzoltókat hívott. Hatan rohantak oda hozzá óvatosan. Stephen beterelte őket. – Most robbant be a gázvezeték. Szerintem mindenkit ki kéne zavarni! Most rögtön! Ezzel eltűnt a sikátorban, aztán kifordult az utcára, s kikerülgette a Mack meg Seagrave tűzoltókocsikat, mentőautókat és járőrkocsikat. Igen, megrázkódtatás érte. De elégedett is volt. A munkát immáron kétharmad részben letudta.

Amelia Sachs reagált elsőként a bejáratot ért támadásra és a kiáltásokra. Aztán jött Roland Bell hangja az első emeletről:

– Erősítést! Erősítést! Kommandósok lefelé! Aztán lövések. Tucatnyi. Még több. Nem tudta, hogyan csinálta a Táncos, de nem is érdekelte. Csak egy jó irányzékot akart, meg két másodpercet, hogy fél-tárnyi kilenc milliméteres expanzivot pumpálhasson a fickóba. A könnyű kis Glockkal a kezében benyomult a második emeleti folyosóra. Mögötte ott volt Sellitto és Dellray meg egy fiatal egyenruhás. Sachs azt kívánta, bárcsak tanult volna annyi ideig, hogy olyan bizonyítványt szerezzen, mint ez a fiatal zsaru. Jodie a földön hasalt, és fájdalmas mértékig tudatában volt annak, hogy egy nagyon veszélyes embert árult cl, aki alig tíz méterre van tőle, felfegyverkezve. Sachs térde nyilallt, amikor gyorsan szedte a lépcsőfokokat – megint az átkozott ízületi gyulladás –, s el is fintorodott, amikor az utolsó három lépcsőfokon leugorva az első emeletre érkezett. Headsetjében hallotta, hogy Bell ismét erősítést kér. Végigment a sötét folyosón, a pisztolyt közel tartotta a testéhez, ahonnan nem lehet félrerúgni (csak a tévézsaruk és a mozimaffiózók dugják ki a sarkon a fegyverüket fallikus szimbólum gyanánt, mielőtt befordulnának, és csak ők hordják oldalra billentve a pisztolyt). Gyors pillantás minden szobába, amely mellett elhaladt – guggolva, mélyen az alatt a pont alatt, ahová egy fegyver logikusan célozna a szívlövéshez. – Enyém az első rész – mondta Dellray, s már el is tűnt Sachs mögül a folyosón, a nagy Sig- Sauerrel a kezében. – Fedezzetek! – parancsolta Sachs Sellittónak és a fiatal egyenruhásnak… nagy ívben köpött a rangsorra. – Igen, asszonyom! – felelte a fiatal zsaru. – Fedezem. A hátunkat. Sellitto szintén figyelt, feje egyfolytában ide-oda járt. A headset recsegett az elektromosságtól, de hang nem hallatszott. Kihúzta a csatlakozót – csak semmi figyelemelterelés –, és óvatosan folytatta útját a folyosón. Lábánál két szövetségi kommandós hevert holtan a földön. Erős vegyszerszagot érzett, így ösztönösen a védett ház hátsó bejárata felé pillantott. Acéllemezből készült, de a gyilkos olyan könnyedén szakította be egy kisebb robbanószerkezettel, mintha csak papír lett volna. – Jesszus! – mondta Sellitto, aki ahhoz túl profi volt, hogy az elesett társak fölé hajoljon, de túlságosan is ember ahhoz, hogy ne nézzen iszonyodva szétroncsolt holttestükre. Sachs az egyik szobához ért, s megállt az ajtóban. A szétrobbantott ajtóból Haumann két embere lépett elő. – Fedezzenek! – kiáltotta a lány, s mielőtt bárki bármit mondhatott volna, gyorsan beugrott az ajtón. Glock készen, körbeforog. Semmi. Semmi pörkölt szag. Itt nem volt lövöldözés. Vissza a folyosóra. Irány a következő ajtó. Sachs magára mutatott, aztán a szobára. A két E-32-es biccentett. Sachs befordult a szobába, lövésre készen, a két zsaruval a nyomában. A mellkasára célzott fegyvercső láttán ledermedt. – Istenem! – motyogta Roland Bell, s leengedte a fegyverét. Haja kócos volt, arca maszatos. Két golyó is felszakította az ingét és megkarcolta a mellényét. Aztán a lány felfedezte a padlón elétáruló borzalmas látványt. – Ó, ne… – Az épület tiszta – jelentette egy őr a folyosóról. – Látták elmenni. Tűzoltósági egyenruhában volt. Elment. Szem elől vesztették a tömegben. Amelia Sachs, aki hirtelen akciócsoportosból ismét helyszínelővé változott, szemügyre vette a vér mintázatát, érezte a lövések után megmaradt pörkölődött szagot, látta az eldőlt széket, ami dulakodásra utalt, s ezáltal jó forrása lehetett a nyomjeleknek. Megpillantotta a töltényhüvelyeket, amelyekről rögtön látta, hogy 762-es automatákból valók. Azt is megfigyelte, hogy milyen helyzetben fekszik a holttest – látszott, hogy éppen támadta a behatolót, méghozzá egy lámpával. Voltak még más történetek is, amelyeket a helyszín elmondhatott, ezért tudta, hogy Percey Clayt fel kellene segítenie a földről, és el kellene kísérnie a barátja

holttestétől. De Sachs ezt nem bírta megtenni. Csak nézte, ahogy a kicsi, cseppet sem csinos arcú nő az ölében dajkálja Brit Hale véres fejét, és közben azt motyogja: – Jaj, ne, ne! Jaj, ne! Arca maszk volt, rezzenéstelen, szeme száraz, nem könnyes. Végül Sachs biccentett Roland Bellnek, aki átkarolta Percey vállát, és kivezette a folyosóra. Közben még mindig figyelt, még mindig a fegyverét markolta fél kézzel.

Kétszáz méterre volt a védett háztól. A tucatnyi sürgősségi jármű vörös és kék fénye csak villogott, el akarták vakítani, de Stephen mindent a Redfield teleszkópon át nézett, és nem figyelt másra, csak a lencsére. Föl alá járt a tekintete a csatamezőn. Levette a tűzoltósági egyenruhát, és megint úgy volt öltözve, mint egy későn érő egyetemista. Előszedte a Model 40-et a víztartály alól, ahová reggel rejtette. A fegyver töltve volt, és ki is volt biztosítva. A hurok a karja körül feszült – készen állt a gyilkolásra. Most éppen nem a Feleség volt a célpontja. Nem is Jodie, a kis buzi áruló. Lincoln, a Féreg a célpont. A férfi, aki már megint túljárt az eszén. Ki lehet az? Melyik lehet az? Nyálkásság. Lincoln… a Férgek királya. Hol vagy? Talán éppen előttem állsz? A tömegben, amely a füstölgő épület köré gyűlt? Talán a nagydarab zsaru az, aki úgy izzad, mint egy ló? Vagy a magas, vékony néger a zöld öltönyben? Ismerős volt neki. Hol láthatta korábban? Egy jelzés nélküli kocsi hajtott a ház elé, több civil ruhás rendőr szállt ki belőle. Talán Lincoln is ott van közöttük. A vörös hajú zsarunő kilépett a házból. Latexkesztyű volt rajta. Szóval helyszínelő vagy, anyukám? Én bizony jól bánok a töltényekkel és a hüvelyekkel, mondta neki némán, miközben a teleszkóp célkeresztje megállapodott egy szép célpont nyakán. Ha pedig el akarsz jutni a fegyveremhez, el kell repülnöd Szingapúrig meg vissza! Úgy számolta, hogy a lövés után pont lenne ideje eltűnni a támadás nyomán támadó kavarodásban. Melyik vagy? Lincoln! Lincoln! De fogalma sem volt. Aztán kinyílt a bejárati ajtó, s feltűnt benne Jodie, aki bizonytalanul lépte át a küszöböt. Körülnézett, összerezzent, visszairamodott volna az épületbe. Te kis… Megint az áramütés. Még ilyen távolságból is. Stephen egy könnyed mozdulattal Jodie mellkasára húzta a célkeresztet. Gyerünk, katona, süsd el azt a fegyvert! Logikus célpont; azonosíthat téged! Uram, igazítok a célon a ballisztika és a széljárás miatt. Stephen elkezdte húzni a fegyvere ravaszát. Jodie… Elárult téged, katona. Szedd le! Uram, igen, uram! Már most jéghideg. Már meg is halt. Uram, a keselyűk már köröznek fölötte. Katona, az Egyesült Államok Katonai Szabályzata előírja, hogy a Model 40 ravaszán finoman kell növelni a nyomást, hogy ne tudd pontosan, mikor fog elsülni. Jól mondom, katona? Uram, igen, uram! Akkor mi a francért nem húzod már? Húzni kezdte a ravaszt. Lassan, lassan… De a fegyver nem sült el. A célkeresztet Jodie fejéhez emelte. S miközben ezt tette, Jodie, aki a háztetőket fürkészte, kiszúrta őt.

Túl sokáig várt. Lőj, katona! Lőj! Egy leheletnyi pillanat… Aztán úgy rántotta meg a ravaszt, mint a fiúk a 22-es fegyverét valami nyári táborban. Jodie éppen ekkor ugrott el előle, magával rántva egy zsarut is. Hogy a fenébe hibázhattad el, katona? Ismételd meg a lövést! Uram, igen, uram! Ellőtt még két kört, de Jodie és mindenki más is fedezékben volt már, vagy gyorsan mászott a járda és az út mentén. Aztán megkezdődött az ellentűz. Először egy tucatnyi fegyver, aztán még egy tucatnyi. Főleg pisztolyok, de volt köztük HK is. Utóbbiak olyan gyorsan köpködték a golyókat, hogy a hangjuk leginkább egy boxmotorra hasonlított. Golyók csapódtak mögötte a liftházba, s csak úgy záporoztak a nyakába a tégla-, beton-, ólomdarabok, meg az éles szélű réz töltényhüvelyek. Ezek megvagdosták a kézfejét és az alkarját is. Stephen hátraesett, és eltakarta kezével az arcát. Érezte a vágásokat, és látta, hogy kis vércseppek hullanak róla a tető kátránypapír borítására. Miért vártam? Mért? Le tudtam volna lőni, el tudtam volna menekülni. Miért? Egy helikopter közeledett az épület felé. Újabb szirénák. Evakuálás, katona! Evakuálás! Lenézett, és látta, hogy Jodie éppen bemászik egy autó fedezékébe. Stephen bedobta a Model 40-et a tokba, a vállára vette a hátizsákját, és a tűzlépcsőn lesiklott a kis utcába.

A második tragédia. Percey Clay ruhát váltott, majd kilépett a folyosóra, és nekidőlt Roland Bell izmos testének. A férfi átkarolta. Háromból kettő. Nem az, hogy a szerelő kilépett, vagy gond van a géppel. Meghalt a legkedvesebb barátja. Ó, Brit… Ismét látta, ahogy tágra nyílt szemmel, hangtalan kiáltásra tátott szájjal támadásba lendül a borzalmas gyilkos ellen. Próbálta megállítani, feldühítette, hogy valaki meg akarja ölni, és le akarja lőni Perceyt. Makacssága és haragja legyőzte félelmét. Az életed olyan precíz volt, gondolta a férfiról. Még a kockázatot is pontosan kiszámolta. Hátrepülés ötven lábon, a dugóhúzók, a meredek repülések. A nézők számára mindez lehetetlen feladatnak tűnt. De te tudtad, hogy mit csinálsz, és ha gondoltál is a korai halálra, biztosan azt hitted, hogy azt majd egy rossz összekötő vagy egy lyukas üzemanyagcső okozza, esetleg egy gondatlan tanulópilóta, aki az utadba repül. A nagy repülős író, Ernest K. Gann azt írta, hogy a sors vadász. Percey mindig azt hitte, hogy a férfi ezzel a természetre vagy a körülményekre céloz – a szeszélyes elemekre, a megbízhatatlan műszerészekre, amelyek miatt egy repülőgép a földbe csapódhat. De a sors ennél jóval összetettebb. A sors csaknem olyan bonyolult módon működik, mint az emberi agy. Olyan bonyolult, mint a gonoszság maga. A tragédiák mindig hármasával jönnek… és vajon mi lesz az utolsó? Az ő halála? Vagy a Társaság bukása? Valaki más hal meg? Roland Bellnek dőlt, és reszketett a sok véletlen egybeesés felett érzett haragtól. Visszagondolt pár héttel korábbra: ő, Ed és Hale a kialvatlanságtól nyűgösen álltak a hangár fénykörében a Learjet Charlie Juliet előtt, s kétségbeesetten remélték, hogy összejön a szerződés az U.S. Medicallel. Reszkettek a halvány fényben, és próbálták kitalálni, hogy miként kellene átalakítani a gépet a szállításhoz. Késő volt, párás, ködös éjjel. A reptér kihalt és sötét. Mint a Casablanca utolsó jelenete. Meghallották a fékcsikorgást és kinéztek. A fickó kikapott néhány nagy málhazsákot a kocsijából az aszfalton, bedobta őket a repülőbe, és már indította is a Beechcraftot. A dugattyús motor jellegzetes visítással indult be. Emlékezett, hogy Ed szólalt meg először, hitetlenkedve: – Mit csinál ez? Hiszen a reptér zárva van!

A sors. Hogy véletlenül éppen ott voltak aznap éjjel. Hogy Philip Hansen éppen ezt a pillanatot választotta, hogy megszabaduljon a terhelő bizonyítéktól. Hogy Hansen olyan ember volt, aki még ölni is képes azért, hogy repülése titkát megőrizze. A sors… Aztán összerezzent. Megriasztotta a kopogtatás a védett ház ajtaján. Két férfi állt ott. Bell felismerte őket. A NYPD tanúvédelmi programjában dolgoztak. – Azért jöttünk, Mrs. Clay, hogy elszállítsuk a shorehami védett házba, Long Islandre. – Nem, nem! – mondta a nő. – Ez valami tévedés lesz. Nekem a Mamaroneck reptérre kell mennem. – Percey – szólalt meg Roland Bell. – Muszáj odamennem! – Erről nem tudok, asszonyom! – mondta az egyik rendőr. – Nekünk az a parancsunk, hogy vigyük Shorehambe, és tartsuk védőőrizetben hétfőig, az esküdtszéki meghallgatásig. – Nem, nem, nem! Hívják fel Lincoln Rhyme-ot! Ő tud mindent. – Nos… – A két tiszt összenézett. – Kérem! – mondta a nő. – Hívják csak fel! Majd ő megmondja! – Mrs. Clay, igazság szerint éppen Lincoln Rhyme rendelte el az átszállítást. Kérem, jöjjön velünk. Ne aggódjon! Vigyázni fogunk önre, asszonyom!

Huszonhetedik fejezet

A huszonnyolcadik a 45 órából

– Nem túl kellemes ám! – mondta Thom Amelia Sachsnak. A hálószoba ajtaja mögül a lány Rhyme hangját hallotta: – Az üveget akarom, méghozzá most azonnal! – Mi folyik itt? A csinos fiatalember elfintorodott: – Néha annyira bunkó tud lenni! Rávette az egyik járőrt, hogy töltsön neki skót whiskyt. Bemesélte, hogy a fájdalom miatt kell, és hogy elő van írva neki naponta egy adag malátapálinka. El tudod ezt hinni? Olyan elviselhetetlen, amikor iszik! A szobából dühös üvöltés hallatszott. Sachs tudta, hogy a férfi csak azért nem vagdos mindenfélét a földhöz, mert nem tud mozogni. Az ajtógombért nyúlt. – Talán várhatnál egy kicsit – figyelmeztette Thom. – Nem várhatunk! – A fenébe is! – rikácsolta Rhyme. – Azt a kibaszott üveget akarom! A lány kinyitotta az ajtót. – Ne mondd, hogy nem figyelmeztettelek – suttogta Thom búcsúzóul. Bent Sachs megállt az ajtóban. Rhyme igazi látványosság volt. Haja kócos, álla nyálas, szeme vérben forgott. A Macallan üvege a földön hevert. Valószínűleg megpróbálhatta a szájába venni, és a földre lökte. A férfi észrevette Sachsot, de csak ennyit mondott köszönés helyett: – Vedd már fel! A lány fel is vette. Aztán odatette a polcra. – Nem úgy értettem! – dühöngött a férfi. – Inni akarok! – Úgy hallom, már éppen eleget ittál! – Önts már egy adag whiskyt a kurva poharamba! Thom! Gyere be, a fenébe is… gyáva alak! – Rhyme! – csattant fel Sachs. – Itt a bizonyíték, át kellene nézni!

– Szarok a bizonyítékra! – Mennyit ittál? – A Táncos bejutott, nem? Macska a galambok közt! Macska a galambok közt! – Van egy teli zacskó porszívózott nyomjel. Van egy lövedék, vérminta… – Vér? Az jó. Az nekünk is van bőven. – Annyi bizonyítékot hoztam, hogy örülnöd kellene, mint majom a farkának! – csattant fel ismét a lány. – Hagyd az önsajnálatot, és álljunk végre neki dolgozni! A férfi nem felelt. Amikor Sachs ránézett, látta, hogy Rhyme tekintete nem őt figyeli, hanem mögé fókuszál, az ajtó irányába. Megfordult. Percey Clay volt ott. Rhyme tekintete azonnal a padlóra siklott. Elhallgatott. Persze, gondolta Sachs. Nem akar rosszul viselkedni az új szerelme előtt. A nő besétált a szobába, és végigmérte a rakás szerencsétlenséget, vagyis Rhyme-ot. – Lincoln, mi folyik itt? – Sellitto kísérte ide Perceyt. A férfi belépett a szobába. – Három halott, Lon! Még három embert elkapott. Macska a galambok közt. – Lincoln! – szakadt ki Sachsból. – Hagyd abba! Szégyenbe hozod magad. Ezt kár volt mondania. Rhyme ijedt arcot vágott: – Én aztán nem szégyenkezem. Úgy nézek ki, mint aki szégyelli magát? Valaki? Szégyellem én magam? Szégyellem magam, a jó kurva életbe? – Van még… – Nem, itt a vége! Végeztünk. Befejeztük. Kész, hatszáz. Bujdosás, remetelét. Megyünk a hegyek közé. Velünk jössz, Amelia? Gondolom, igen. Végre rá mert nézni Perceyre. – Maga mit keres itt? Már Long Islanden kéne lennie! – Beszélnünk kell! A férfi egy ideig nem mondott semmit. – Adjon egy italt, kérem! – szólalt meg aztán. Percey Sachsra pillantott, aztán előrelépett a polchoz, s töltött magának és Rhyme-nak is. Sachs csúnyán nézett rá, s ő észre is vette, de nem szólt semmit. – Igazi úrihölgy – mondta Rhyme. – Megöletem a társát, mégis iszik velem egyet. Te bezzeg nem ezt tetted, Sachs! – Ó, Rhyme, olyan seggfej tudsz lenni! – csattant fel immáron sokadszor a lány. – Hol van Mel? – Hazaküldtem. Végeztünk… Összecsomagoljuk a hölgyet, és elküldjük Long Islandre, ahol biztonságban lesz. – Micsoda? – kérdezte Sachs. – Megtesszük, amit már az elején kellett volna. Kérek még egy pohárral! Percey már töltött volna, de Sachs közbeszólt: – Épp eleget ivott. – Ne hallgasson rá! – mondta Rhyme. – Haragszik rám. Nem tudom, hogy mi a baja, ezért haragszik rám. Kösz, Rhyme. Teregessük csak ki a szennyest mindenki előtt. Gyönyörű szeme hidegen villant rá. A férfi még csak észre sem vette; Percey Clayt bámulta. – Alkut kötöttünk – mondta a nő. – Erre most felbukkan két ügynök, és el akarnak vinni Long Islandre. Azt hittem, megbízhatom magában. – Ha megbízik bennem, abba belehal! – Tudtuk, hogy nem veszélytelen – mondta Percey. – Megmondta előre, hogy a fickó talán bejut a védett házba! – Persze, de azt még nem tudja, hogy ki is találtam, hogyan csinálja. – Maga… micsoda? Sachs elkomorodott és figyelt. – Kitaláltam, hogy meg fogja támadni a védett házat – folytatta Rhyme. – Kitaláltam, hogy tűzoltó- egyenruhában lesz. Még azt is kitaláltam, hogy egy kisebb robbanószerkezettel töri majd be a hátsó ajtót. Fogadjunk, hogy a típusa Accuracy System 520 vagy 521 volt, Instadet detonátorral. Igazam van?

– Hát… – Igazam van? – 521 volt – ismerte be Sachs. – Látja mindenki? Mindent kitaláltam előre. Öt perccel azelőtt tudtam, hogy bejutott volna. Csakhogy kurvára nem tudtam felhívni senkit, hogy szóljak! Nem tudtam… felvenni... azt a kurva kagylót, hogy elmondjam valakinek, mi fog történni. És a maga barátja meghalt. Miattam. Sachs sajnálta a nyomszakértőt, és ez keserű érzés volt. A fájdalma láttán kis híján darabokra szakadt, mégsem tudott semmit sem mondani, hogy megvigasztalja. Az állán nyál csillogott. Thom lépett oda egy zsebkendővel, de a nyomozó elhessegette csinos álla egy dühös mozdulatával. A számítógép felé intett. – Hogy elbíztam magam! Kezdtem azt hinni, hogy szinte normális vagyok. Úgy furikázom fel-alá ebben a Storm Arrowban, mint valami autóversenyző, felkapcsolom a villanyt, bekapcsolom a CD- lejátszót… Micsoda faszság! – Lehunyta a szemét, és a párnára nyomta a fejét. Mindenki meglepődött, amikor a szobát betöltötte az éles nevetés. Percey Clay öntött még egy kis italt a poharába. Aztán Rhyme is kapott még. – Valóban van itt faszság, ez biztos! De csak az, amit magától hallok. Rhyme kinyitotta a szemét, és a nőre bámult. Percey ismét felnevetett. – Ne! – figyelmeztette Rhyme kétértelműén. – Ó, ugyan! – motyogta a nő. – Mit ne? Sachs látta, hogy Percey szeme összeszűkül. – Mit akart mindezzel mondani? – kérdezte a nő. – Hogy valaki meghalt… egy technikai malőr miatt? Sachs rájött, hogy Rhyme valami egészen mást várt. Váratlanul érte a dolog. Egy pillanatnyi zavar után tudott csak megszólalni. – Igen. Pontosan ezt mondom. Ha fel tudtam volna emelni a telefont… A nő letorkollta: – És akkor mi van? Ettől már joga van visszakozni? Megszegheti az ígéretét? – Egy húzásra eltüntette az italát, és nagyot sóhajtott. – Ó, az isten szerelmére… van fogalma róla, hogy miből élek? Sachs legnagyobb döbbenetére Rhyme megnyugodott. Beszélni kezdett volna, de Percey ismét letorkollta. – Ezt gondolja át – mondta mély hangon. – Egy kis alumíniumcsőben ülök, ami óránként négyszáz csomóval száguld, hat mérfölddel a föld felett. Odakint mínusz hatvan fok van, a szél pedig százhatvannal süvít mellettem. És akkor még nem is beszéltem a villámlásról, a szélviharról és a jégről. Jesszus, hiszen csakis a gépek tartanak életben! – Újabb nevetés. – Mennyiben különbözik ez a maga helyzetétől? – Maga ezt nem érti – mondta a férfi védekezőn. – Nem felelt a kérdésemre. Mennyiben más ez? – kérdezte a nő hajlíthatatlanul. – Ugyan mennyiben más? – Maga tud járni, fel tudja emelni a telefonkagylót… – Hogy tudok járni? Tizenötezer láb magasan? Ha kinyitom az ajtót, a vérem egy másodperc alatt felforr. Amióta Sachs ismerte, Rhyme először akadt igazi ellenfélre. Szóhoz sem jutott. Percey folytatta: – Sajnálom, nyomozó, de nem látok különbséget a kettőnk helyzete között. A huszadik század technikai vívmányainak fogságában élünk. A francba is, ha lenne szárnyam, egyedül repülnék. De nincs, és nem is lesz soha. Hogy a munkánkat végezhessük, mindkettőnknek… támaszkodnunk kell valamire. – Oké… – A férfi ördögien elvigyorodott. Gyerünk, Rhyme, gondolta Sachs. Mondd meg neki a magadét! Sachs elkeseredetten kívánta, hogy a férfi győzzön, elküldje ezt a nőt Long Islandre, és egyszer s mindenkorra befejezze vele. – De ha én cseszek el valamit, abba emberek halhatnak bele! – ellenkezett a nyomjelszakértő. – Igazán? És mi van, ha elromlik a motorom? Mi van, ha elszáll az égésszabályozóm? Mi van, ha egy galamb repül be a turbinába? Meg-ha-lok! Túlgyújtás, hidraulikus hibák, a szerelő elfelejti betenni a megszakítókábelt… Egyszerű rendszerhiba. A maga esetében még van rá esély, hogy az embere

felépül a lőtt seb után. De az én repülőm óránként háromszáz mérföldes sebességgel csapódik a földbe, és nem marad belőle semmi. Rhyme most már színjózannak tűnt. Tekintete úgy repkedett a szobában, mintha valami végső érvet keresne, amivel megtörheti Percey igazát. – Tehát – mondta Percey nyugodtan –, ha jól értem, Amelia bizonyítékokat hozott a védett házból. A javaslatom az, hogy kezdje el vizsgálni, hagyja abba ezt a seggfejkedést egyszer és mindenkorra. Merthogy én most elmegyek a Mamaroneck reptérre, befejezem a gépem átalakítását, este pedig elmegyek arra az útra. A kérdésem a következő: hagy engem felszállni este, ahogy ígérte? Vagy hívjam az ügyvédemet? A férfi még mindig nem jutott szóhoz. Eltelt egy perc. Sachs összerezzent, amikor Rhyme felkiáltott: – Thom! Thooom! Gyere be! A segéd gyanakodva nézett be az ajtón. – Rendetlenséget csináltam itt. Nézd, a poharamat is levertem. A hajam kész rémálom. Rendbe raknád egy kicsit? Kérlek! – Hülyéskedsz, Lincoln? – kérdezte a férfi még mindig gyanakodva. – És Mel Cooper? Felhívnád, Lon? Biztosan komolyan vett szegény. Csak vicceltem. Ő tudós. Nincs humorérzéke. Szükségünk van rá. Amelia Sachs menekülni vágyott. Ki akart rohanni, be akart pattanni a kocsijába, és végigtépni New Jersey útjain legalább kétszázzal. Egy percig sem bírt tovább egy szobában maradni ezzel a nővel. – Rendben, Percey! – mondta Rhyme. – Vigye magával Bell nyomozót, és arról is gondoskodunk, hogy Bo emberei közül minél többen magával legyenek. Menjen a reptérre! Tegye a dolgát! – Köszönöm, Lincoln! – A nő elmosolyodott, és biccentett. Ez éppen elég volt ahhoz, hogy Amelia Sachs sejtse – a kis beszéd egy része bizony őneki szólt, és azt volt hivatott tudatni, hogy ki a győztes ebben a csatában. Nos, Sachs mindig is tudta, hogy bizonyos sportágakban örök vesztes marad. Lövészbajnok volt, kitüntetett zsaru, démoni sofőr és elég jó igazságügyi szakértő, de a szíve sajnos védtelen volt. Az apja megérezte ezt benne. Maga is romantikus alkat volt. Pár éve, egy rosszul sikerült kapcsolat után ezt mondta neki: „A léleknek is kellene, hogy gyártsanak golyóálló mellényt, Amie. Erre is gondolni kéne.” Viszlát, Rhyme, gondolta. Viszlát! S mi volt a válasz erre a néma búcsúra? Egy megsemmisítő pillantás és egy goromba mondat. – Lássuk azokat a nyomjeleket, Sachs! Megy az idő!

Huszonnyolcadik fejezet

A huszonkilencedik a 45 órából

Az igazságügyi szakértő célja az egyértelműsítés. Ez a folyamat a nyomjel visszavezetése egyetlen lehetséges forrásra, minden más forrás kizárásával. Lincoln Rhyme most éppen a lehető legegyértelműbb bizonyítékot nézegette: a Táncos vérét. Egy minimális adagban is benne van a DNS-minta, amivel a teszt gyakorlatilag teljesen ki tudja zárni, hogy a vér bárki mástól származhat. De ez a bizonyíték csak keveset árulhatott el nekik. A CODIS – a Számítógépes DNS-minta Adatbázis – tartalmazta pár megrögzött bűnöző mintáját, de az adatbázis kicsi volt, és főként csak nemi erőszakkal kapcsolatos elkövetők szerepeltek benne, meg korlátozott számban igen erőszakos elkövetők. Rhyme meg sem lepődött, amikor a Táncos vérmintájával az adatbázis nem talált semmilyen egyezést.

Mégis, jó érzés volt tudni, hogy ott van náluk a gyilkos egy része, kémcsőbe zárva, lepecsételve. A legtöbb igazságügyi szakértő számára a tettes valahol „kint” volt; csak ritkán találkoztak szemtől szembe, kivéve persze a bíróságon. Így Rhyme-ot mélyen felkavarta, hogy egy olyan férfi közelében van, aki annyi embernek – köztük neki magának is – oly sok fájdalmat okozott. – Mi mást találtál még? – kérdezte Sachsot. A lány felporszívózta Brit Hale szobáját a nyomjelekért, de ő és Mel Cooper már végignézték nagyítóval, és nem találtak mást, csak lövés utáni port és a tüzelés nyomán keletkezett lövedék-, tégla- és gipszdarabokat. Viszont talált töltényhüvelyt a félautomata fegyverből, amit a gyilkos használt. Valószínűleg egy 762-es Beretta volt. Régi lehetett – ezt a huzagolás mutatta. Minden töltényhüvelyt, amit Sachs talált, a gyilkos tisztítósavba mártott, így még a lőszergyár alkalmazottainak az ujjlenyomatát is leszedte róluk – tehát senki sem nyomozhatta vissza a lőszert egy bizonyos gyári műszakra, onnan pedig a helyre, ahová szállították árusításra. A Táncos láthatóan a bütykét használta töltéskor, hogy ne hagyjon ujjlenyomatot – régi trükk. – Folytasd! – mondta Rhyme Sachsnak. – Pisztolytöltények. Cooper átnézte a lövedékeket. Három lapos volt. Egy elég jó állapotban maradt. Kettőre rászáradt Brit Hale immáron fekete, égett vére. – Szkenneld át őket, hátha van lenyomat – parancsolta Rhyme. – Már megtörtént – felelte a lány kimért hangon. – Próbáld lézerrel is! Cooper megtette. – Semmi, Lincoln! – A technikus megnézte azt a zacskót, amiben egy pamutdarab volt. – Ez mi? – kérdezte. – Ja, megvan az egyik puskalőszere is – felelte Sachs. – Micsoda? – Rálőtt párszor Jodie-ra. Két lövés a falat érte, ezek a lőszerek felrobbantak. A harmadik a porba érkezett… egy virágágyásba, és nem robbant fel. Találtam egy lyukat az egyik muskátlin, és… – Várj! – Cooper pislogott. – Ez az egyik robbanós lőszere? – Igen, de ez nem robbant fel – felelte a lány. A férfi gyorsan az asztalra tette a zacskót és hátralépett, magával húzva Sachsot is, aki vagy öt centivel magasabb volt nála. – Ma bajod? – A robbanólőszerek nagyon instabilak. Lehet, hogy most is izzik benne valahol egy szemcse… Bármelyik pillanatban felrobbanhat. Egyetlen apró repeszdarab is halálos sebet ejthet az emberen. – Láttad a többi maradványait, Mel! – mondta Rhyme. – Hogyan készülnek? – Elég gonosz eszközök, Lincoln! – mondta a technikus nyugtalanul. Kopasz fejbúbján izzadságcseppek csillogtak. – A töltet PETN, az előgyújtó füstmentes por. Éppen ettől olyan instabil. – De miért nem robbant fel? – kérdezte Sachs. – A föld tompított a becsapódáson. Ráadásul maga készíti őket. Lehet, hogy a minőségellenőrző rendszere ennél éppen kihagyott. – Maga készíti őket? – kérdezte Rhyme. – Hogyan? A technikus tekintete a zacskót bűvölte, miközben magyarázott: – Hát, általában az a módszer, hogy ütnek egy lyukat az orr-részen át, szinte a végéig. Bedobnak egy BB-t meg egy kis fekete vagy füstmentes port. Egy plasztikhengerrel töltik be. Aztán vissza van zárva a cucc… ebben az esetben kerámiahegyet kapott. Becsapódáskor a BB belevágódik a porba. Ettől robban fel a PETN. – Megsodorja a plasztikot? – kérdezte Rhyme. – Az ujjával? – Általában igen. Rhyme Sachsra nézett, és egy percre megszűnt közöttük a feszültség. Elmosolyodtak, és egyszerre mondták ki a varázsszót: – Ujjlenyomat! – Talán – mondta Mel Cooper. – De hogy derül ez ki? Ahhoz szét kellene szedni!

– Akkor szétszedjük – felelte Sachs. – Nem, nem, Sachs! – vágta rá Rhyme. – Te nem! Megvárjuk a tűzszerészeket. – Arra nincs idő! A lány a zacskó fölé hajolt, elkezdte szétnyitni. – Sachs, mi a fenét akarsz ezzel bizonyítani? – Semmit sem akarok bizonyítani – felelte a lány hűvösen. – El akarom kapni a gyilkost. Cooper tehetetlenül állt mellette. – Meg akarod váltani Jerry Bankset? Azzal már elkéstél. Hagyd ezt! Folytasd a munkádat! – Nekem ez a munkám. – Sachs, nem a te hibád volt! – kiáltotta Rhyme. – Felejtsd már el! Mindig mondom: hagyd az áldozatokat pihenni! – Ráteszem a mellényemet, és amögül fogok dolgozni – mondta a lány nyugodt hangon. Levette a blúzát, aztán kicsatolta a Velco-szíjakat az American Body Armor mellényen. Sátorként a lövedéket tartalmazó műanyag zacskó fölé helyezte. – Te a mellényen túl leszel, de a kezed nem – jegyezte meg Cooper. – A bombaszakértőnek sem védi semmi a kezét – mutatott rá a lány, majd elővette zsebéből a lövéshez használatos füldugót, és becsavarta a fülébe. – Kiabálnod kell – mondta Coopernek. – Szóval, mit csináljak? Ne, Sachs, ne, gondolta Rhyme. – Ha nem mondod meg, akkor egyszerűen csak szét fogom vágni! – Sachs felkapott egy éles kisfűrészt. A penge a zacskó fölött lebegett. A lány várt. Rhyme felsóhajtott, és biccentett Cooper felé: – Mondd el neki, hogy mit kell csinálni! A technikus nagyot nyelt. – Oké. Csomagold ki! De óvatosan! Tessék, tedd erre a törülközőre! Ne üsd oda! Az a lehető legrosszabb, amit tehetsz. A lány előszedte a lövedéket, egy meglepően kicsi, fehéres hegyű fémhengert. – A hegy – folytatta Cooper. – Ha a lövedék felrobban, akkor az a hegy áthatol a golyóálló mellény legalább egy vagy két falán. Teflonbevonatos. – Oké! – A lány a fal felé fordította a hegyet. – Sachs – mondta Rhyme békítőleg. – Használj csipeszt az ujjad helyett! – Ha felrobban, minden mindegy, Rhyme. Különben is szükség lesz a tapintásra mint érzékre. – Kérlek! A lány némi habozás után átvette a kis fogót, amelyet Cooper nyújtott felé. Megragadta a lövedék alját. – Hogy nyitom ki? Elvágom? – Nem vághatod el az ólmot – magyarázta Cooper. – A súrlódási hő belobbantaná a fekete port. Le kell szedned a hegyet, és úgy kivenni a plasztik darabot. A lánynak már csorgott az arcán az izzadság. – Oké. Fogóval? Cooper felkapott egy tűhegyű fogót az asztalról, és a lány mellé lépett vele. A jobb kezébe nyomta az eszközt, majd elhátrált. – Meg kell ragadni, aztán erősen elfordítani. Epoxittal ragasztotta meg. Ez nem tapad jól az ólomhoz, úgyhogy a hegy mindenképpen le fog jönni. De ne csavard túl erősen se, mert ha eltörik, sosem szeded szét fúrás nélkül. Akkor pedig felrobban. – Erősen, de ne túl erősen – summázta a lány az instrukciót. – Gondolj a sok kocsira, amit szereltél, Sachs! – mondta Rhyme. – Micsoda? – Amikor megpróbálsz kiszedni egy régi gyújtáselosztót. Elég erősen tekered, hogy kijöjjön, de nem olyan erősen, hogy eltörjön a kerámia. A lány szórakozottan biccentett, Rhyme nem is tudta, hogy figyelt-e rá. Sachs a golyóálló mellény mögé hajtotta a fejét. Rhyme látta, hogy szorosan lehunyja a szemét. Ó, Sachs…

A mozdulatot magát észre sem lehetett venni. Csak a halk pattanás hallatszott. A lány egy pillanatra ledermedt, aztán kinézett a páncél mögül. – Lejött. A lövedék nyitva. – Látod a robbanóanyagot? – kérdezte Cooper. A lány belenézett. – Igen. A kezébe nyomott egy doboz könnyű műszerolajat. – Cseppents bele ebből, aztán fordítsd lefelé a száját. A plasztiknak ki kell esnie. Nem húzhatjuk ki, mert akkor lőttek az ujjlenyomatnak. A lány becseppentette az olajat, aztán lefelé fordította a lőszert a törülköző fölött. Nem történt semmi. – A francba – motyogta a lány. – Ne… Megrázta. Erősen. – …rázd! – kiáltotta Cooper. – Sachs! – Rhyme levegő után kapott. A lány még erősebben rázta. – A fenébe is! – Ne! A lőszerből ekkor kipottyant egy kis fehér maszat, a nyomában pár fekete szemcsével. – Oké – mondta Cooper, aki végre ki merte fújni a levegőt. – Most már biztonságos. Odasétált, és egy tűszondával üveglapra helyezte a plasztikot. A világ összes igazságügyi szakértőjére egyformán jellemző sima léptekkel – egyenes hát, a kéz ruganyos, hogy a minta ne rázkódjon – a mikroszkóphoz sétált. Betette a robbanóanyagot a gépbe. – Magna-Brush? – kérdezte Cooper. A finom, szürke ujjlenyomatvevő porra utalt. – Nem – felelte Rhyme. – Használj tárnicslilát. Plasztikus lenyomat, csak egy kis kontraszt kell neki. Cooper ráfújta a port, majd a lencse alá tette a mintát. A kép azonnal megjelent Rhyme képernyőjén is. – Igen! – kiáltotta. – Megvagy! A hurkok és párhuzamosok nagyon látványosak voltak. – Megfogtad, Sachs. Szép munka! Miközben Cooper lassan forgatta a kis darabka robbanóanyagot, Rhyme elmentegette a képernyőn látottakat a merevlemezre – bitmap képekként aztán összerakta mindet sorba, és kinyomtatott egyetlen kétdimenziós változatot. De amikor a technikus megvizsgálta, szomorúan fel is sóhajtott. – Mi az? – kérdezte Rhyme. – Még mindig nem elég az azonosításhoz. Csak úgy háromszor hat milliméteres. A világon nincs olyan AFIS, ami ennek alapján bármit is meg tudna mondani. – Jesszus! – köpte Rhyme. Mennyi munka… és hiába. Hirtelen nevetés támadt. Amelia Sachstól származott. A lány a falat bámulta, a bizonyítékokat rendszerező táblázatokat. BH-1, BH-2… – Rakjuk össze – mondta. – Mit? – Van három részlegesünk – magyarázta a lány. – Valószínűleg mindhárom a mutatóujjáról való. Nem tudjuk őket összerakni? Cooper Rhyme-ra bámult: – Ilyenről még sosem hallottam. Rhyme sem. Az igazságügyi munka nagy része a bírósági bizonyítékok előkészítése, kielemzése – „igazságügyi” annyit jelent, hogy „a jogi procedúrát kiegészítendő” – és egy védőügyvéd csak vigyorgott volna, ha a zsaruk elkezdik összerakosgatni az elkövető részleges lenyomatait. De az ő feladatuk most a Táncos megkeresése volt, nem pedig a vád megalapozása. – Miért ne? – mondta Rhyme. – Csináld csak!

Cooper levette a falról a Táncos másik két ujjlenyomat-részletét, és maga elé tette az asztalra. Sachs és a technikus munkához láttak. Cooper lefénymásolta a lenyomatokat, hogy mindhárom egyforma arányú legyen. Aztán ő és Sachs elkezdték összerakni, mint valami kirakóst. Olyanok voltak, mint a gyerekek – forgatták a darabokat, újrarendezték, tréfásan vitatkoztak. Sachs olyan messzire ment, hogy még össze is húzta a hiányzó helyeken a meglévő nyomokat. – Ez csalás! – viccelődött Cooper. – De passzol! – közölte a lány győzelemittasan. Végre összevágtak és – ragasztottak egy lenyomatot. A kezükben volt a valószínűsíthető jobb mutatóujj lenyomatának háromnegyede. Cooper fölmutatta. – Kétségeim vannak, Lincoln. – Ez művészet, Mel! – mondta Rhyme. – Gyönyörű! – A szövetségnél el ne áruld senkinek, mert páros lábbal rúgnak ki bennünket! – Futtasd le az AFIS-on! Kérd sürgősséggel! Minden államban. – Uúú! – mondta Cooper. – Ez szinte annyiba kerül, mint amennyi az éves fizetésem. Beszkennelte a képet a számítógépbe. – Félórába is beletelhet – mondta Cooper, inkább realistán, mint pesszimistán. De nem kellett hozzá ennyi idő. Öt perc múltán – ami csak annyira volt elég, hogy Rhyme elkezdjen gondolkodni, kit tudna inkább rábeszélni, hogy töltsön neki egy italt, Sachsot-e vagy Coopert – a képernyő megvillant, és új panel tűnt fel rajta. A keresés eredménye: 1 találat. 14 összehasonlítási pont. Az azonosság statisztikai valószínűsége: 97%. – Ó, Istenem – motyogta Sachs. – Megfogtuk! – Ki az, Mel? – kérdezte Rhyme olyan halkan, mintha attól félne, hogy a szavak ereje szétrobbantja a képernyőről a parányi elektronokat. – Mostantól nem Táncos a neve – mondta Cooper. – Stephen Robert Kallnak hívják. Harminchat éves. Jelenlegi lakcíme nem ismert, legutolsó tartózkodási helye, tizenöt évvel ezelőtt… egy postafiókcím van csak itt, a nyugat-virginiai Cumberlandben. Micsoda hétköznapi név! Rhyme azon kapta magát, hogy megmagyarázhatatlan módon csalódottságot érez. Kall. – Mért van jegyezve? – Azért, amit Jodie-nak is mesélt – mondta Cooper a képernyőt olvasgatva. – Húsz hónapot húzott le emberölésért, amikor még csak tizenöt éves volt. – Halk nevetés. – A mi kedves Táncosunk elfelejtette elmondani, hogy az áldozat nem más volt, mint a saját nevelőapja. – A nevelőapja, mi? – Elég kemény olvasmány – mondta a szöveget böngésző Cooper. – Apám…! – Mi az? – kérdezte Sachs. – Rendőrségi jegyzetek. A következő volt a sztori. Úgy látszik, családon belüli erőszak volt az indíték. A fiú anyja haldoklott már, rákos volt, és a nevelőapa megütötte valami miatt. A nő elesett, eltörte a karját. Pár hónappal később meg is halt, és Kall a fejébe vette, hogy Lou okozta a halálát. Cooper folytatta az olvasást, aztán megrázkódott: – Akarjátok hallani, hogy mi történt? – Pár hónappal az asszony halála után Stephen és a mostohaapja kimentek vadászni. A fiú leütötte az öregét, meztelenre vetkőztette, és kikötötte egy fához az erdőben. Ott is hagyta pár napra. Az ügyvédje azzal védte, hogy csak rá akart ijeszteni a férfira. Mire a rendőrség eljutott hozzá, nos, mondjuk úgy, hogy a fertőzés elég ronda volt. Konkrétan nyüzsögtek benne a férgek. Azután még két napig élt. Delíriumban. – Azta! – suttogta Sachs. – Amikor megtalálták a fickót, a fiú is ott volt. Ült mellette és nézte. – Cooper továbbolvasta: – A gyanúsított nem tanúsított ellenállást. Láthatóan zilált állapotban volt. Azt ismételgette: minden tud ölni, minden tud ölni. Beszállították a Cumberlangi Állami Mentálhigiénés Központba, kivizsgálásra. A pszichológiai profil nem érdekelte túlzottan Rhyme-ot. Sokkal jobban bízott az igazságügyi jellemzési technikákban, mint a viselkedésorientált törvénykezési végrehajtók. Tudta, hogy a Táncos

szociopata – minden profi gyilkos az –, a fájdalmak és traumák, amelyek idáig sodorták, most nem segíthettek túl sokat az ügyben. – Fénykép? – kérdezte. – Nincs. – Remek. A pokolba is! És mi van a katonasággal? – Nem volt. De van itt még egy vádpont – mondta Cooper. – Próbált jelentkezni a haditengerészethez, de a pszichológiai jellemrajza miatt elutasították. Több hónapig követte a sorozókat D.C.-ben, és a végén rátámadt egy őrmesterre. Felfüggesztettet kapott. – Átfuttatjuk a nevét a FINEST-en, az álnévlistán és az NCIC-n is – mondta Sellitto. – Dellray küldessen pár embert Cumberlandbe, és nyomozzák le! – mondta Rhyme. – Meglesz. Stephen Kall… Ennyi év után, végre! Ez olyan volt, mintha végre eljutott volna egy kriptába, amiről egész életében olvasott, de sosem látott a valóságban. Hangosan kopogtak az ajtón. Sachs és Sellitto keze is ösztönösen a szolgálati fegyver után kapott. De a látogató csak az egyik őr volt lentről. Egy nagy borítékot tartott a kezében. – Csomag érkezett. – Mi az? – kérdezte Rhyme. – Egy járőr hozta Illinoisból. Azt mondja, a DuPage Megyei Tűzoltóság és Mentőszolgálat küldi. – Mi van benne? A zsaru vállat vont. – Azt mondta, hogy szar a kocsik kerekéről. De ez hülyeség. Biztos csak viccelődött. – Nem – közölte Rhyme. – Pontosan az van benne. – Cooperre pillantott. – A szerencsétlenség helyszínén járt autók gumijából kikapart szutyok. A zsaru pislogott. – Maga ezt várta? Légipostával Chicagóból? – Visszafojtott lélegzettel vártuk. – Hát igen. Az élet néha vicces dolgokat produkál, mi? Lincoln Rhyme csakis egyetérteni tudott ezzel.

A professzionális repülés csak részben szól a repülésről. Sok papírmunkával is jár. A Percey Clayt szállító, a Mamaroneck reptérre tartó furgon hátulja tele volt könyvekkel, táblázatokkal és más dokumentumokkal: ott volt az NOS Reptér/Leszállóhely címjegyzéke, a Pilóták információs kézikönyve, az FAA által kiadott NOTAM – Jegyzetek pilótáknak – és a tanácsadó körlevelek, valamint a Jeppesen „J-segítség”, a Repülőtér és információs címtár. Több ezer oldal. Egész információhegy Percey a legtöbb pilótához hasonlóan szinte kívülről fújta mindet, de gondolni sem tudott volna arra, hogy úgy vezessen egy repülőgépet, hogy előtte nem tér vissza az elsődleges irodalomhoz, és nem gondol át mindent az alapoktól kezdve. Ezen információhalmaz és a számológépe segítségével kitöltötte a két, repülés előtti alapdokumentumot: a repülési naplót és a repülési tervet. A naplóba bevezette a repülési magasságot, kiszámította a szél miatt várható eltéréseket az útvonaltól, a valós útvonal és a fokok mentén mért útvonal közötti eltérést, meghatározta az ETE-t – a becsült repülési időt –, és a végén meghatározta a legfőbb számot is: az üzemanyag mennyiséget, amelyre az úthoz szükség van. Hat város, hat különböző napló, köztük pedig tucatnyi ellenőrzési pont… Aztán a repülési napló túloldalán ott volt az FAA által megállapított repülési terv is. Felszállás után a segédpilóta ezt azzal aktiválja, hogy bejelentkezik a mamaronecki repülőszolgálati központhoz, amely ezután átszól Chicagóba, és közli a Foxtrott Bravó ETA-ját, vagyis becsült landolási idejét. Ha a repülőgép nem érkezik meg a célállomásra fél órával az ETA után sem, későnek nyilvánítják, és megkezdik a keresési-mentési munkálatokat. Ezek bonyolult dokumentumok, tökéletesen kell mindent kiszámítani. Ha a repülőgépek üzemanyag-kapacitása végtelen lenne, mindenki hagyatkozhatna a rádiós navigációra, és annyi időt tölthetnének a célpontról célpontra való repüléssel, amennyit akarnak, és még a magasságot is

váltogathatnák. De nem elég, hogy az üzemanyag ára a csillagok között járt (a Garrett iker- turbóhajtómű pedig rengeteget megzabál belőle), ráadásul hihetetlenül nehéz is, ezért a felesleg szállítása szintén költségekkel járt, vagyis még többet kell tankolni. Egy hosszabb úton, amelyben ráadásul több üzemanyag-emésztő felszállás is volt, a túl nagy mennyiségű üzemanyag szállítása drasztikusan lenyomta volna a Társaság várható hasznát. Az FAA szabályzata előírta, hogy minden repüléshez legalább annyi üzemanyagot kellett tankolni, amennyi a célig elég, illetve éjszakai repülésekhez kötelezővé tették még negyvenöt percnyi repüléshez elegendő üzemanyag betöltését is. Percey Clay ujjai táncoltak a számológép billentyűin, s közben tökéletes kézírásával kitöltötte az adatlapokat. Eletében általában hanyag volt, de a repülésben nem ismert pardont. Már az is élvezet volt neki, ha kitöltött egy adatlapot az ATIS hosszokról vagy a magnetikus célvariációkról. Sosem csalt, sosem írt be becsült értéket oda, ahová pontos számítások kellettek. Ezen a napon is teljesen beletemetkezett a munkába. Roland Bell mellette ült. Szótlan volt, megtört. A jó kedélyű fickó nem volt sehol. A nő legalább annyira sajnálta őt, mint saját magát; úgy tűnt, Brit Hale volt az első tanú, akit a nyomozó elvesztett. Megmagyarázhatatlan késztetést érzett, hogy megérintse a karját, hogy vigasztalja, ahogy a férfi is tette vele. De úgy tűnt, olyan típusú emberrel van dolga, aki, ha veszteség éri, teljesen magába fordul; minden sajnálkozás csak rontott volna a helyzeten. Percey úgy hitte, sokban hasonlítanak egymásra. Bell kifelé bámult a furgon ablakán, keze gyakran a hónaljában hordott pisztolytáskában lévő fegyver fekete markolatára tévedt. Éppen, amikor Percey befejezte az utolsó repülési tervet is, a furgon befordult a reptérhez. Az őrségnél megálltak, a rendőrök szemügyre vették az igazolványukat, majd továbbintették őket. Percey a hangárhoz irányította a kocsit. Rögtön látta, hogy még ég a villany az irodában. Kérte, hogy álljanak meg, majd kiszállt, és az élénken figyelő Bell és társai kíséretében bement az irodába. A gépzsírtól mocskos, kimerült Ron Talbot az irodában ült, arca ijesztően vörös volt. – Ron… – Percey előreszaladt. – Jól vagy? Összeölelkeztek. – Brit – mondta a férfi. A fejét rázta, és levegő után kapkodott. – Britet is elkapta. Percey, nem kellene itt lenned! Menj valami biztonságos helyre! Felejtsd el a repülést! Nem éri meg. A nő hátralépett. – Mi a baj? Rosszul vagy? – Csak elfáradtam. Percey kivette Ron kezéből a cigarettát és eloltotta. – Magad végezted a munkát a Foxtrott Bravón? – Hát… – Ron? – A nagy részét. Majdnem készen is van. A fickó a Northeasttől meghozta a tűzoltópatront és a gyűrűt, úgy egy órája. Éppen kezdtem őket betenni. Csak közben egy kicsit elfáradtam. – Mellkasi fájdalom? – Nem, nem igazán. – Ron, menj haza! – Megtudom… – Ron! – csattant fel a nő. – Az elmúlt két napban két olyan embert vesztettem el, akik számomra kedvesek voltak. Nem akarok egy harmadikat is elveszíteni… Be tudom tenni a gyűrűt. Sétagalopp lesz. Talbot úgy nézett ki, mint aki egy tollat sem bír felemelni, nemhogy egy nehéz gépalkatrészt. – Hol van Brad? – kérdezte Percey. Ő volt a segédpilóta, akit vártak estére. – Már úton van. Egy órán belül itt is lesz. Megcsókolta a férfi izzadt homlokát. – Te most szépen hazamész. És az isten szerelmére, szokj már le a cigiről! Meg vagy őrülve? A férfi átölelte. – Percey, ami Britet illeti… A nő a szájára nyomta a mutatóujját, hogy hallgasson.

– Menj haza! Aludj egyet! Mire felébredsz, én Erie-ben leszek, és a szerződés végleg a miénk lesz. Aláírva, lepecsételve, leszállítva. A férfi talpra kecmergett, s egy percig csak állt, és bámult ki az ablakon a Foxtrott Bravóra. Arcán keserűség látszott. Tekintetében Percey ugyanazt a zavart fájdalmat látta, mint akkor, amikor megmondta neki, hogy nem ment át az erőnlétin, és többé nem repülhet a megélhetésért. Talbot elindult az ajtó felé. Ideje volt munkához látni. Percey feltűrte az ingujját, és magához intette Bellt. Vonzónak találta, ahogy a férfi lehajtotta hozzá a fejét. Ed is ugyanígy szokott állni, amikor halkan beszélt hozzá. – Pár órát a hangárban kéne töltenem – mondta a nyomozónak. – Távol tudják tartani tőlem addig azt a seggfejet? Semmi déli közhely, semmi jópofaság. Roland Bell, a két-fegyveres zsaru búsan bólintott, de tekintete közben árnyékról árnyékra villant.

Egy igazi misztikum volt a kezükben. Cooper és Sachs végigvizsgálták a teljes anyagot, amit a chicagói rendőrautók és tűzoltókocsik kerekéből kapartak ki, Ed Carney szerencsétlenségének helyszínéről. Volt benne persze használhatatlan por, kutyagumi, fű, olaj és szemét – pont, ahogy Rhyme számolta. De tettek egy felfedezést, amely fontosnak tűnt. Csak fogalmuk sem volt, hogy mit jelenthet. Az egyetlen nyomjel, amin a bombára utaló anyagok voltak, egy rugalmas kis bézs vacak volt. A gázkromatográf/sűrűségmérő azt jelezte, hogy az anyag CgHg. – Izoprén – mondta Cooper. – Vagyis? – kérdezte Sachs. – Gumi – felelte Rhyme. Cooper folytatta: – Vannak itt zsíros savak is. Színezőanyag, talkum. – Semmi keményítő? – kérdezte Rhyme. – Agyag? Magnézium-karbonát? Cink-oxid? – Semmi. – Tehát puha gumi. Mint a latex. – Meg vannak kis töredékben gumicement darabok is – tette hozzá Cooper a mikroszkópos képet fürkészve. – Bingó! – Ne légy cinikus, Mel! – morogta Rhyme. – A gumi anyagába kis zsinegrészecskék és plasztikmorzsák tapadtak. Körkörös mintázatú. – Talán az időzítő része? – tűnődött Sachs hangosan. – Nem, az érintetlen volt – emlékeztette Rhyme. Érezte, hogy valami fontos dologra bukkantak. Ha ez is a bomba egy része volt, talán elvezetheti őket a robbanóanyag vagy egy másik összetevő származási helyéhez. – Ki kell derítenünk, hogy ez itt biztosan a bomba része volt-e, és nem a repülőé. Sachs, menj ki a reptérre… – A… – A Mamaroneck reptérre. Keresd meg Perceyt, és kérd meg, hogy adjon mintát minden olyan latex, gumi vagy körkörös szerkezetű műanyagból, ami egy olyan gép hasában lehet, amilyennel a férje repült. Főként a tűzfészek körüli rész a lényeges. Mel, küldj mintát az FBI robbanóanyag- adatbázisába, és nézesd meg a sereg CID-jét is! Talán van valami latexből készült vízhatlan burkolat vagy ilyesmi, amit használnak. Talán így lenyomozható az anyag. Cooper már kezdte beütni a számítógépbe a kérést, de Rhyme észrevette, hogy Sachs nem túl boldog a küldetés hallatán. – Azt akarod, hogy beszéljek vele? – kérdezte. – Perceyvel? – Igen. Pontosan ez lenne a feladat. – Oké. – A lány felsóhajtott. – Rendben! – De ne legyél vele olyan bunkó, mint eddig! Szükségünk van az együttműködésért.

Rhyme-nak fogalma sem volt, miért húzza a lány olyan mérgesen a mellényét, és miért vágtat ki az ajtón köszönés nélkül.

Huszonkilencedik fejezet

A harmincegyedik a 45 órából

A Mamaroneck reptérre érve Amelia Sachs látta, hogy Roland Bell a hangár előtt járkál. A hatalmas épületet további hat zsaru őrizte. A lány feltételezte, hogy mesterlövészek is vannak a közelben. Tekintete megakadt azon a kis területen, ahol a golyózáporban hasra vágta magát. Gyomra tiltakozón forogni kezdett, amint eszébe villant a por szaga, amely keveredett saját, tehetetlen lövéseinek lőporszagával. Bellhez fordult: – Jó napot, detektív! A férfi csak egy pillantást vetett rá. – Helló! – mondta, aztán tovább fürkészte a repteret. Könnyed déli jópofasága tovatűnt. Megváltozott. Sachs rájött, hogy most már van kettejükben valami közös. Mindketten rálőttek a Koporsótáncosra, és mindketten elvétették. Mindketten jártak a Táncos csatamezején, és mindketten túlélték. Bell azonban nagyobb dicsőséggel zárta a kalandot. A lány látta, hogy az ő golyóálló mellénye jelet kapott: a két lövés okozta csíkot, amelyeket a védett házban szerzett. A férfi megállta a helyét. – Hol van Percey? – kérdezte Sachs. – Odabent. Befejezi az átalakítást. – Egymaga? – Azt hiszem, igen. Nem semmi ez a nő! Az ember nem is gondolná, hogy egy nő, aki, hm, ennyire nem csinos, mégis ekkora vonzerővel bírhat. Ugye? Pfújj. Ne kezdd már te is! – Van még itt valaki a társaságtól? – A Hudson Air irodája felé biccentett. Odabent égett a villany. – Percey majdnem mindenkit hazaküldött. A fickó, aki a másodpilótája lesz, bármelyik percben itt lehet. És van bent valaki a forgalomirányítástól. Azt hiszem, muszáj itt lennie, amikor felszáll egy gép vagy ilyesmi. Ellenőriztem, tiszta. – Szóval tényleg repülni fog? – kérdezte Sachs. – Úgy néz ki. – A repülőt egész idő alatt őrizték? – Igen, tegnap óta. Te mit csinálsz itt? – Kellene pár minta az analízishez. – Ez a Rhyme sem semmi, ugye? – Hm. – Régóta vagytok együtt ti ketten? – Végigcsináltunk már pár ügyet – mondta a lány kitérően. – A közrendvédelemről menekített ki. – Ez igazi jócselekedet. Hé, azt hallottam, igazi profi vagy! – Tessék? – Lövészetben. Pisztolyban. Csapatban vagy. Igen, és éppen itt állok a legutolsó versenyem helyszínén, gondolta a lány keserűen. – Csak hétvégi ujjgyakorlatok… – Magam is gyakorlom a fegyverforgatás mesterségét, de be kell vallanom, sosem tudok hatvan méternél messzebbre célozni… még a jobb napokon, szép, hosszú csövű puskával és egyes tüzelési módban sem.

Sachs értékelte a megjegyzést, de rájött, hogy csak próbálkozás volt, hogy megnyugtassa az előző nap történtekkel kapcsolatban; a szavak semmit sem jelentettek neki. – Értem. De most megyek, mert beszélnem kell Perceyvel. – Hajrá, nyomozó! Sachs bement a hatalmas hangárba. Lassan haladt, a helyeket nézte, ahol a Táncos esetleg rejtőzhet. Sachs megállt egy magas dobozrakás mögött; Percey így nem látta. A nő egy kis emelvényen állt, és csípőre tett kézzel méregette a nyitott motor csöveinek és vezetékeinek bonyolult szövevényét. Ingujja fel volt tűrve, keze csupa gépzsír volt. Bólintott egyet, majd benyúlt a motortérbe. Sachs csodálta az asszony gyors mozdulatait; keze szinte repült, ahogy igazgatta, próbálgatta, egymáshoz illesztette a fémdarabokat, majd vékony karja erőteljes mozdulataival a csavarokat is rögzítette. A vörös szerkezetet – Sachs úgy tippelte, hogy a tűzoltópatron lehetett – úgy tíz másodperc alatt helyezte be. De egy rész – amely úgy nézett ki, mint egy nagy belső fémcső – nem akart beilleszkedni a helyére. Percey lemászott az emelvényről, kiválasztott egy csőkulcsot, majd visszamászott. Meglazított pár csavart, s kiszedett egy részt, hogy több helye legyen manőverezni, majd ismét nekifeszült, hogy benyomja a nagy gyűrűt a helyére. Az persze meg sem mozdult. A nő a vállával is nyomni kezdte. Egy centit sem mozdult. Kivett még egy alkatrészt, s a kiszedett csavarokat egy műanyag dobozba rendezte. Percey arca élénkvörös lett, miközben tovább próbálta beilleszteni a nagy gyűrűt. Mellkasa hullámzott, ahogy az alkatrésszel küszködött. Az váratlanul megcsúszott, teljesen kijött a helyéről, és lelökte az asszonyt az emelvényről. Percey megfordult a levegőben, így négykézláb landolt. A szerszámok és a csavarok, amelyeket olyan precízen rendezgetett a dobozokba, a földre ömlöttek a gép farokrésze mellett. – Nem! – kiáltotta Percey. – Nem! Sachs előrelépett, mert azt hitte, baja esett az asszonynak, de egy pillanat múlva már látta, hogy a kitörésnek semmi köze az eséshez. Percey megragadott egy nagy csavarhúzót, és dühösen a hangár padlójához vágta. A rendőrnő megtorpant, majd visszalépett egy nagy doboz árnyékába. – Nem, nem, nem! – kiáltotta Percey, s a sima betont püfölte az öklével. Sachs ott maradt, ahol volt. – Ó, Ed! – Eldobta a csavarhúzót. – Egyedül nem megy! – Levegő után kapkodott, összegömbölyödött. – Ed… Ó, Ed… Annyira hiányzol! – Csak feküdt a fényes padlón, összegömbölyödve, mint egy lehullott falevél, és sírt. Aztán a roham váratlanul véget is ért. Percey felült, nagy levegőt vett, majd talpra kászálódott, és letörölte a könnyeit. Ismét átvette teste felett az irányítást a repülős szakember, így kézbe vette a csavarokat és a szerszámot, s visszamászott az emelvényre. Egy percig csak bámulta a komisz gyűrűt. Gondosan szemügyre vette az illesztéseket, de nem találta a hibát a fémen. Sachs visszahátrált az ajtóhoz, hangosan becsapta, majd kongó léptekkel visszaindult a hangár belseje felé. Percey megfordult, meglátta őt, majd visszafordult a motorhoz. Ingujjával megtörölgette az arcát, aztán folytatta a munkát. Sachs az emelvény aljához sétált, és nézte, hogyan küzd Percey a gyűrűvel. Egy hosszú percig egyik nő sem szólt egy szót sem. Végül Sachs törte meg a csendet: – Használjon emelőt! Percey hátrapillantott rá, s nem felelt. – Csak annyi az egész, hogy szoros az ékelés – folytatta Sachs. – Csak több izomerőre van szükség. Itt jön be a jó öreg beszuszakolós technika. Ezt bizony nem tanítják a szerelő suliban. Percey gondosan megnézte a fémdarabon lévő barázdákat. – Nem is tudom. – Én igen. Egy profival beszélget. – Talán rakott már be gyűrűt egy Lear motorjába? – kérdezte a pilóta. – Nem. Csak gyertyát egy Chevy Monzába. Föl kell emelni á motort, hogy hozzáférjen az ember. Vagyis csak a V nyolcasban. De ugyan ki venne manapság négyszelepes kocsit? Úgy értem, mi haszna?

Percey ismét a motorra nézett. – Tehát? – erősködött Sachs. – Megpróbálja az emelővel?. – Megnyomom vele a másik alkatrészt! – Nem, ha ide támasztja – Sachs arra a szerkezeti elemre mutatott, amely a motort a törzshöz kötő támasztóelemhez tartozott. Percey szemügyre vette a javasolt pontot. – Nincs emelőm. Olyan kicsi legalábbis nincs, ami beférne ide. – Nekem van. Rögtön hozom! Sachs kilépett a helyszínelőkocsihoz, és egy kis emelővel tért vissza. Felmászott az emelvényre, bár a térde tiltakozóan megsajdult. – Ott próbálja meg! – Megérintette a motor alját. – Az első osztályú acél. Miközben Percey a megfelelő helyre tette az emelőt, Sachs szemügyre vette a motorra vésett jelzéseket. – Hány lóerős? Percey felnevetett: – Mi nem lóerőben mérünk. A lökést adjuk meg, fontonként. Ezek itt Garrett TFE 731-es motorok. Egyenként úgy háromezer-ötszáz fontot löknek. – Hihetetlen. – Sachs felnevetett. – Apám! – Kézbe fogta az emelő szárát, és már érezte is az ismerős ellenállást, ahogy nyomni kezdte. – Még sosem voltam ilyen közel egy turbómotorhoz – mondta. – Mindig az volt az álmom, hogy egy lökös kocsit vezethessek a sivatagban. – Ez nem sima turbómotor. Abból már nem sok szaladgál a világban. Csak a Concorde gépeiben. Meg persze a sereg gépeiben. De ezek gázturbinás sugárhajtóművek. Mint a nagy utasszállítókon. Nézze az elejét… látja a lapátokat? Ez nem más, mint egy szabályozott fordulatszámú propeller. A sima jetek nem hatékonyak alacsony magasságon. Ezek itt úgy negyven százalékkal kevesebb üzemanyagot esznek. Sachs nagy szuszogás közepette küzdött, hogy elfordíthassa az emelőkart. Percey a gyűrűrészhez nyomta a vállát, és tolni kezdte. Az alkatrész nem volt túl nagy, de igen nagy lehetett a súlya. – Ismeri a kocsikat, mi? – kérdezte Percey lihegve. – Az apám miatt. Ő imádta az autókat. Egész délutánokat töltöttünk azzal, hogy szétszedtük, aztán újra összeraktuk őket. Amikor persze éppen nem volt szolgálatban. – Szolgálatban? – Ő is zsaru volt. – Magát pedig megfertőzte a műszerész-bogár? – kérdezte Percey. – Nem, bennem a sebesség-bogár mocorog. És ha ezzel él az ember, akkor jobb, ha megszerzi magának a felfüggesztés-bogarat, az erőáttétel-bogarat és a motor-bogarat is, különben a sebességnek lőttek. – Vezetett már repülőt? – kérdezte Percey. – Hogy vezettem-e? – Sachs elmosolyodott. – Nem. De most, hogy látom, ez mennyi plusz vonzerőt ad egy nőnek, talán én is belevágok. Izmai már sajogtak, de tovább feszítette a kart. A gyűrű kicsit megnyikordult, és lassan a helye felé közelített. – Nem is tudom – tanakodott Percey. – Már majdnem megvan! A gyűrű hangos pattanással megugrott, és tökéletesen a helyére került. – Szorosra kell csavarni? – kérdezte Sachs, majd a helyükre tette a csavarokat, és egy csavarkulcs után nézett. – Igen – mondta Percey – A megfeszítés mértéke pedig: „Addig nyomom, míg a világon nincs rá mód, hogy kilazuljon.” Sachs fogott egy csőkulcsot, és azzal feszítette le a rögzítő pántokat. A szerszám csörrenései hallatán ismét a középiskolás éveiben érezte magát – az apjával töltött hűvös szombat délutánok jutottak eszébe. A gázolaj, az állott levegő szaga jutott eszébe, meg a rakott húsé, amely ott rotyogott brooklyni ikerházuk konyhájában. Percey megszemlélte Sachs munkáját.

– A többit majd én – mondta. Nekilátott, hogy visszakösse a vezetékeket az elektromos szerkentyűkhöz. Sachs csodálkozott, és kíváncsian figyelte a mozdulatokat. Percey kis szünetet tartott. – Köszönöm – mondta halkan. – Mit keres itt? – kérdezte kicsivel később. – Találtunk valamit, ami talán a bomba része lehetett, de Lincoln nem volt benne biztos, hogy nem magából a gépből származik-e. Bézsszínű latexdarabok, körkörös műanyag. Ismerősen hangzik? Percey vállat vont: – Egy Learben több ezer tömítés van. Lehet köztük latex is, fogalmam sincs. És a körkörös, gyűrűs műanyagok? Abból is lehet benne vagy ezer. – Az egyik sarok felé biccentett, ahol egy szekrény és egy munkapad állt. – A gumigyűrűket külön rendeljük, összetétel alapján. De kell, hogy legyen ott egy jó csomó tömítés. Vigyen mintát mindenből, amiből csak kell! Sachs a munkapadhoz sétált, és minden bézs gumidarabot, amit talált, egy zacskóba csúsztatott. Percey hátraszólt, anélkül, hogy megfordult volna: – Azt hittem, azért jött, hogy letartóztasson. Hogy bevarrjon. Kellett is volna, gondolta a rendőrnő. – Csak mintákat gyűjtök – mondta. – Milyen munkát kell még elvégezni a gépen? – kérdezte egy perc után. – Csak újra kell kalibrálni. Aztán be kell gyújtani, hogy ellenőrizzük a hajtóműveket is. Az egyik ablakra is vetnem kell egy pillantást. Arra, amit Ron kicserélt. Nem lenne jó négyszáz mérföldes sebesség mellett elveszíteni egy ablakot. Ide tudná adni a kulcskészletet? Nem, a metrikusát kérném! – Én egyszer száznál hagytam el egyet – mondta Sachs, miközben az asszony kezébe nyomta a szerszámot. – Mit? – Egy ablakot. A bűnözőnél, akit üldöztem, fegyver volt. Szépen hátralőtt rám. Szerencsére időben lebuktam. De a szélvédőnek lőttek, szó szerint… gondolhatja, mire elkaptam az ürgét, jó pár bogár volt a fogam között. – És én még azt hittem, hogy kalandos az életem! – mondta Percey. – Az enyém többnyire dögunalom. De az öt százalék adrenalin miatt megéri! – Aha – mondta Percey, a motor részeihez támasztotta laptopját. Valamit gépelt, aztán olvasta a képernyőt. Le sem nézett, úgy kérdezte: – Szóval, mi ez? Sachs a gépre szegezte a tekintetét. A képernyőn számok villogtak. – Mire céloz? – Erre a, hm, feszültségre. Ami közöttünk van. Kettőnk között. – Majdnem meghalt maga miatt egy barátom. Percey a fejét rázta. – Nem erről van szó – mondta kimérten. – A maguk munkája kockázatos. Mindig dönthetnek, hogy mit vállalnak. Jerry Banks sem volt értelmi fogyatékos. Valami másról van szó… éreztem már azelőtt is, hogy Jerry a lövést kapta. Amikor először találkoztunk, Lincoln Rhyme szobájában. Sachs nem mondott semmit. Kiemelte az; emelőt a motortérből, és letette az asztalra, majd gépies mozdulattal össze is csukta. A motor körül három fémpánt a helyére csusszant. Amelia ismét csak csodálni tudta a fürge mozdulatokat, amelyekkel Percey a helyére csavarozta a darabokat. – Róla van szó, igaz? – kérdezte végül a pilótanő. – Kiről? – Tudja, kire célzok. Lincoln Rhyme. – Talán azt képzeli, hogy féltékeny vagyok? – Sachs felnevetett: – Igen, azt képzelem. – Ez nevetséges. – Több van maguk között, mint egyszerű munkakapcsolat. Maga szerelmes abba az emberbe. – Természetesen ez nem igaz. Ez őrültség! Percey sokatmondó pillantást vetett rá, majd óvatosan a dugójához illesztett egy vezetéket, és betette a helyére a motortérben.

– Bármit látott is rajtam, az csak tisztelet volt Lincoln tudása iránt. – Gépzsíros kezét maga elé tartotta. – Ugyan már, Amelia! Elég pocsék szerető lennék. Alacsony vagyok és pökhendi. Nem vagyok szép sem. – De maga… – kezdte Sachs. Percey közbevágott: – Most jönne a rút kiskacsa meséje? Tudja, a kismadáré, amit mindenki csúnyának gondolt, míg ki nem derült, hogy valójában hattyú? Kiskoromban ezerszer is elolvastam azt a mesét. De belőlem sosem lett hattyú. Talán tudok úgy repülni, mint egy hattyú – tette hozzá egy hűvös mosoly kíséretében-, de az nem ugyanaz. Különben is özvegy vagyok. Most veszítettem el a férjemet. A legkevésbé sem érdekel más férfi. – Sajnálom – kezdte Sachs lassan, s érezte, hogy akarata ellenére is belelendült a beszélgetésbe de meg kell mondanom… nos, nem úgy néz ki, mintha olyan nagyon gyászolná. – Mért? Azért, mert megteszek mindent, hogy megmentsem a társaságot? – Nem, többről van itt szó – felelte Sachs óvatosan. – Nem igaz? Percey Sachs arcát vizslatta. – Ed meg én hihetetlenül közel álltunk egymáshoz. Házasok voltunk, meg legjobb barátok, meg üzletfelek… És igen, valaki mással is viszonya volt. Sachs tekintete rögtön a Hudson Air irodája felé villant. – Pontosan – mondta Percey. – Lauren volt az. Találkozott vele tegnap. A barnaság, aki annyira zokogott. – Majd’ belepusztultam. A pokolba is, Ed is szenvedett. Szeretett engem, de szüksége volt a gyönyörű szeretőire. Mindig. És tudja, szerintem nekik volt mindig a legnehezebb. Mert Ed mindig hazajött hozzám. – Egy hosszú percig hallgatott, s közben a könnyeit nyeldeste. – Azt hiszem, ez az igaz szerelem. Ha van valaki, akihez mindig hazamegyünk. – És maga? – Hogy hűséges voltam-e? – kérdezett vissza Percey. Ismét keserűen felnevetett. Olyan ember nevetése volt ez, akinek jó az önismerete, de aki néha nagyon nem szereti, amit lát magában. – Nem volt sok lehetőségem. Nem vagyok éppen az a típusú nő, akit leszólítanak az utcán. – Szórakozottan nézegetett egy csavarkulcsot. – De igen, miután kiderültek Ed nőügyei, pár évvel ezelőtt elég dühös voltam. Nagyon fájt. Találkozgattam egy másik férfival. Ron és én… Ron Talbot, pár hónapig találkozgattunk. – Elmosolyodott. – Még a kezemet is megkérte. Azt mondta, jobbat érdemlek, mint Ed. És azt hiszem, ebben igaza is volt. Csakhogy más nők ide vagy oda, nekem akkor is Ed kellett. Ez sosem változott. – Percey tekintete egy pillanatra álmodozóvá vált. – Ed és én a seregben találkoztunk. Mindketten harci pilóták voltunk. Amikor megkért… Tudja, a seregben az a hagyomány, hogy ha meg akar kérni valakit, ezt mondja: nem akar a beosztottam lenni? Egyfajta vicc. De mi mindketten hadnagyok voltunk, így Ed ezt mondta: nem akarunk egymás beosztottjai lenni? Akart nekem venni egy gyűrűt, de aztán az apám kitagadott… – Tényleg? – Igen. Valódi szappanopera volt, de most nem mennék bele. Szóval Ed meg én minden egyes pennyt félretettünk, hogy meg tudjuk nyitni a saját cégünket leszerelés után, és teljesen le voltunk égve. De egy este azt mondta, hogy menjünk fel. Úgyhogy kölcsönvettük a pályán lévő kis Norsemant. Kemény kis gép. Nagy, léghűtéses motorral… Bármit meg lehet csinálni azzal a repülővel. Szóval én kerültem a bal oldali ülésbe. Fölszálltunk és felvittem a gépet hatezer láb magasra. Ő hirtelen megcsókolt, és megsimogatta a botkormányt, ami annyit jelent, hogy át akarta venni a vezetést. Hagytam neki. Azt mondta: „Percey, végül mégis sikerült szereznem neked egy gyémántot.” – Sikerült neki? – kérdezte Sachs. Percey elmosolyodott. – Felvitte a gépet a tűzfalon, s hátrarántotta a botkormányt. Az orr az ég felé emelkedett. – Percey Clay szemét elöntötte a könny. – Egy percig, míg fent voltunk, mielőtt elengedte volna a gépet, és elkezdtünk volna ereszkedni, egyenesen a csillagos eget bámultuk. Hozzám hajolt, és azt mondta: „Válassz! Az égbolt összes csillaga… bármelyik a tiéd lehet!” – Percey lehajtotta a fejét, és levegő után kapott. – Az égbolt összes csillaga… Egy perc múlva megtörölte a szemét az ingujjával, és visszafordult a motorhoz.

– Higgye el, nincs miért aggódnia! Lincoln nagyon érdekes ember, de nekem ezen a földön Ed volt az egyetlen férfi. – Többről van szó, mint gondolja – sóhajtotta Sachs. – Maga nagyon hasonlít valakire. Valakire, akit ő szeretett. Maga feltűnik, és ő úgy érezheti, hogy megint vele van. Percey vállat vont: – Van bennünk pár közös vonás. Megértjük egymást. De akkor mi van? Ez nem jelent semmit. Nyissa ki a szemét, Amelia! Rhyme szereti magát. Sachs felnevetett. – Ó, nem hiszem! Percey úgy nézett rá, mintha azt mondaná: „Maga tudja…”, s elkezdte elpakolni a felszerelést a dobozokba, pont olyan precízen, ahogy a szerszámokkal és a laptoppal is bánt. Roland Bell becsoszogott, ellenőrizte az ablakokat, az árnyékos helyeket. – Minden oké? – kérdezte. – Sehol egy bűnöző. – Van egy üzenetem a maga számára. Az U.S. Medical embere most indult el a Westchester Kórházból. A szállítmány egy óra múlva itt lesz. A biztonság kedvéért halad mögötte egy kocsi, amiben az embereim ülnek. De ne aggódjon amiatt, hogy talán rájuk ijesztünk, és ártunk az üzletnek… a fiaim nagyon profik. A sofőr észre sem fogja venni, hogy követik. Percey az órájára nézett. – Oké. – Bellre pillantott, aki bizonytalanul nézegette a nyitott motorteret, nagyjából úgy, ahogy az egér nézheti a kígyót. – A repüléshez már nem kell bebiszitter, ugye? – kérdezte Percey. Bell hangosan felsóhajtott. – A védett házban történtek után egy pillanatra sem veszítem magát szem elől – mondta halkan, szomorkás hangon. Megrázta a fejét, aztán a repülési undor kezdődő jeleivel az arcán kisétált az ajtón, és eltűnt a hűvös estében. Percey a motortérbe dugta a fejét, és szépen átnézett újra mindent, közben hátraszólt Sachsnak: – Ahogy magát és Rhyme-ot elnézem, nem adok több esélyt ötven-ötvennél. – Megfordult, és Sachs szemébe nézett. – De tudja, volt nekem egy érdekes repülésoktatóm még az őskorban. – És? – Amikor többmotoros gépen repültünk, azt játszotta, hogy kikapcsolta az egyik motort a propellerével együtt, aztán azt mondta, hogy landoljunk. A legtöbb oktató kikapcsolja egy-két percre az áramot, fenn a magasban, csak hogy lássák, mennyire tudja a tanuló kezelni a helyzetet. De ők mindig vissza is kapcsolták a második motort. De ez az oktató, akiről beszélek, hm, hm… megcsináltatta velünk az egymotoros landolást. A tanulók mindig kérdezgették tőle: „De uram, nem veszélyes ez?”, a válasza ez volt: „Isten sem ad mindent biztosra. Néha muszáj kockáztatni is.” Percey lehajtotta a motor fedelét, és a helyére nyomta. – Oké, ez megvan. Nyavalyás gép, még a végén repülhet is este. – Úgy paskolta meg az ezüstös burkolatot, mint egy cowgirl a rodeóbajnok hátsóját.

Harmincadik fejezet

A harminckettedik a 45 órából

Vasárnap hatkor Jodie-t kivezették Rhyme földszinti hálószobájából, ahol addig hét lakat alatt őrizték. Vonakodva ügetett felfelé a lépcsőn az ostoba könyvét szorongatva – Soha többé függőség! –, mintha a Biblia lenne. Rhyme emlékezett a címére. Több hónapig volt a Times magazin bestsellerlistáján. Akkoriban rossz volt a kedve, így amikor meglátta a könyvet, önmagára úgy írta át a címet: Mindörökké függő!

Egy csapat szövetségi ügynök úton volt repülővel Quanticóból a nyugat-virginiai Cumberlandbe, Stephen Kall régi lakhelyére, hogy összeszedjenek mindent, amit lehet, hátha a megtudottak alapján eljuthatnak a fickó jelenlegi tartózkodási helyéhez. De Rhyme már látta, hogy milyen alaposan tüntet el a helyszíneken maga után minden nyomot Kall, így nem volt semmi oka azt gondolni, hogy a többi nyom eltüntetésében kevésbé lett volna gondos. – Mondott már nekünk dolgokat vele kapcsolatban – mondta Rhyme Jodie-nak. – Tényeket, alapvető tudnivalókat. Többet szeretnék róla megtudni. – Én… – Gondolkozzon! Jodie hunyorított. Rhyme feltételezte, hogy a fickó próbál kitalálni valamit, amivel lerázhatja, valami kitalációt. De a válasz hallatán nagyon meglepődött. – Hát, például nagyon fél magától. – Tőlünk? – kérdezte Rhyme. – Nem. Csak magától. – Tőlem? – kérdezte döbbenten. – Tud rólam? – Tudja, hogy a neve Lincoln. És azt is, hogy utána nyomoz. – Honnan? – Nem tudom – mondta a férfi, de azért hozzátette: – Tudja, egy csomószor telefonált a mobiljával. És hosszú ideig csak hallgatott. Arra gondoltam… – Ó, a pokolba is! – kiáltotta Dellray. – Lehallgatja valakinek a vonalát! – Hát persze! – kiáltott fel Rhyme is. – Biztos a Hudson Air irodai vonalát! Innen tudott a védett házról! Miért nem gondoltunk erre korábban? – Át kell vizsgálni az irodát – mondta Dellray. – De az is lehet, hogy a poloska egy elosztódobozban van valahol. Megtaláljuk. Meglesz az! – Azonnal felhívta az FBI technikai szolgálatát. – Folytassa – fordult Rhyme Jodie-hoz. – Mit tudhat még rólam? – Tudja, hogy maga detektív. Nem hiszem, hogy tudja a címét vagy a vezetéknevét. De halálosan retteg magától. Ha Rhyme gyomra képes lett volna érzékelni, most megüzente volna az agyba az izgalom – és büszkeség – szorító érzését. Lássuk csak, Stephen Kall, hátha adhatok még valamit, amitől félhetsz! – Maga már segített nekünk egyszer, Jodie. Most megint magára lesz szükségünk. – Megbolondult? – Pofa be! – kiáltotta Dellray. – Odafigyel arra, amit ez az ember mond, érti? Érti? – Megtettem, amit ígértem. Nem csinálok semmi többet! – Túl sok volt a vinnyogás. Rhyme Sellittóra pillantott. Itt rábeszélőkészségre volt szükség. – A maga érdeke, hogy segítsen nekünk – mondta Sellitto békítően. – Az én érdekem, hogy hátba lőjenek? Az én érdekem, hogy fejbe lőjenek? Aha, értem. Megmagyarázná? – Persze, kurvára meg tudom magyarázni – mordult fel Sellitto. – A Táncos tudja, hogy beköpte. A védett háznál is magát vette célba, nem? Igazam van? Mindig beszéltetni kell a klienseket. Kooperációra kell őket bírni. Sellitto gyakran mesélt Rhyme- nak a kikérdezés módszereiről. – Igen, asszem. Sellitto behajlított ujjával közelebb hívta magához Jodie-t. – Akkor tette volna okosan a fickó, ha rögtön elhúz onnan. De vette magának a fáradságot, és keresett egy lövészhelyet, ahonnan megpróbálta szétlőni a maga seggét. Tehát, mit árul el ez nekünk? – Én… – Azt árulja el, hogy a fickó nem fog nyugodni, amíg maga él. Dellray, aki a változatosság kedvéért szívesen játszotta az egyenes embert, közbeszólt: – Aztán ez olyan fickó, akit biztos nem szeretne, hogy az ajtaján kopogjon hajnali háromkor a héten, a jövő hónapban vagy egy év múlva. Ebben egyetértünk? – Tehát – összegezte Sellitto –, elismeri, hogy érdekében áll nekünk segíteni?

– De ugye adnak nekem, izé, tanúvédelmet? Sellitto vállat vont: – Igen és nem. – Mi? – Ha segít, igen. Ha nem, nem. Jodie szeme már vörös volt és könnyes. Láthatóan nagyon be volt rezelve. A balesete óta eltelt évek során Rhyme sokszor féltett másokat – Ameliát, Thomot, Lon Sellittót. De ő maga nem emlékezett rá, hogy valaha is félt volna a haláltól – a baleset óta biztosan nem. Eltűnődött, hogy milyen lehet félelemben élni. Egy egér élete. A halálnak túl sok arca van… Sellitto, aki gyorsan belezökkent a „jó zsaru” szerepébe, halványan Jodie-ra mosolygott: – Ott volt, amikor megölte azt az ügynököt az alagsorban, ugye? – Igen, ott voltam. – A szegény fickó még most is élhetne. Ahogy Brit Hale is élhetne még. Meg még sok más ember… ha valaki segített volna nekünk elkapni ezt a pasast már évekkel ezelőtt. Nos, maga most segíthet nekünk abban, hogy leállítsuk. Segíthet életben tartani Perceyt meg még egy tucatnyi embert. Maga megteheti. Sellitto zseniálisan dolgozott. Rhyme haverkodott volna, hízelgett volna, és talán fenyegetőzött volna, hogy együttműködésre késztesse a kis fickót. De sosem jutott volna eszébe a csövesben még meglévő maradék kis lelkiismeretre, önbecsülésre hatni, amelyet a nyomozó látott vagy látni tettetett a cél érdekében. Jodie koszos hüvelykujjával szórakozottan pörgette könyve lapjait. Végül felnézett, és meglepő józansággal beszélni kezdett: – Amikor a földalatti-alagúton át a zugom felé vittem, párszor gondoltam rá, hogy bele kéne löknöm a szennyvízcsatornába. A víz ott nagyon sebes sodrású. Elvitte volna egészen a Hudson- folyóig. Meg tudom azt is, hogy hol vannak ilyen fémkarók lent az alagútban. Megragadhattam volna egyet, és leüthettem volna, amikor éppen nem figyelt. Tényleg, komolyan gondoltam rá. De beijedtem. – Felmutatta a könyvet. – Harmadik fejezet. Szembenézni a démonokkal. Tudják, mindig menekültem. Sosem álltam ki semmiért. Arra gondoltam, hogy vele szemben talán kiállhatnék, de nem voltam rá képes. – Hé, most itt a nagy lehetőség! – mondta Sellitto. A csöves megint pörgetni kezdte a szakadozott lapokat. Felsóhajtott: – Mit kellene tennem? Dellray a mennyezet felé bökött ijesztően hosszú hüvelykujjával. Ezzel jelezte tetszését. – Egy perc múlva arra is rátérünk – mondta Rhyme, majd körbenézett a szobában. Elkiáltotta magát: – Thom! Thooom! Gyere ide! Szükségem van rád. A segéd csinos, nyúzott arca felbukkant az ajtónyílásban. – Eegen? – Hiúnak érzem magam – jelentette ki Rhyme drámaian. – Micsoda? – Hiú vagyok. Szükségem van egy tükörre. – Egy tükröt akarsz? – Egy nagy tükröt. És kérlek, fésüld meg a hajam! Mindig csak kérem, és te sosem csinálod meg.

Az U.S. Medical and Healthcare furgonja megérkezett. Ha a negyedmillió dollár értékű emberi szerveket szállító két fehér kabátos fickó foglalkozott is a repteret őrző géppisztolyos egyenruhásokkal, ennek nem adta semmi jelét. Csak egyszer rezzentek össze – akkor, amikor Király, a bombaszakértők német juhásza szimatolni kezdte a szállítmány dobozait, robbanóanyag után kutatva. – Hm, azzal a blökivel vigyáznék – mondta nyugtalanul az egyik szállító. – Gondolom, nekik minden máj csak máj, és minden szív csak szív. De Király tökéletes profizmussal végezte munkáját, és úgy szagolt végig mindent, hogy egyszer sem vett mintát közben. A férfiak felvitték a szállítmányt a gépre, és mindent betettek a

hűtőegységekbe. Percey visszatért a pilótafülkébe, ahol a homokszín hajú Brad Torgeson már a felszállás előtti ellenőrzést végezte. A fiatal pilóta szabadúszóként időnként vállalt munkát a Hudson Air gépein is. Már mindketten túl voltak a gépszemlén, amire Bell, három zsaru és Király is elkísérte őket. Persze a Táncosnak esélye sem volt a gép közelébe jutni, de a gyilkost most már úgy emlegették, mint aki a semmiből is elő tud bukkanni, úgyhogy ez volt a repülés világtörténetének leggondosabb gépszemléje. Amikor hátranézett az utastérbe, Percey látta a hűtőegységeket. Elöntötte az elégedettség, amit mindig érzett, ha azt látta, hogy emberek által tervezett és épített szerkezetek életre kelnek. Percey Clay számára Isten létének bizonyítéka a szervomotor hümmögése, illetve a karcsú fémszárny rugalmassága volt abban a pillanatban, amikor a szárnyszelvény megteremti a negatív nyomáscsúcsot, és az ember súlytalannak érezheti magát. Percey folytatta a felszállás előtti ellenőrzést, majd a hangos szuszogás hallatán nagyon megriadt. – Hú – mondta Brad, miután Király úgy döntött, hogy nincs robbanóanyag a lágyékánál, és folytatta a gép belsejének átvizsgálását. Rhyme nem sokkal korábban beszelt Perceyvel, és elmondta neki, hogy Amelia Sachsszal átvizsgálták a csöveket és a tömítéseket, s nem találtak azonosságot a chicagói szerencsétlenség helyszínén talált anyaggal. Rhyme arra a következtetésre jutott, hogy a Táncos talán a robbanóanyag burkolására használhatta az anyagot, hogy a kutyák ne tudják kiszimatolni. Így leállította egy percre Percey és Brad munkáját, hogy a technikai szolgálat emberei egy hiperérzékeny mikrofonnal végigjárják a repülőt, hátha meghallják valahol egy időzítő ketyegését. Semmi. Amikor a gép kigördült, a taxisávot egyenruhás járőrök őrizték. Fred Dellray kapcsolatba lépett az FAA-val, és elérte, hogy a repülési tervet titkosítsák, hogy a Táncos ne tudhassa, merre lesz az út – bár azt persze tudta, hogy Percey ül a kormány mögött. Az ügynök felhívta az összes célállomásnál működő FBI-irodákat is, és megszervezte, hogy kommandósok vigyázzanak az éppen ott-tartózkodó gépre, amíg megtörténik a rakodás. A motorok beindultak, a jobb oldali ülésben Brad foglalt helyet, a megmaradt utasülések egyikén pedig Roland Bell fészkelődött kényelmetlenül. Percey Clay beszélni kezdett az irányítótoronyhoz: – Lear 95 Foxtrott Bravó a Hudson Airtől. Készen állunk a taxisávra. – Értettem, 95 Foxtrott Bravó! Taxisáv tiszta, irány a zéró kilenc jobb oldali sáv. – Zéró kilenc jobb, 95 Foxtrott Bravó! Egy apró érintés a sima fojtószelep-vezérlőkhöz, majd a gép ráfordult a taxisávra, és továbbhaladt a szürke, kora tavaszi estében. Percey vezetett. A levegőben a segédpilóták is irányíthatták a gépet, de a földön csak a kapitány vezethetett. – Jól mulat, nyomozó? – kiáltott hátra Bellnek. – Csak csodálkozom – felelte a férfi, s savanyú képpel bámult kifelé a nagy, kerek ablakon. – Tudja, innen egészen le lehet látni. Úgy értem, az ablak olyan nagyon lent kezdődik. Miért csinálták ilyenre? Percey felnevetett. – A menetrend szerinti járatokon próbálják azt az érzetet kelteni az utasokban, hogy nem is repülnek. Filmek, kaja, kicsi ablak. Hol itt a mulatság? Mi az értelme? – Én azért látok benne valamit – mondta a férfi, aki keményen rágta a rágóját. Behúzta a függönyt. Percey tekintete már a taxisávot fürkészte, ellenőrizte a jobb és a bal oldalt is, élénk volt, és mindenre figyelt. – Lezavarom az eligazítást, oké? – mondta Bradnek. – Igen, asszonyom! – Ez egy gördülő felszállás lesz, a szárnyak tizenöt fokba állítva – mondta Percey – A fojtószelepeken majd én engedek. Te jelzed a felszállási sebességet, ami nyolcvan csomó, aztán keresztellenőrzés, V egy, emelés, V kettő, és növeljük a sebességet. Kiadom a parancsot a felszállásra, és te felhúzod a futóművet. Rendben? – Felszállási sebesség nyolcvan csomó, V egy, emelés, V kettő, sebességnövelés. Futómű fel. – Rendben! Te ellenőrzöd a számlálókat és a visszajelző monitort. Ha V egy előtt vörös jelzést kapunk, vagy motorhiba lép fel, kiáltsd, hogy törlés! És én meghozom a döntést: felszállás vagy törlés.

Ha V egy közben vagy után jelentkezik hiba, akkor folytatjuk a felszállást, és a helyzetet repülés közbeni szükséghelyzetként fogjuk kezelni. Értetted? – Értettem! – Remek. Akkor repüljünk egyet… Készen áll, Roland? – Én igen. Remélem, maga is. Ne ejtse el a nyalókáját! Percey megint felnevetett. Richmondi házvezetőnőjük is ezt szokta neki mondani – annyit jelentett, hogy ne rontson el semmit. A fojtószelepeket tűzfal-közelibbre állította. A motorok csikorgó hangot hallattak, és a Learjet sebesen suhant előre. Folytatták útjukat a várakozási pont felé, ahol pár napja a Táncos felrakta a bombát Ed gépére. Percey kinézett az ablakon, és látta, hogy két rendőr áll ott őrségben. – Lear 695 Foxtrott Bravó! – szólította őket a földi irányítás a rádión át –, folytassa útját a bal oldali zéró ötös kifutópálya felé! – Foxtrott Bravó. Irány a bal oldali zéró ötös kifutó. Percey kifutott a taxisávra. A Lear ugyan alacsony építésű gép volt, de amikor Percey Clay a bal oldali ülésben ült, akár a földön voltak, akár a levegőben, úgy érezte, egymérföldes magasságban lebeg. Nagyon fontos helyen ült ilyenkor. Minden döntést neki kell meghoznia, az utasításait mindenki egy szó nélkül követi. Minden felelősség az ő vállán nyugszik. Ő a kapitány. Tekintete a műszereket fürkészte: – Szárny tizenötön, tizenöt, zöld – mondta, megismételve a szögbeállítást. Brad megismételte. – Szárny tizenötön, tizenöt, zöld. Az ATC bejelentkezett: – Lear 95 Foxtrott Bravó, forduljon rá a pályára! Felszállás engedélyezve, bal oldali ötös kifutó. – Bal oldali ötös, Foxtrott Bravó. Felszállási engedélyt vettem. Brad végignézte a felszállás előtti adatokat: – Nyomás rendben. Hőmérséklet megválasztása automatikus. Transzponder és külső világítás bekapcsolva. Gyújtás a te oldaladon. Percey ellenőrizte a felsorolt műszereket. – Gyújtás bekapcsolva. Befordult a Learrel a kifutóra, kiegyenesítette az első kereket, és beigazította a középvonalra. A tájolóra pillantott. – Haladási irány ellenőrizve, zéró öt. Bal oldali ötös kifutó. Gyorsítunk. Előretolta a fojtószelepek karját. Száguldani kezdtek az aszfaltcsík közepén. Erezte, hogy a férfi keze az övé alatt megragadta a karokat. – Motor beállítva! – Aztán Brad kiáltott: – Felszálló sebességhez közeledünk! – ahogy a sebességmérő megugrott, és felfelé indult – húsz csomó, negyven csomó… A fojtószelepekkel csaknem tűzfalon a gép megugrott előre. Percey hallotta, hogy Roland Bell nyöszörög, s elnyomott magában egy mosolyt. Ötven csomó, hatvan, hetven… – Nyolcvan csomó – mondta Brad. – Keresztellenőrzés! – Ellenőrizve – mondta a nő, miután ő is rápillantott a sebességmérőre. – V egyes – mondta Brad. – Emelés. Percey elvette a jobb kezét a szelepvezérlőről, és megragadta a botkormányt. A műanyag rúd, amely eddig táncolt a helyén, a légellenállástól hirtelen beállt. Percey hátrahúzta, s beállította a Leart a standard hét és fél fokos felszállási szögbe. Mivel a motorhang ugyanolyan halkan doromboló maradt, állított még egy kicsit a szögön, s felhúzta az emelkedési szöget tíz fokra. – Sebesség nő – mondta Brad. – Futómű fel! Szárny fel! Légterelő a helyén. Az ATC ismét bejelentkezett: – Lear 95 Foxtrott Bravó, forduljon balra a kettő-nyolc-zéró-ra! Kapcsolat a légi irányításé. – Kettő-nyolc-zéró, 95 Foxtrott Bravó. Köszönöm, uram! – Kellemes estét!

Percey továbbhúzta a botkormányt, tizenegy fok, tizenkettő, tizennégy… a motort pár pillanatig még a felszállási erőn hagyta, ami magasabb volt, mint az átlagos. Hallotta maga mögött a turbóhajtóművek édes hangját, érezte a suhanást. S ebben a karcsú, ezüst tűhegyben Percey Clay úgy érezte, egyenesen az ég felé száll, s maga mögött hagy mindent, ami fájdalmas, nehéz és rossz. Maga mögött hagyta Ed halálát, Britét is, maga mögött hagyta még azt a borzalmas, gonosz embert, a Koporsótáncost is. Minden fájdalom, minden bizonytalanság, minden csúnyaság a földön ragadt, messze alattuk, és Percey végre szabad volt. Nem tűnt igazságosnak, hogy ilyen könnyedén meg tud szabadulni a fojtogató terhektől, de ez volt, és kész. Az a Percey Clay, aki a Lear N695FB pilótaszékében ül, nem az a Percey Clay, aki alacsony és manóképű, s nem is az, akinek egyetlen vonzó tulajdonsága apuci dohánydarabolásból származó vagyona. Nem Perszee Gnoll volt, nem is Percey, a troli, nem is Percey, a gnoll, az esetlen barnaság, aki a bálon a rá nem illő kesztyűvel küzd halálra rémült unokatestvére karján, a gyönyörű szőkeségek körében, akik egy kedves mosollyal rábiccentenek, aztán alaposan végigmérik, hogy később a traccspartin jól kitárgyalhassák. Az nem az igazi Percey Clay volt. Ez itt. Ez ő. Roland Bell ismét felnyögött. Vészes emelkedésük közepette valószínűleg kikukucskált a függöny mögé. – Mamaroneck légiirányító, itt a Lear 695 Foxtrott Bravó kétezer láb magasságban. – Jó estét, 95 Foxtrott Bravó! Emelkedjen hatezer lábra, aztán tartsa az utazási magasságot! Ekkor megkezdték a fedélzeti navigációs műszer beállítását a VOR frekvenciájára, hogy az elvezesse őket Chicagóba, egyenesen, akár egy nyílvesszőt. Hatezer lábnál áttörtek a felhőkön, és egy olyan égbolt tárult a szemük elé, ahol a leggyönyörűbb naplemente zajlott éppen, amit Percey valaha is látott. Nem volt igazán természetjáró, de a gyönyörű égboltot sosem tudta megunni. Percey engedélyezett magának egyetlen szentimentális gondolatot – jó dolog lett volna tudni, hogy Ed utolsóként egy ilyen gyönyörű dolgot látott, mint ez. Huszonegyezer lábnál azt mondta: – Tiéd a gép! – Veszem – felelte Brad. – Kávét? – Köszönöm, jólesne! Percey a gép hátuljába lépett, kitöltött három csésze kávét, az egyiket odavitte Bradnek, majd letelepedett Roland Bell mellé, aki reszkető kézzel vette át az italt. – Hogy van? – kérdezte Percey. – Nem mintha repülésiszonyom lenne vagy ilyesmi, csak olyan… – Arca összerándult. – Hát, ideges vagyok, mintha… – Valószínűleg legalább ezer remek tarheeli hasonlat lett volna, ami ideillett, de a déli mentalitás most az egyszer cserbenhagyta. – Csak ideges vagyok – összegezte. – Vessen oda egy pillantást! – mondta, és a pilótafülke ablaka felé intett. A férfi előredőlt az ülésben, és kinézett az első ablakon. Percey látta, hogy a látványtól a gyűrött arc meglepetten kivirul. Mindketten nézték a gyönyörű naplementét. Bell füttyentett. – Nahát! Nézzenek oda… Mondja, ez a felszállás nem volt egy kicsit sietős? – Édes madár ez a gép. Hallott valaha Brooke Knappról? – Nem hiszem. – Kaliforniai üzletasszony. Ő tartja most a világ körüli út gyorsasági rekordját. Egy Lear 35 A-val csinálta… pont olyan géppel, mint amiben most ülünk. Kicsivel több, mint ötven óra alatt tette meg az utat. Egy szép napon meg fogom dönteni! – Nem kétlem, hogy így lesz! – A férfi kicsit megnyugodott. Tekintete a műszerfalat fürkészte. – Borzasztóan bonyolultnak tűnik. A nő belekortyolt a kávéjába. – Van a repülésnek egy trükkje, amit nem mondunk el az embereknek. Egyfajta műhelytitok. Egyszerűbb, mint gondolná. – Mi az? – kérdezte a férfi kíváncsian. – Mi a titok?

– Nos, nézzen csak ki! Látja a szárnyak végén azokat a színes fényeket? A férfi nem akart kinézni, mégis megtette. – Igen, megvan. – Van egy a farokrészen is. – Aha, azt hiszem, emlékszem is rá. – Nem kell mást tenni, mint ügyelni arra, hogy a gép a három fénypont között maradjon. Akkor nem lehet semmi baj. – A fények között… – Beletelt pár másodpercbe, míg felfogta a viccet. Egy pillanatig csak bámulta a nő pókerarcát, majd elmosolyodott. – Sok embert sikerül ezzel beugratnia? – Jó párat! De a vicc Bellt nem vidította fel igazán. Tekintete ismét visszavándorolt a szőnyegre. Percey is csak némi csend után szólalt meg ismét: – Brit Hale mondhatta volna, hogy nem, Roland. Tudta, hogy mit kockáztat. – Nem, nem tudta – felelte Bell. – Egyáltalán nem! Csak követte a mi tervünket anélkül, hogy igazán értette volna. Nekem kellett volna jobban odafigyelni. Kitalálhattam volna a tűzoltókocsis trükköt. Tudhattam volna, hogy a gyilkos tudja, melyik a maguk szobája. Letehettem volna magukat az alagsorba vagy valahová. És jobban is célozhattam volna. Bell annyira elkeseredettnek tűnt, hogy Percey nem is tudott mit, mondani neki. Inas kezét a férfi alkarjára tette. A fickó vékonynak tűnt ugyan, de valójában nagyon erős volt. Bell halkan felnevetett: – Mondjak valamit? – Hm? – Amióta ismerem magát, ez az első alkalom, hogy félig-meddig otthonosan érzi magát. – Ez az egyetlen hely, ahol igazán otthon érzem magam – felelte a nő. – Óránként kétszáz mérfölddel haladunk egy mérföld magasan a levegőben, és maga biztonságban érzi magát!? – Bell felsóhajtott. – Nem, óránként négyszáz mérfölddel repülünk, és négy mérföld magasan vagyunk. – Kösz, hogy ezt megosztotta velem! – Van egy régi repülős mondás – mondta Percey. – Szent Péter nem számolja a levegőben töltött óráinkat, a földieket viszont duplán veszi. – Ez jó! – mondta Bell. – A nagybátyám is mondogatott valami hasonlót. Csakhogy ő a horgászatról beszélt. Százszor inkább az ő verziója, mint a magáé. Bocs! Ezt nem személyeskedésnek szántam…

Harmincegyedik fejezet

A harmincharmadik a 45 órából

Férgek… Stephen Kall izzadtan állt a kubai-kínai étterem mocskos mosdójában. Sikálta a kezét, hogy mentse a lelkét. A férgek másztak, rágtak, özönlöttek… Eltakarítani őket… Eltakarítani mindet! Katona… Uram, elfoglalt vagyok, uram! Kato… Sikálni, sikálni, sikálni! Lincoln, a Féreg engem keres! Bárhová néz Lincoln, a Féreg, ott férgek bukkannak fel. Takarodjatok!

A kefe csak repült, surrogott, oda-vissza járt, míg a körömágyak már vérezni kezdtek. Katona, az a vér bizonyíték lehet. Nem hagyhatod… Takarodj! Megszárította a kezét, megragadta a Fender gitártokot meg a könyvszatyrot, és kiment az étterembe. Katona, a kesztyűd… Az ijedt pincérek a kezét bámulták, és a zavart arckifejezését. – Férgek – motyogta Stephen magyarázatként az egész étteremnek. – Kibaszott férgek. – Aztán kivonult az utcára. Végigsietett a járdán, és próbált megnyugodni. Arra gondolt, hogy mit is kell tennie. Természetesen meg kell ölnie Jodie-t. Meg kell ölni, meg kell, meg kell… Nem csak azért, mert áruló, hanem azért, mert túl sokat mondott el neki… És ezt mi a francért tetted, katona? …magáról. És meg kell ölnie Lincolnt, a Férget is, mert… mert ha nem így tesz, a férgek elkapják. Meg kell ölni, meg kell, meg kell… Figyelsz rám, katona? Figyelsz rám? Ennyi volt az összes hátralévő feladata. Aztán itthagyhatja a várost. Visszamehet Nyugat- Virginiába. Vissza a hegyek közé. Lincoln halott. Jodie halott. Meg kell ölni, meg kell, meg kell… Semmi más nem tartotta már ezen a helyen. Ami pedig a Feleséget illeti – az órájára pillantott. Hét óra múlt. Hát, a nő valószínűleg már meg is halt.

– Golyóálló. – Azok ellen a golyók ellen? – kérdezte Jodie. – Hiszen azt mondta, hogy robbannak! Dellray megnyugtatta, hogy a mellény elég biztonságos. Vastag kevlar, acéllemezzel. Tizenegy kilót nyomott, és Rhyme egyetlen zsarut sem ismert a városban, aki ilyent viselt, viselhetett volna. – De mi van, ha a fejemre céloz? – Sokkal jobban akar engem, mint magát – mondta neki Rhyme. – És honnan fogja tudni, hogy itt vagyok? – Na, mégis honnan? – csattant fel Dellray. – Elmondom neki! Az ügynök feszesre húzta Jodie-n a mellény szíjait, és rádobott egy széldzsekit is. A csöves megfürdött – némi rábeszélés után –, és kapott tiszta ruhákat is. A nagy tengerészkék dzseki kicsit lógott rajta, de a mellény fölött kifejezetten atletikus alkatúvá változtatta. A fickó megpillantotta magát a tükörben – a lesikált, újrafényezett önmagát –, és elmosolyodott, először a megismerkedés óta. – Oké! – mondta Sellitto a két álruhás ügynöknek. – Vigyétek a belvárosba! Az ügynökök kiterelték a csövest az ajtón. Miután távoztak, Dellray Rhyme-ra nézett, aki biccentett. A nyakigláb ügynök felsóhajtott, és kinyitotta a mobilját. Felhívta a Hudson Air Charters irodáját, ahol egy másik ügynök már várta a hívást. Az FBI technikusai megtalálták a poloskát a reptértől nem messze levő elosztódobozban, és tényleg a Hudson Air vonala volt az, amit lehallgattak. Az ügynökök azonban nem vették ki onnan – mi több, Rhyme ragaszkodott hozzá, hogy ellenőrizzék, működik-e, s még a gyenge elemeket is kicserélték benne. Az igazságügyi szakértő erre a szerkezetre alapozta következő csapdáját. Párszor kicsengett a telefon, majd felvették. – Mondale ügynök – szólalt meg a mély hang. Mondale persze nem Mondale volt, és egy előre megírt forgatókönyv szerint beszélt. – Mondale – mondta Dellray, aki a hangja alapján most éppen liliomfehér volt, és connecticuti felsőbb osztálybeli. – Wilson ügynök vagyok, Lincoln házából hívlak. (Direkt nem Rhyme-ot mondtak; a Táncos Lincolnként ismerte.) – Ma helyzet a reptéren? – Biztonságos.

– Remek. Figyelj, volna egy kérdésem. Dolgozik velünk egy tégla, Joe D’Oforio. – Ő volt az, aki… – Igen. – …átállt? Vele dolgozol? – Aha – mondta Wilson, vagyis Fred Dellray. – Seggfej, de együttműködik. El kell fuvaroznunk a szálláshelyére, meg vissza. – Ma francnak? – Egyezséget kötött. Feldobja ezt a gyilkost, és Lincoln beleegyezett, hogy elhozhatja pár cuccát az odújából. Egy régi metróállomás… Mindegy, a lényeg, hogy nem konvojban megyünk. Csak egy kocsi lesz. Azért hívtalak, mert kéne egy jó sofőr. Volt valaki, akivel szívesen dolgoztál, ugye? – Sofőr? – Abban a Gambino-ügyben… – Aha… várj egy percet, jaj, hogy is hívták? Elhúzták a dolgot. Rhyme-ot, mint mindig, most is lenyűgözte Dellray teljesítménye. Bárkivé akart is változni, nem ismert akadályt. Az úgynevezett Mondale ügynök – aki megérdemelte volna a legjobb mellékszereplőnek járó Oscart – végre folytatta. – Ja megvan! Tony Glidden. Nem, Tommy. Arra a szőke csávóra gondolsz, ugye? – Igen, ő az. Rá lenne szükségünk. Elérhető? – Nem. Phillie-ben van. Annál az autóeltérítős ügynél. – Phillie. A fene! Húsz percen belül mennünk kell. Nem várhatunk többet. Hát, akkor majd én lezavarom. De az a Tommy! Ő aztán… – Tud ám vezetni a faszikám! Két sarok alatt képes eltűnni bárki elől. Hihetetlen alak! – Nagy hasznomra lenne most. Na mindegy, kösz, Mondale! – Viszlát! Rhyme hunyorított; ami nyomoréknyelven egy tapsviharral volt egyenértékű. Dellray megszakította a vonalat, és lassan, hosszan kifújta a levegőt. – Na, majd meglátjuk. Majd meglátjuk! Sellitto optimista volt: – Már a harmadik alkalommal cserkésszük a szemetet. Most meg kell csípnünk! Lincoln Rhyme ugyan nem hitte, hogy ez volna az igazságszolgáltatás alaptörvénye, de azért biccentett. – Reménykedjünk!

Stephen Kall egy lopott kocsiban ült, Jodie búvóhelyének közelében, és nézte, ahogy a szövetségiek szedánja megáll a járda mellett. Kiszállt belőle Jodie, meg két civil ruhás ügynök, és a tetőket fürkészték. Jodie berohant, és öt perc múlva visszamenekült a kocsihoz, két batyuval a hóna alatt. Stephen nem látott fedezést, követőkocsit. Amit a telefonon hallott, igaznak bizonyult. Besodródtak a forgalomba, ő pedig utánuk indult, és közben arra gondolt, hogy nincs még egy olyan hely a világon, mint Manhattan, ahol bárkit lehet követni anélkül, hogy az illető észrevenné. Ezt Iowában vagy Virginiában nem tudta volna megtenni. A jelöletlen kocsi fürgén haladt, de Stephen is jó sofőr volt, és könnyedén követte őket a felső városrész felé. A szedán lelassított, amikor a Central Park nyugati kapujához értek, és elhaladt egy ház mellett a Hetvenediken. A ház előtt két fickó állt – utcai ruhát viseltek, de lerítt róluk, hogy rendőrök. Egy jelzést adtak le egymásnak – valószínűleg azt, hogy minden tiszta – a rendőrök és a szedán sofőrje. Tehát ez az. Itt él Lincoln, a Féreg! A kocsi továbbhajtott észak felé. Stephen is ezt tette egy darabon, aztán hirtelen leparkolt, kiszállt, és a fák közé sietett a gitártokkal. Tudta, hogy a ház környékét őrzik, ezért hangtalanul mozgott. Mint egy szarvas, katona! Igen, uram!

Eltűnt a bokrok között, majd visszafelé indult a házhoz. Talált is a közelben ideális lövészhelyet egy kövecses lejtőn, egy virágzó orgonabokor alatt. Kinyitotta a tokot. A Jodie-t szállító kocsi most már dél Yale haladt, majd megállt a ház előtt. Stephen felismerte a hagyományosnak mondható elterelő taktikát – élesen visszakanyarodtak a forgalomba, és gyors tempóban hajtottak a házhoz. Figyelte, ahogy a két zsaru kimászik a szedánból, körülnéz, és kitessékeli a kocsiból a nagyon riadt Jodie-t. Stephen lecsatolta a teleszkópról a védősapkát, és megcélozta az áruló hátát. Hirtelen egy fekete autó hajtott el a ház előtt, és Jodie megijedt tőle. Szeme elkerekedett, otthagyta a zsarukat, és berohant a ház melletti sikátorba. Kísérői megperdültek, és rögtön a fegyverük után kaptak. A kocsit nézték, amitől a csöves megijedt. Látták, hogy csak négy latin-amerikai lány ül benne, s rájöttek, hogy hamis riadó. A zsaruk nevettek. Az egyikük Jodie után kiáltott. De Stephent most nem a kis ember érdekelte. Nem kaphatta el egyszerre Jodie-t és a Férget is, márpedig most Lincoln az, akit meg kell ölnie. Érezte a késztetést. Egyfajta éhség volt, kényszer, mint a kézmosás. Hogy meglője az arcot az ablakban, hogy megölje a férget. Muszáj, muszáj… A teleszkópon át a ház ablakait kezdte fürkészni. És megvolt! Lincoln, a Féreg! Szinte áramütés rázta meg Stephen egész testét. Olyan volt, mint a reszketés, amit akkor érzett, amikor Jodie lába hozzáért… csak ezerszer erősebb. Gyakorlatilag levegő után kapott az izgalomtól. Valamilyen oknál fogva Stephen nem is csodálkozott rajta, hogy a Féreg nyomorék. Mi több, valójában ettől volt olyan biztos benne, hogy az elektromos tolókocsiban ülő jóképű fickó nem más, mint Lincoln, a Féreg. Mert Stephen úgy hitte, hogy csakis egy rendkívüli ember nyomozhat ilyen ügyesen utána. Valaki, akit nem köt le a mindennapi élet sok nyűge. Valaki, akinek a teljes lénye az elméje. A férgek egész nap mászkálhatnak Lincoln testén, és ő még csak meg sem érzi. Befurakodhatnak a bőre alá, és arról sem tud. Immúnis velük szemben. Stephen gyűlölte a sebezhetetlensége miatt. Tehát az arc a virginiai Alexandriában… nem Lincoln volt. Vagy mégis? Ne gondolj már erre! Hagyd abba! A férgek elkapnak, ha nem hagyod ezt abba! A robbanótöltetek a tokban voltak. Betöltött egyet, és ismét fürkészni kezdte a szobát. Lincoln, a Féreg beszélt valakihez, akit Stephen nem látott. A szoba, amely az első szinten volt, valamiféle kutatóhelyiség lehetett. Stephen monitort látott meg más eszközöket. Stephen maga köré vette a hurkot, arcát a puska oldalához szorította. Hűvös, párás volt az este. A levegő páratartalma magas – könnyedén megtarthatja a robbanótöltényt. Nincs szükség korrekcióra, mivel a célpont csak nyolcvan méterre van. Kibiztosítani, belégzés, kilégzés… Fejlövés. Innen könnyen megoldható. Légzés… Ki-be, ki-be, ki-be. A célkereszten át Lincoln, a Féreg fülére fókuszált, miközben ő a számítógép monitorát nézte. A ravaszra nehezedő nyomás erősödött. Légzés. Ez is olyan, mint a szex. Elélvezni, kemény bőrt érinteni… Keményen. Keményebben. Aztán Stephen meglátta. Nagyon halvány részlet volt – egy aprócska egyenetlenség Lincoln, a Féreg ingujján. De nem ránc volt, hanem torzítás. Ellazította mutatóujját a ravaszon, és egy percig a teleszkópban látható képet fürkészte. Nagyobb felbontásra állította a Redfield teleszkópot. A képernyőn látható szövegre fókuszált. A betűk fordítva voltak. Egy tükör! Egy tükörképre célzott! Újabb csapda! Stephen lehunyta a szemét. Majdnem elárulta a helyzetét. Nyálkásság! Özönlöttek a férgek, fulladozott tőlük. Körülnézett. Tudta, hogy legalább tucatnyi kutató- és felderítőegység rohangál a

parkban Big Ears hiperérzékeny fülhallgatóval, s csak arra várnak, hogy pontosan bemérhessék a helyet, ahonnan leadja a lövést. Célba vennék a Starlight lámpával felszerelt M-16-os puskákkal, és kereszttűzbe kerülne. Zöld lámpa az öléshez. Nem szólítják fel megadásra. Fürgén, de hang nélkül leszerelte a teleszkópot a puskáról, reszketett a keze, miközben eltette a fegyvert és a szereléket a gitártokba. Küzdött a hányinger, a nyálkásság ellen. Katona… Uram, menjen innen, uram! Katona, mi a fenét… Uram, bassza már meg, uram! Stephen a fák között egy ösvényhez ért, majd azon továbbhaladva könnyed léptekkel kelet felé vette az irányt. Igen, most még biztosabb volt benne, hogy meg kell ölnie Lincolnt, a Férget. Új tervre volt szüksége. Egy óra kell csak vagy kettő, hogy gondolkodjon, hogy kitalálja, hogyan tovább. Hirtelen lefordult az ösvényről, s egy hosszú percig csak állt a bokrok között és hallgatózott, figyelt maga köré. Félhettek, hogy gyanút fog, ha a parkot elhagyatottan találja, ezért nem zárták le a bejáratokat. Itt követték el a hibát. Stephen megpillantott egy csapatnyi korabeli férfit – öltözetük alapján yuppik voltak, mind pulcsit, melegítőt viseltek. Teniszütőtokot lóbáltak, hátizsákkal a vállukon az Upper East Side felé tartottak. Menet közben hangosan beszélgettek. Hajuk még csillogott a zuhanytól, amit a közelben levő atlétikai klubban ejthettek meg. Stephen várt, amíg elhaladtak előtte, aztán mögéjük csapódott, mintha ő is a csapathoz tartozna. Szélesen rávigyorgott az egyik fiatalemberre. Ruganyos léptekkel, a gitártokot lóbálva követte őket az alagúthoz, amely az East Side-ra vezetett.

Harminckettedik fejezet

A harmincnegyedik a 45 órából

Alkony. Percey Clay, aki ismét a Learjet bal oldali ülésében ült, megpillantotta maga előtt Chicago halvány fényeit. A chicagói központ leirányította őket tizenkétezer lábra. – Megkezdem az ereszkedést – jelentette ki Percey, majd babrált valamit a szelepeken. – ATIS. Brad beállította rádióját az automatizált reptéri információs frekvenciára, és elismételte, amit a gépi hang közölt: – Chicagói információ, rendben. Tiszta idő. Szél háromnál kettő öt zéró. Hőmérséklet tizenegy fok. Magasságmérő harminc pont egy egy. Brad beállította a magasságmérőt, Percey pedig közben beleszólt a mikrofonba: – Chicago leszállásirányító, itt a Lear 695 Foxtrott Bravó. Tizenkétezer lábon közeledünk. Irányunk kettő nyolc zéró. – Jó estét, Foxtrott Bravó! Ereszkedjen, és tartsa az egy zéró ezret! Várja a koordinátákat a jobb oldali huszonhetes leszállópályára! – Értettem. Ereszkedés tízre, tartani. Koordináták, kettő hét bal. 95 Foxtrott Bravó. Percey nem volt hajlandó lenézni. Valahol alattuk és előttük terült el férje és a repülőgépe síija. Nem tudta, hogy az O’Hare jobb oldali huszonhetes leszállójára irányították-e őt is, de valószínű volt, hogy igen, így az ATC Edet is pontosan ugyanazon a légifolyosón vitte le, mint most őket. Talán éppen itt kezdte el őt hívni…

Ne! Ne gondolj erre, parancsolta magának. Vezesd a repülődet! Halkan, nyugodtan szólalt meg: – Brad, a leszálláshoz a jobb oldali huszonhetes leszállót kell megközelítenünk. Kérlek, ellenőrizd a ráfordulás szögét, és jelezd a szükséges magassági adatokat! Amikor ráfordulunk a pályára, mondd a sebességet, a süllyedést és a szöget is. Figyelmeztess, ha az ereszkedésünk gyorsabb, mint ezer láb percenként! A kört kilencvenkét fokban tesszük meg. – Értettem. – Szárny tíz fok. – Szárny tíz, tíz, zöld. A rádió recsegve megszólalt: – Lear 95 Foxtrott Bravó, forduljon balra, irány kettő négy zéró, ereszkedjen négyezerre, és tartsa! – 95 Foxtrott Bravó, tízről négyre ereszkedünk. Irány kettő négy zéró. Percey igazított a szelepeken, mire a gép kissé egyenletesebben kezdett haladni. A motorok csikorgó hangja elhalt, és az asszony hallotta a levegő zúgását, amely olyan volt, mint amikor a szél befúj a hálószobába egy nyári estén a nyitott ablakon át. Percey hátraüvöltött Bellnek: – Most következik az első leszállása egy Learben. Meglátjuk, le tudom-e úgy tenni a gépet, hogy ne löttyenjen ki a kávéja! – Csak azt kérem, hogy egy darabban éljünk le! – mondta Bell, s olyan szorosra kötötte a biztonsági övet, mintha bungee jumping ugrásra készülne.

– Semmi, Rhyme. A szakértő undorodva lehunyta a szemét. – Nem hiszem el. Egyszerűen nem hiszem el. – Elment. Ott volt, ebben egészen biztosak. De a mikrofonok egy pisszenést sem kaptak el. Rhyme felnézett a nagy tükörre, amit Thommal hozatott be a szobába. Azt várták, hogy a robbanótöltények majd belecsapódnak. A Central Park dugig volt Haumann és Dellray akciósaival, akik csakis a lövésre vártak. – Hol van Jodie? – kérdezte Rhyme. Dellray felkuncogott: – A sikátorban bujkál. Látott egy elsuhanó autót, és megijedt. – Milyen autót? – érdeklődött Lincoln. Az ügynök hahotázott: – Ha tényleg a Táncos volt benne, akkor sikerült átváltoznia négy kövér Puerto Ricó-i lánnyá. A kis szarházi azt mondta, addig nem jön elő, míg le nem kapcsoltatjuk a közvilágítást a ház előtt. – Hagyjátok! Majd visszajön, ha elkezd fázni. – Vagy azért, hogy megkapja a pénzét – tette hozzá Sachs. Rhyme elkomorodott. Keserűséget érzett, amiért ez a trükkje sem vált be. Hibázott volna? Vagy a Táncos birtokol valami misztikus érzéket? Hatodik érzéket? Ez a gondolat taszította Lincoln Rhyme-ot, a tudóst, de nem zárhatta ki teljesen. Végül is még a NYPD is használ időnként médiumokat. Sachs az ablak felé indult. – Ne! – mondta neki Rhyme. – Még mindig nem lehetünk benne biztosak, hogy elment. Sellitto arrébb állt az ablaktól, és behúzta a függönyt is. Furcsamód sokkal ijesztőbb volt nem tudni, hogy pontosan hol van a Táncos, mint azt gondolni, hogy egy nagy puskát fog rájuk alig száz méterről. Ekkor csörrent meg Cooper telefonja. A technikus fogadta a hívást. – Lincoln, a szövetségi labor az. Átböngészték az ismert robbanóanyagok adatbázisát. Azt mondják, van egy lehetséges egyezés a latexszel. – Mit mondanak? Cooper egy percig figyelmesen hallgatta az ügynököt. – Nem találtak egyezést a speciális gumival, de azt mondják, nem sokban különbözik attól, amit az atmoszferikus nyomásérzékelős detonátoroknál használnak. Adva van egy ballon, telve levegővel.

Amikor a repülő fölemelkedik, a lufi a nyomáscsökkenés miatt kitágul, majd egy bizonyos magasságnál megnyom egy gombot a bomba oldalán. Beélesíti a szerkezetet. A bomba felrobban. – De ezt a bombát időzítővel robbantották fel! – Csak a latexről beszéltek. Rhyme a zacskóra nézett, amelyben a bomba maradványai voltak. Tekintete megakadt az időzítőn, és felötlött benne: miért van ilyen tökéletes állapotban? Mert a Táncos a fémlemez mögé szerelte fel. De igazából tehette volna bárhová, akár a plasztikba is nyomhatta volna, és akkor mikroszkopikus darabkákra esik szét a robbanás után. Az időzítő épen maradása először a hanyagság jelének tűnt. De most gyanút fogott. – Mondd neki, hogy ez a gép akkor robbant fel, amikor ereszkedett – mondta Sachs. Cooper továbbította a megjegyzést, aztán figyelt. Felnézett. – Azt mondják, ez csak felépítésbeli variáció. Ahogy a gép felfelé megy, a ballon megnyom egy gombot, ami beélesíti a bombát; amikor ereszkedik, a ballon összemegy, és rövidre zárja a szerkezetet, ami ekkor fel is robban. – Az időzítő is csapda volt! – suttogta Rhyme. – Éppen azért tette a fémlap mögé, hogy egyben maradjon. Így azt hittük, időzített bomba volt, pedig valójában atmoszferikus nyomással vezérelte! Milyen magasan volt Carney gépe a robbanáskor? Sellitto átfutotta a jelentést. – Éppen ötezer láb alá ereszkedett. – Tehát akkor kapcsolt be, amikor a Mamaroneckről felszállva ötezer láb fölé emelkedtek, és akkor robbant, amikor ötezer alá ereszkedtek Chicagónál – összegezte Rhyme. – Miért ereszkedés közben? – kérdezte a nyomozó. – Hogy a gép messzebb legyen tőle? – találgatta Sachs. – Pontosan – mondta Rhyme. – így a Táncosnak több esélye volt elmenekülni a reptérről a robbanás előtt. – De – szólt közbe Cooper – miért bajlódott azzal, hogy elhitette velünk: időzített bombát telepített és nem másmilyet? Rhyme látta, hogy Sachs is olyan gyorsan rájött a válaszra, mint ő. – A francba! – kiáltotta. Sellitto még nem kapcsolt: – Mi az? – Azért vacakolt, mert így a bombaszakértők időzített bomba után kutattak Percey gépén ma este. Az időzítő hangját keresték. – Ami annyit jelent – köpte Rhyme –, hogy Percey és Bell is egy atmoszferikus bombával utazik együtt!

– Süllyedés ezerkétszáz láb percenként! – jelentette Brad. Percey finoman igazított a botkormány állásán, hogy lassítsa az ereszkedést. Átértek az ötezer- ötszáz lábas határon. Ekkor hallotta meg. Furcsa, ciripelő hang volt. Sosem hallott még ilyet, legalábbis nem egy Lear 35A-ban. Olyasmi volt, mint egy figyelmeztetőjelzés, csak távoli. Percey végigfutotta a kijelzőket, de sehol sem látott vörös vészjelzést. A ciripelés megismétlődött. – Ötezer-háromszáz láb – mondta Brad. – Mi ez a zaj? A furcsa hang váratlanul abbamaradt. Percey vállat vont. Egy pillanat múlva egy hang üvöltött rá a háta mögül. – Húzza fel! Emelkedjen magasabbra! Gyerünk! Roland Bell forró leheletét érezte az arcán. Ott guggolt mellette, telefonnal a fülén.

– Bomba van a gépen! Atmoszferikus nyomáselvű! Ötezer lábon robban! – De még fölötte… – Tudom. Húzza fel! Fel!

Percey felkiáltott: – Tolóerő kilencvennyolc százalékra! Brad, mondd a magasságot! Brad habozás nélkül előretolta a szelepvezérlőket. Percey tíz fokkal megemelte a Lear orrát. Bell hátraesett, és a padlón landolt, nagy huppanás kíséretében. – Ötezer-kettő… öt egy öt… öt kettő, öt három, ötezernégy... ötezer-nyolc. Hatezer láb. Percey Clay sokéves pilótái gyakorlata során még sosem jelentett vészhelyzetet. Egyszer volt egy „pan-pan” – veszélyes, javítható helyzet –, amikor egy szerencsétlen sorsú pelikáncsapat úgy döntött, éppen az ő kettes hajtóművében hajt végre öngyilkosságot, és eltorlaszolták a propellercsövet. De most, pályafutása során először a következő üzenettel fordult a légi irányításhoz: – May-day, may-day, Lear 695 Foxtrott Bravó! – Hallgatom, Foxtrott Bravó! – Figyelmeztetés, chicagói földi torony! Valószínűleg bomba van a fedélzeten. Azonnali zöld utat kérünk tízezer lábra, és olyan repülési tervet, hogy ne kerüljünk lakott övezet fölé! – Értettem, 95 Foxtrott Bravó! – mondta az ATC irányító nyugodtan. – Hm, tartsa a jelenlegi kettő négy zéró irányt! A tízezer láb tiszta. Minden gépet elirányítunk maguk körül… A transzponder kódját váltsa hét hét zéró zéróra és hápogjon! Brad nyugtalanul Perceyre pillantott, miközben átállította a kibocsátott radarjelüket – arra a kódra, amely automatikusan figyelmeztető jelzést adott le a közelben minden radarnak, és tudatta, hogy a Foxtrott Bravó bajban van. A hápogás azt jelentette, hogy megkülönböztető jelet adnak le a transzponderrel, így ATC-nél és más gépeken is mindenki tudhatja, hogy pontosan melyik pötty jelzi a Lear helyzetét. Percey hallotta, hogy Bell tovább beszél a telefonba: – Az egyetlen ember rajtam és Perceyn kívül, aki a gép közelébe férhetett, Ron Talbot volt, az ügyvezető… és minden személyeskedés nélkül a fiúk meg én árgus szemekkel figyeltük minden mozdulatát, folyton a nyakán lógtunk munka közben. Ja, meg volt az a fickó, aki valami motoralkatrészt hozott. Greenwichből, a Northeast Aircraft Distributors nevű cégtől. De őt is alaposan ellenőriztem. Még az otthoni számát is megkerestem, és felhívattam vele a feleségét, hogy biztosan tudjuk, tényleg az-e, akinek mondja magát. – Bell egy percig még hallgatott, aztán letette a telefont. – Majd visszahívnak minket. Percey Bradre, majd Bellre pillantott, aztán visszatért a feladatához, vagyis a repülőgép vezetéséhez. – Üzemanyaggal hogy állunk? – kérdezte a segédpilótától. – A vártnál kevesebb fogyott. Jó volt a hátszél. – Elvégezte a számításokat. – Százöt percre elég még. Percey megköszönte Istennek meg a sorsnak, még a megérzéseinek, hogy úgy döntött, nem tankolnak Chicagóban, hanem eleget visznek, amivel eljuthatnak Saint Louisba – és pluszban ott volt még az FAA által éjszakára előírt negyvenöt percnyi adag. Bellnek ismét megcsörrent a telefonja. Figyelt, felsóhajtott, aztán Perceyhez fordult: – Az a Northeast nevű cég hozta a tűzoltópatront? – A francba, hát abba rejtette? – Nagyon úgy fest. A szállítókocsi defektet kapott rögtön azután, hogy elhagyta a raktárt, és elindult magukhoz. A sofőrt ez úgy húsz percre lekötötte. A connecticuti járőr éppen most talált valami maszatot a bokrok között, a defekt helyszínétől nem messze, ami nagyon széndioxod-habnak látszik. – Az Isten verje meg! – Percey önkéntelenül is a motor felé pillantott. – És ráadásul én magam illesztettem be azt a szart. – Rhyme a hőről kérdez – mondta Bell. – Nem robbanthatja fel a bombát? – Vannak részek, amik melegek, vannak, amik nem. A patron környéke speciel nem meleg. Bell ezt elmondta Rhyme-nak, majd visszafordult a nőhöz: – Mindjárt hívja magát egyenesben. Egy pillanat múlva Percey már hallotta is a rádióból az uni-com hívásokra jellemző kattanást. Lincoln Rhyme volt az. – Percey, hall engem?

– Igen. Ez a seggfej most jól megcsinálta, mi? – Hát igen! Mennyi időt tudnak még a levegőben tölteni? – Egy és háromnegyed órát. Körülbelül. – Oké, oké – mondta a szakértő. Kis szünet. – Rendben van… el tud jutni a motorhoz belülről? – Nem. Újabb szünet. – Ki tudná valahogy oldani az egész motort? Nem tudná kidobni a gépből? – Belülről ez nem megy. – Tudna tankolni a levegőben? – Ezzel a géppel nem lehetséges. – Tudna elég magasra repülni ahhoz, hogy lefagyassza a bombaszerkezetet? – kérdezte Rhyme. A nő elképedt azon, hogy milyen gyorsan dolgozik a szakértő agya. Ezek a dolgok neki eszébe sem jutottak. – Talán. De még vészhelyzeti süllyedéssel, vagyis fejjel lefelé zuhanva is legalább nyolc-kilenc percbe telne lejutni. Nem hinném, hogy bármilyen bombaalkatrész fagyos maradna addig. A Mach- turbulencia pedig valószínűleg darabokra szedne bennünket. Rhyme folytatta: – Oké, és mi lenne, ha maguk elé menne egy gép, és pár ejtőernyőt dobnának hátra? A nő első gondolata az volt, hogy sosem hagyná el a repülőjét. De a reális válasz – amit Rhyme-nak is mondott –, hogy a Lear 35A felépítése, ajtajainak, szárnyainak és motorjainak helyzete, valamint a sebesség miatt kizárt, hogy bárki kiugorhatna a gépből úgy, hogy rögtön meg ne halna. Rhyme egy percig ismét hallgatott. Brad nagyot nyelt, s izzadó tenyerét az élre vasalt nadrágba törölte. – Apám! Roland Bell előre-hátra hintázott. Reménytelen, gondolta Percey, s a szürkéskék, zavaros kinti homályt bámulta. – Lincoln! – kérdezte Percey. – Ott van még? Hallotta a férfi hangját. Valakit a laborba hívott – vagy a hálószobába. Ingerülten utasította az illetőt: – Nem azt a térképet! Tudod, melyiket kérem! Minek kellene nekem porit az? Nem, nem… Csend. Ó, Ed, gondolta Percey. Az életünk mindig párhuzamos szálon futott. És most talán a halálunk is. De a legjobban Roland Bell miatt aggódott. Elviselhetetlen volt a gondolat, hogy árván maradnak a gyerekei. Aztán Rhyme ismét jelentkezett: – A maradék üzemanyaggal meddig tud eljutni? – A leghatékonyabb tolóerő-beállításokkal… – Bradre nézett, aki éppen beütötte az adatokat. – Ha van magassági rásegítés, nyolcszáz mérföldre futja. – Van egy ötletem – mondta Rhyme. – El tudnak jutni Denverig?

Harmincharmadik fejezet

A harminchatodik a 45 órából

– A reptér ötezer-egyszáznyolcvan láb magasan fekszik – mondta Brad, aki a denveri nemzetközi reptér információs kiadványát nézte át. – Körülbelül ebben a magasságban voltunk Chicagónál, és nem robbantunk fel. – Milyen messze van? – kérdezte Percey. – Jelenlegi helyzetünktől kilenc zéró kettő mérföldre.

Percey csak pár másodpercig mérlegelt, aztán döntött. – Megpróbáljuk! Adj egy körülbelüli irányértéket, amíg megkapjuk a VOR-t. – Aztán a rádióhoz fordult. – Megpróbáljuk, Lincoln! Az üzemanyagtéma rázós lesz. Most sok a dolgunk, majd jelentkezünk. – Rendben! Brad szemügyre vette a térképet, aztán a repülési naplót. – Forduljunk balra, kettő hat hat irányba! – Kettő hat hat – ismételte Percey, majd hívta az ATC-t. – Chicagói központ, itt a 95 Foxtrott Bravó. A denveri nemzetközi reptérre tartunk. A helyzet az… hogy egy atmoszferikus bomba van a fedélzeten. Ötezer láb magasságnál feljebb kell földet érnünk. Sürgősen kérjük a denveri út koordinátáit! – Értettem, Foxtrott Bravó! Egy perc, és meglesz. – Chicagói torony, kérem, adja meg az útközben várható időjárási tényezőket is! – kérte Brad. – Most éppen egy magas légnyomású áramlat halad át Denver felett. Tízezer láb magasan a szembeszél tizenöt és negyven csomó között változhat, míg huszonötezer lábon meghaladhatja a hatvan, hetven csomót is. – Au! – motyogta Brad, s ismét lázas számításokba fogott. Egy perc múltán meg is volt az eredmény. – Az üzemanyag ötvenöt mérfölddel Denver előtt el fog fogyni. – Le tudná tenni az autópályán? – kérdezte Bell. – Nagy lángcsóvák kíséretében igen – mondta Percey. – Foxtrott Bravó, készen áll a VOR-adatok lejegyzésére? – kérdezte az ATC. Miközben Brad lejegyezte a koordinátákat, Percey kinyújtózott, és az ülés fejtámlájához dörzsölte a fejét. A mozdulat ismerősnek tűnt neki, és rájött, hogy Lincoln Rhyme ugyanezt csinálta a hatalmas ágyban. A kis beszédre gondolt, amit előadott neki. Komolyan is gondolta, csak akkor még maga sem érezte a szavak súlyát. Hogy valójában mennyire függnek a törékeny fém és műanyag daraboktól. És talán éppen ezek miatt fognak meghalni. A sors vadász… Ötvenöt mérföld hiány. Mit tehetnek? Az ő elméje miért nem olyan összetett, mint Rhyme-é? Miért nem jut eszébe semmi, amivel üzemanyagot spórolhatna? Magasabban kevesebb üzemanyag fogy. Akkor is kevesebb üzemanyag kell, ha könnyebbek. Ki tudnak dobni valamit a gépből? A szállítmány? Az U.S. Medical rakományának súlya pontosan 239 kilogramm. Ezzel is spórolhatnak pár mérföldet. De miközben ezt átgondolta, tudta, hogy sosem tenné. Ha van rá egy csepp esély is, hogy megmentse az utat és a társaságot, akkor azt meg is teszi. Gyerünk, Lincoln, gondolta, adj valami tippet! Adj ötletet… Felidézte a férfi szobáját, azt, ahogy mellette ült, és eszébe jutott a hím sólyom – amely az ablakpárkányon állt peckesen. – Brad – szólalt meg hirtelen. – Mennyi a vitorlázó arányszámunk? – Egy Lear 35A-é? Fogalmam sincs. Percey repült már Schweizer 2-32-es vitorlázó repülővel. A gép első prototípusát 1962-ben építették, és még mindig ez volt a mérvadó a területen. Süllyedése csak 120 láb percenként. Súlya hatszázötven kilogramm. A Lear, amiben ültek, hét tonnát nyomott. De minden repülő tudott vitorlázni, meg ez is. Eszébe jutott az Air Canada egyik 767-es gépének esete, pár évvel korábbról – a pilóták még ma is emlegették. A jumbo-jetből kifogyott az üzemanyag, köszönhetően a számítógép hibájának és emberi mulasztásnak. Negyvenegyezer láb magasan mindkét motorból kiégett az üzemanyag, s a gép egy 143 tonnás vitorlázóvá változott. A kényszerleszállás során egyetlen ember sem halt meg. – Nézzük csak! Milyen lehet a süllyedésünk leállt motorral? – Tarthatnánk a kettőezer-háromszázat, azt hiszem. Ez óránként harminc mérföld per órás zuhanást jelentett. – Oké! Számold ki, hogy mennyit veszítünk, ha égetjük az üzemanyagot, hogy feljussunk ötvenötezer láb magasra?

– Ötvenöt? – kérdezte Brad meglepetten. – Igen. A férfi beütötte a számokat. – A maximális emelkedés negyvenhárom fok, itt lent tehát sokat égetnénk, de ötvenötezres magasságban a hatékonyságunk veszettül megnőne. Visszavesszük a tolóerőt… – Egy motorra állunk át? – Igen. Ezt így meg lehet csinálni. Újabb számokat gépelt be. – Ha így mennénk, az üzemanyag nyolcvan mérfölddel a cél előtt fogyna el. De akkor persze ott lenne a magasság! Percey Clay, aki világéletében ötös volt matekból és fizikából, és kiválóan számolt fejben, gép nélkül is, látta maga előtt a számokat elsuhanni. Kiégés ötvenötön, huszonhármas süllyedés… kicsivel több, mint nyolcvan mérföldet tudnának megtenni a földet érésig. Talán még ennél is többet, ha a szembeszél kegyesen visszavonul. Brad a számológép és a gyors ujjak segítségével ugyanerre a következtetésre jutott. – Azért elég szoros lesz! Isten sem ad mindent biztosra. – Chicagói központ, itt a Lear Foxtrott Bravó. Azonnali zöld utat kérünk ötvenötezres magasságra. Néha muszáj kockáztatni. – Hm, ismételje meg, Foxtrott Bravó! – Magasra kell mennünk. Ötvenötezer lábra. Az ATC irányító hangja szólt közbe: – Foxtrott Bravó, maga Lear 35-ös, ugye? – Igen. – A magassági küszöb negyvenötezer láb. – Ezt tudom, de nekünk muszáj magasabbra menni ennél. – Ellenőrizte mostanában a légmentes zárást? A nyomás elleni védelem az ablakokon és az ajtókon. Ez tartotta össze a gépet, emiatt nem robbant szét nyomás alatt. – Minden rendben – felelte. Azt persze nem tartotta fontosnak megemlíteni, hogy a Foxtrott Bravót pár napja szitává lőtték, és csak aznap délután lett kész a javítása. – Értettem, akkor emelkedhet ötvenötezerre, Foxtrott Bravó – felelte az ATC. S ekkor Percey olyasmit mondott, amit csak kevés, de lehet, hogy egy Lear-pilóta sem nagyon mondott még előtte: – Értettem, tízről ötvenötre emelkedünk. – Tolóerő nyolcvannyolc százalékra – mondta Percey. – Jelezd a magasságot és az emelkedés sebességét negyvennél, ötvennél és ötvenötnél! – Értettem – mondta Brad szelíden. A nő felhúzta a gép orrát, és emelkedni kezdtek. Vitorláztak felfelé. Az égbolt összes csillaga… Tíz perccel később Brad felkiáltott: – Ötvenötezer! Vízszintesbe álltak. Percey számára úgy tűnt, mintha hallaná is a repülőgép hegesztéseinek sóhajait. Gyorsan felfrissítette, amit a magassági manőverezésről tanult. Ha az ablak, amelyet Ron kicserélt, kirobban, vagy elszáll valamelyik légzáró nyomásszelep, a hipoxia öt másodperc alatt kiüti őket – már ha a gép nem robban szét azonnal. Ha maszkot viselnének is, a nyomáskülönbség miatt a vérük azonnal felforma. – Váltás oxigénre. Kabinnyomás tízezer lábra. – Nyomás tízezerre – mondta a másodpilóta. Ez legalább valamennyit csökkenthet a gépre nehezedő borzalmas nyomáson. – Jó ötlet – mondta Brad. – Hogy jutott eszedbe? Majomügyesség…

– Nem is tudom – felelte hangosan. – Üssük ki a kettes motort! Szelepet lezárni, autószelepet kiiktatni! – Lezárva, kiiktatva! – visszhangozta Brad. – Üzemanyagpumpát kikapcsolni, gyújtást levenni! – Pumpa kikapcsolva, gyújtás levéve! Érezte az aprócska bizonytalanságot, amikor a bal oldali tolóerő megszűnt. Percey az oldalkormány ráigazításával ellensúlyozta a kis kilengést. Nem is volt szükség nagy erőfeszítésre. Mivel a motorok a törzs végén kaptak helyet, nem pedig a szárnyakon, az egyik hajtómű kiesése nem befolyásolta túlzottan a repülőgép stabilitását. – Most mit csináljunk? – kérdezte Brad. – Én a magam részéről iszom egy csésze kávét – felelte Percey, majd úgy mászott ki az üléséből, mint a fiús kislányok a játékházból a fa tetején. – Hé, Roland, hogyan is kéri a kávét?

Negyven lélekölő percen keresztül csend volt Lincoln szobájában. Egyetlen telefon sem csörgött. Egyetlen fax sem érkezett. A képernyőn egyszer sem jelent meg az ismerős üzenet: „Önnek levele érkezett.” Aztán végre rezegni kezdett Dellray telefonja. Beszélgetés közben bólogatott, de Rhyme tudta, hogy nem jó hírt kaptak. A férfi bontotta a vonalat. – Cumberland? Dellray bólintott. – Zsákutca. Kall évek óta nem járt arra. Persze a helybéliek még mindig témáznak a kisfiúról, aki egy fához kötözte a mostohaapját, és hagyta, hogy megrágják a férgek. Afféle legendává vált. De a környéken nem maradt egy szál rokon sem. És senki nem tud semmit, vagy senki nem akar tudni semmit. Ekkor csörrent meg Sellitto telefonja. A detektív kinyitotta és beleszólt: – Igen? Egy nyomot, könyörgött Rhyme. Istenem, kérlek, adj egy nyomot! Nézte a zsaru tésztaszerű, sztoikus arcát. Sellitto összecsukta a telefont. – Roland Bell volt az – mondta. – Csak azt akarta, hogy tudjuk: most fogyott ki az üzemanyag.

Harmincnegyedik fejezet

A harmincnyolcadik a 45 órából

Egyszerre három vészjelzés kapcsolt be. Alacsony üzemanyag-szint, alacsony olajnyomás, alacsony motorhőmérséklet. Percey próbált játszani a gép tartásával, hogy egy kis üzemanyagot csöpögtessen a hajtóműbe a csövekből, de. minden cső csontszáraz volt már. Az egyes hajtómű halk kattanással abbahagyta a köhögést és elhallgatott. A pilótafülkére sötétség ereszkedett. Olyan sötét lett, mint egy szekrényben. Ó, ne… Percey nem látott egyetlen műszert, kart vagy gombot sem. Az egyetlen dolog, ami még elválasztotta a tökéletes vakrepüléstől, az a halovány fényfolt volt, ami előttük Denvert jelezte a távolban. – Mi ez? – kérdezte Brad. – Jesszus! Elfeledkeztem a generátorról. A generátorokat a motor hajtotta. Ha nincs motorműködés, nincs elektromosság sem.

– Engedd le a RAT-et – mondta. Brad tapogatózni kezdett a sötétben, s meg is találta a szabályozókart. Meghúzta, mire a kis légturbina kibújt alájuk a gép hasából. Ez egy kis légcsavar volt, amely a generátorhoz csatlakozott. A légcsavart a légáramlat hajtotta, s ezáltal működésre bírta a generátort. Elegendő áram keletkezett a fények és a műszerek működtetéséhez. Nem jutott azonban semmi a szárnyaknak, a futóműnek és a gyorsfékezőnek. Egy perc múltán a fények egy része visszatért. Percey a vertikális sebességmérőt bámulta. Az azt mutatta, hogy percenként háromezer-ötszáz lábnyit süllyednek. Vagyis sokkal gyorsabban, mint ahogy számolták. Úgy ötven mérföld per órás sebességgel zuhantak. Vajon miért, tűnődött. Miért tér el ennyire a valóság a számolt értékektől? Mert a levegő itt ritkább! Ó ennél jóval sűrűbb levegővel számolta a süllyedést. S most, hogy ebbe belegondolt, az is eszébe jutott, hogy Denver körül a légkör még ennél is ritkább lesz. Vitorlázó géppel soha életében nem repült egy mérföld feletti magasságon. Visszább húzta a botkormányt, hogy lassuljon a süllyedés. Az le is esett, percenként kettőezer- egyszázra. De a sebességük is csökkent, méghozzá rohamosan. Ilyen ritka levegőben az átfordulási küszöb alig háromszáz csomó körül lehetett. A botkormány rázkódni kezdett, a műszerek vibráltak. Egy ilyen repülőgépet képtelenség lett volna visszahozni hajtómű nélküli átfordulásból. A koporsóforduló… Előretolta a botkormányt. Ettől megint gyorsabban süllyedtek, de a sebességük megnőtt. Ezt a kis játékot csaknem ötven mérföldön át játszotta. Az ATC mindig jelezte, hol a legerősebb a szembeszél, és Percey próbálta megtalálni a magasság és sebesség tökéletes egyensúlyát – azokat a szeleket, amelyek elég erősek voltak, hogy megfelelő emelőerőt biztosítsanak a Learnek, de nem túl gyorsak, így nem lassították a földhöz képest mért sebességet. Végül Percey – akinek minden karizma sajgott már a gép szinten tartásától – letörölte az arcáról az izzadságot. – Hívd őket, Brad! – Denveri központ, itt a Lear 695 Foxtrott Bravó, tizenkilencezer láb magasan. Huszonegy mérföldre vagyunk a repülőtértől. Sebességünk kettőszázhúsz csomó. Tolóerőnk nincs, és kérnénk a jelenlegi pozíciónkból elérhető lehető leghosszabb leszállópálya koordinátáit. Haladási irányunk kettő öt zéró. – Értettem, Foxtrott Bravó! Már váltuk magukat. Nyomás harminc egész kilencvenöt. Forduljon balra, irány kettő négy zéró. A leszállópálya a bal oldali kettő nyolcas lesz. Tizenegyezer lábon táncikálhat majd. – Értettem, Denver központ! Valami még mindig nyugtalanította. Megint motoszkált valami a fejében. Olyan érzés volt, mint amikor a fekete furgont látta. Mi lehet ez? Csak babona? A tragédiák hármasával jönnek… – Tizenkilenc mérföld a földet érésig. Magasság: tizenhatezer láb – mondta Brad. – Foxtrott Bravó, lépjen kapcsolatba a denveri földi toronnyal! – Az irányító megadta a frekvenciát, aztán még hozzátette: – Tudnak a helyzetükről. Sok szerencsét, asszonyom! Mind magukkal vagyunk! – Jó éjt, Denver! És köszönöm! Brad átállította a rádiót az új frekvenciára. Mi lehet a baj, tűnődött el Percey ismét. Volt valami, amivel nem számolt. – Denver földi irányítás, itt a Lear 95 Foxtrott Bravó. Magasságunk tizenháromezer láb, távolság a leszállópályától tizenhárom mérföld. – Megvan, Foxtrott Bravó! Irány kettő öt zéró. Ha jól tudom, nem működnek a hajtóművek, ugye? – Ez a legnagyobb siklórepülő, amit valaha látott, Denver! – Szárny, futómű irányítható? – A szárnyon nincs fékerő. A futóművet manuálisan engedjük le. – Értettem. Akar kocsikat? – Sürgősségi járművekre gondolt. – Úgy tudjuk, bomba van a fedélzeten. Mindent küldjenek, amijük csak van.

– Értettem. Aztán Percey iszonyodva döbbent rá: a nyomással nem számolt! – Denver földi irányítás – mondta. – Mennyi az atmoszferikus nyomás? – Hm, három zéró pont kilenc hat, Foxtrott Bravó. Az elmúlt percben egy századrésszel feljebb ment. – Emelkedik? – Igen, Foxtrott Bravó. Egy nagyobb magas nyomású légáramlat érkezik éppen. Ne! Ez növeli a bomba körüli nyomásértéket, vagyis a ballon összébb húzódik, mintha valamivel lejjebb járnának, mint ahol valójában vannak. – A büdös francba! – motyogta. Brad rápillantott. – Mennyi volt a nyomásérték a Mamaronecken? – kérdezte Percey. A férfi kikereste az adatot a naplóból. – Huszonkilenc egész hat. – Számold ki, hogy ötezer láb magasan ez mekkora nyomást jelentett, és hasonlítsd ezt össze a harmincegyes értékkel! – Harmincegy? Az nagyon magas! – Éppen afelé közelítünk. A férfi csak bámult rá. – De a bomba… Percey bólintott. – Számold ki, kérlek! A fiatalember biztos kézzel ütötte be a számokat. Felsóhajtott – ez volt az első alkalom, hogy kimutatta aggodalmát. – Az ötezer láb Mamaronecken itt négyezer-nyolcszázötvennek felel meg. Percey ismét előrehívta Bellt. – A helyzet a következő. Nagynyomású levegő közeledik felénk. Mire a leszállópályára érünk, lehet, hogy a bomba már úgy értelmezi, ötezer láb alá ereszkedtünk. Lehet, hogy fel fog robbanni, amikor csak ötven vagy száz lábra leszünk a földtől. – Oké. – A férfi higgadtan bólintott. – Oké. – Nincs fékerő a szárnyon, így gyorsan fogunk landolni, közel kétszáz mérföld per órás sebességgel. Ha a bomba felrobban, oda az irányítás, és becsapódunk. Nem lesz nagy tűz, mert az üzemanyagtartályok csontszárazak. És attól függően, hogy mi lesz előttünk, talán ha elég alacsonyan leszünk, gurulhatunk még egy kicsit, mielőtt pörögni kezdenénk. Nem tehet okosabbat, mint hogy szorosra húzza a biztonsági övet, és lehajtja a fejét. – Rendben – biccentett a férfi, majd kinézett az ablakon. A nő az arcára pillantott. – Kérdezhetek valamit, Roland? – Persze. – Nem ez az első repülőútja, ugye? A férfi felsóhajtott: – Tudja, ha születésétől fogva élete nagy részét Észak-Karolinában tölti, nem sok esélye van az utazgatásra. Ami pedig a New York-i utat illeti, az Amtrak vonatai nagyon kényelmesek ám! – Kis szünetet tartott. – A helyzet az, hogy még sosem voltam magasabban annál, mint ahová egy lift fel tud vinni. – Nem ilyen ám minden út! – mondta a nő. Bell megszorította a vállát. – Ne ejtse le a nyalókáját! – suttogta, majd visszatért az üléséhez. – Oké – mondta Percey, miután belekukkantott a denveri reptérről szóló tájékoztatásba a pilóták kézikönyvében. – Brad, a leszállás éjszakai, látásra hagyatkozó ereszkedés lesz a bal oldali huszonnyolcas leszállópályára. A gépet én fogom irányítani. Te kézzel kiengeded a futóművet, aztán jelzed az ereszkedési arányt, a leszállótól való távolságot és a fölötte lévő magasságkülönbséget is. A valós értéket kérem, és nem a tengerszinthez mértet, valamint a sebességünket. – Percey próbálta

átgondolni, hogy van-e még valami. Nincs hajtómű, nincs szárnyfék, nincs gyorsfék. Nem volt mit mondani. Percey pilótakarrierje során ez volt a legrövidebb leszállás előtti eligazítás. – Még egy utolsó dolog – tette hozzá. – Amikor megállunk, ugorj ki innen, amilyen gyorsan csak tudsz! – Tíz mérföld a leszállóhelyig – mondta a férfi. – Sebesség kétszáz csomó. Magasság kilencezer láb. Lassítani kell az ereszkedésen! Percey felhúzta a botkormányt, mire sebességük drámaian lecsökkent. A műszerek ismét vibrálni kezdtek. Ha átfordulnak, végük van. Botkormány megint előre. Kilenc mérföld… nyolc… Úgy izzadt, mint egy ló. Megtörölte az arcát. A hüvelykujja és a mutatóujja közötti érzékeny részen már vízhólyagok nőttek. Hét… hat… – Öt mérföld a földet érésig, négyezer-ötszáz láb. Sebesség száztíz csomó. Brad meglendítette a kereket, amely automatikusan leengedte a futóművet. A gravitáció is segítette a munkáját, mégis komoly erőfeszítésre volt szükség. Tekintete azonban továbbra is a műszerekre szegeződött, s olyan nyugodt hangon olvasta be az adatokat, mint egy könyvelő az adóbevallást: – Négy mérföld az érkezésig, kifutótól mért magasság háromezer-kilencszáz láb… A nő küzdött az alacsonyabb légrétegekre jellemző rázással, az erős szelekkel. – Futómű kint – mondta Brad. – Három zöld! A sebességük száznyolcvan csomóra csökkent – ez körülbelül kétszáz mérföld per óra volt. Túl gyorsan haladtak. Messze túl gyorsan. Az ellenhajtás nélkül a világ leghosszabb leszállóján is egy perc alatt átsuhantak volna. – Denver földi torony, mennyi a légnyomás? – Három zéró kilenc nyolc – mondta a higgadt ATC irányító. Emelkedik. Percey nagy levegőt vett. A bomba érzékelői szerint a leszállópálya kicsit magasabban volt a tengerszint felett, mint ötezer láb. Vajon mennyire volt precíz a Koporsótáncos, amikor a detonátort készítette? – A futómű lehúz minket. A süllyedésünk kettőezer-hatszáz. Ami vertikálisan körülbelül harmincnyolc mérföldet jelentett óránként. – Túl gyorsan ereszkedünk, Percey – mondta Brad. – A fények előtt fogunk földet érni. Száz méterrel előbb, de az is lehet, hogy kétszázzal. Ezt az ATC irányító is észlelte. – Foxtrott Bravó, húzza magasabbra! Túl alacsonyan jön! Vissza a botkormányt. Sebesség csökken. Átfordulásveszély. Botkormány előre. – Két és fél mérföld a leszállóig, magasság ezerkilencszáz láb. – Túl alacsonyan jön, Foxtrott Bravó! – figyelmeztette ismét az ATC irányító. A nő kinézett az ezüstszín orr felett. Ott volt minden fény – a leszállópálya pulzáló fénye hívogatta őket, ott voltak a taxisáv kék pontfényei, a pálya narancssárga világítása… És voltak olyan fények is, amelyeket Percey még sosem látott leszállás előtt. Több száz villogó fény. Fehér és kék. Az összes sürgősségi jármű a környékről. Fények mindenütt. Az égbolt összes csillaga… – Még mindig túl alacsonyan vagyunk – kiáltotta Brad. – Kétszáz méterrel a pálya előtt fogunk földet érni! Percey izzadó kézzel dőlt előre, s ismét Lincoln Rhyme jutott eszébe – látta maga előtt a székbe kötve, ahogy előrehajtja a fejét, és a számítógépe monitorját fürkészi. – Túl alacsonyan jön, Foxtrott Bravó! – óbégatta az ATC. – Átirányítom a sürgősségi járműveket a leszállópálya előtti területre. – Negatív – mondta Percey makacsul. – Magasság ezerháromszáz láb! – mondta Brad. – Másfél mérföld a leszállásig. Már csak harminc másodpercünk maradt! Mi a fenét lehet még tenni? Ed? Mondj valamit! Brit? Valaki…

Gyerünk, majomügyesség… Mi a francot csináljak? Kinézett a pilótafülke ablakán. A hold fényében látta az elővárosi részt, a várost magát és némi szántóföldet is, de balra nagyobb sivatagos részeket is megpillantott. Colorado a sivatagi állam… Hát persze! Hirtelen balra rántotta a gépet, éles szögben. Bradnek fogalma sem volt, hogy mit csinál a nő, így sorolta az adatokat: – Süllyedés háromezer-kettőszáz, magasság ezer láb, kilencszáz láb, nyolcszázötven… A meghajtás nélküli gép befordítása ugyanis drámaian növeli a süllyedés mértékét. – Foxtrott Bravó, ne forduljon! – szólt az ATC. – Ismétlem, ne forduljon! Nincs elég magasan hozzá! Percey kiegyenesítette a gépet a sivatagos folt felett. Brad felkacagott. – Magasság marad… magasságunk emelkedik, kilencszázon vagyunk, ezer lábon vagyunk, ezerkétszáz láb, ezerháromszáz... nem értem. – Egy termál felett vagyunk – magyarázta Percey. – A sivatag nappal magába szívja a hőt, és egész éjjel ontja felfelé. Az ATC is rájött, hogy mi történt. – Remek, Foxtrott Bravó! Szép munka! Éppen most nyert úgy háromszáz métert. Irány jobbra, kettő kilenc zéró… úgy, és most balra kettő nyolc zéró. Remek. Tartsa az irányt! Figyeljen, Foxtrott Bravó, ha ki akarja oltani a pálya elején a fényeket, csak rajta! – Kösz, Denver, de a számok után ezerrel fogom letenni a kicsikét. – Úgy is jó lesz, asszonyom! Most újabb problémával kellett szembenézniük. Biztos volt ugyan, hogy elérik a leszállópályát, de félelmetes tempóban közeledtek. Normális esetben a szárnyfék volt az, ami levitte az átfordulási sebességet, hogy a repülőgép lassabban tudjon landolni. A Lear 35A átlagos landolási sebessége száztíz mérföld per óra. Szárnyfék nélkül ez megközelítette a száznyolcvanas értéket. Ennél a sebességnél még egy két mérföld hosszú leszállópálya is pillanatok alatt eltűnik az ember alól. Ezért aztán Percey oldalra döntötte a gépet. Ezt az egyszerű manővert gyakran használták privát kisgépeknél, keresztszeles landoláskor. Az ember balra dől, és nyomni kezdi a jobb oldalkormánypedált. Ez jelentősen lecsökkenti a repülőgép sebességét. Percey nem tudta, hogy alkalmazta-e valaha is bárki ezt a technikát egy héttonnás géppel, de nem jutott eszébe semmi jobb. – Segítség kell! – kiáltotta Bradnek, s közben levegő után kapott a hólyagos kezébe nyilalló fájdalomtól. A férfi megragadta a botkormányt, és ő is a pedálba taposott. Ennek köszönhetően a gép lelassult ugyan, de a bal szárny jelentősen lejtett. A leszállás előtti pillanatban majd kiegyenesíti. Legalábbis ezt remélte. – Sebesség? – kérdezte. – Százötven csomó. – Jól fest a helyzet, Foxtrott Bravó! – Kétszáz méter a pályáig, magasság kétszáznyolcvan láb! – kiáltotta Brad. – Hívófény tizenkét óránál! – Süllyedés? – kérdezte Percey. – Kettőezer-hatszáz. Túl gyors. Ha ilyen süllyedéssel landolnak, a gép alja is szétmehet. És lehet, hogy a bomba attól is felrobban. A hívófények pont előttük voltak – vezették őket előre a sötétben… Lefelé, lefelé, lefelé… Ahogy rohantak a lámpák felé, Percey felkiáltott: – Átveszem! Brad elengedte a botkormányt. Percey kiegyenesítette a gépet az oldalszögből, és felhúzta az orrát. A gép gyönyörűen szögbe állt, és elkapta a levegőt, pont a leszállópálya elején lévő számok felett. Igazság szerint olyan jól kapta el, hogy nem is akart leereszkedni.

Az alacsonyabb régió sűrűbb légkörében a gyors repülő – amely az üzemanyaghiány miatt könnyebb is volt – nem volt hajlandó a földre érni. Az asszony a pálya szélén sorakozó sárga-zöld sürgősségi autókra pillantott. Ezer lábra voltak már a számoktól, és még mindig harminc lábbal az aszfalt felett jártak. Aztán kétezer lábra jutottak. Aztán háromezerre. A pokolba is, földet kell érni! Percey előreengedte a botkormányt. A gép drámaian előredőlt, mire Percey visszarántotta a botkormányt. Az ezüstmadár megrázkódott, és finoman leért a pályára. Percey még sosem landolt ilyen finoman. – Tapossunk a fékbe! Brad és ő is beletapostak a pedálba. Hallották a fékpofák visítását, érezték az erős vibrálást. Füst töltötte meg a fülkét. Már a pálya több mint felét elhasználták, és még mindig száz mérföld per órás sebességgel száguldottak. A fű, gondolta Percey, ha kell, bele is megyek. A futóműnek annyi, de a rakomány még menthető. Hetven, hatvan… – Tűzjelző, jobb kerék! – kiáltotta Brad. – Tűzjelző, első kerék! Bassza meg, gondolta Percey, és teljes súlyával a pedálra lépett. A Lear csúszkálni, rázkódni kezdett. Percey ezt az első kerékkel ellensúlyozta. Még több füst dőlt be a kabinba. Hatvan mérföld per óra, ötven, negyven… – Az ajtót! – kiáltotta oda Bellnek. A detektív egy pillanat alatt talpra ugrott, és kilökte az ajtót – az pedig rögtön lépcsővé vált. A tűzoltóautók lassan beérték a gépet. A Lear N695FB hangos nyikorgással, füstölgő futóművel a pálya vége előtt pár méterrel megállt. Az első hang Bellé volt: – Oké, Percey, kifelé! Mozgás! – Előbb még… – Mostantól átveszem az irányítást! – kiáltotta a detektív – Ha úgy kell magát kivonszolnom innen, esküszöm, megteszem! Most pedig nyomás! Bell kiterelte őt és Bradet az ajtón, majd maga is az aszfaltra lépett, és elkezdtek távolodni a géptől. Odakiáltott a mentőmunkásoknak, akik habot fúvattak a kerekekre. – Bomba van a fedélzeten, bármelyik pillanatban felrobbanhat! A motorban van! Ne menjenek hozzá közel! – Az egyik fegyvere már a kezében volt, és a gép körül sürgölődő munkásokat fürkészte. Volt idő, amikor Percey ezt még paranoiának gondolta volna. Most már nem hitte. Úgy harminc méterre a géptől megálltak. A denveri tűzszerészek furgonja is közeledett már. Bell odaintette őket. Egy hórihorgas cowboy-zsaru szállt ki az autóból, és ment Bellhez. Megmutatták egymásnak az igazolványukat, aztán Bell elmagyarázta, hogy milyen bombáról van szó, és hová szerelhették be. – Tehát – mondta a denveri zsaru – nem biztosak benne, hogy bomba van a gépen. – Nem. Nem száz százalék. Amikor Percey a Foxtrott Bravó-ra pillantott – gyönyörű ezüstburkolata csillogott a sok habtól az éles fényben –, fülsiketítő robbanás hallatszott. Bell és Percey kivételével mindenki gyorsan lehasalt, s a gép hátsó fele nagy lángcsóvák kíséretében, éles fénnyel szétrobbant. Fémdarabok repültek a levegőbe. – Ó! – nyögte Percey, s a szája elé kapta a kezét. Természetesen a tankban egy csepp üzemanyag sem volt már, de a repülőgép belseje – az ülések, a vezetékek, a kárpitozás, a műanyag alkatrészek és a drága rakomány – dühösen lángolni kezdett. A tűzoltóautók egy pillanatnyi habozás után előrerobogtak, és teljesen feleslegesen ugyan, de még több hószerű habot fröcsköltek a ronccsá lett fémhullára.

V.

Haláltánc

„Felnéztem, s láttam, hogy egy pont száguld lefelé, majd fordított szívvé alakult, s látszott már, hogy egy búvárrepülő madár. A szél süvített tollai között, a hang semmi máshoz nem volt fogható, ahogy félmérföldnyit zuhant a tiszta őszi égbolton. Az utolsó pillanatban ráfordult a fogolyra, és hátulról elkapta. A hang olyan volt, mint amikor egy nagy kaliberű lövedék a célpontba csapódik.” Sólyomimádat (Stephen Bodio)

Harmincötödik fejezet

A negyvenkettedik a 45 órából

Rhyme észrevette, hogy már hajnali három van. Percey egy FBI-jeten visszafelé tartott a keleti partvidékre, és pár óra múlva indulnia kell a bíróságra, hogy felkészüljön a meghallgatásra, mire az esküdtszék összeül. Rhyme-nak pedig még mindig fogalma sem volt, hogy merre lehet a Koporsótáncos, mit tervez, milyen személyiséget ölt magára. Sellitto telefonja megcsörrent. Figyelt. Arca eltorzult. – Jesszus! A Táncos éppen most kapott el valakit. Újabb hullát találtak azonosító jelek nélkül, egy alagútban a Central Parkban. Az Ötödik sugárúttól nem messze. – Minden azonosító hiányzik? – Úgy hallottam, alapos munkát végzett. Levágta a kezét, kiszedte a fogakat, az egész állkapcsot, és a ruhákat is elvitte. Fehér férfi. Fiatalos. A húszas évei végén, harmincas évei elején lehetett. – A detektív megint hallgatta egy ideig a telefonvonal túlsó végén beszélő kollégát. – Nem csöves – jelentette. – Tiszta, ápolt volt. Atletikus alkat. Haumann szerint valami yuppi lehet az East Side-ról. – Oké – mondta Rhyme. – Hozzák ide! Magam akarom megvizsgálni! – A hullát?

– Tehát a Táncos új személyiséget öltött – állapította meg Rhyme dühösen. – Mi a fene lett belőle? Hogyan támad legközelebb? Rhyme felsóhajtott, és kinézett az ablakon. Dellrayhez szólt: – Melyik védett házba teszed őket? – Már gondolkodtam rajta – felelte a nyúlánk ügynök. – Úgy fest… – A mi házunkba jönnek – szólalt meg egy új hang. Az ajtóban álló nagydarab fickóra bámultak. – A mi védett házunkba jönnek – mondta Reggie Eliopolos. – Védőőrizetbe kerülnek. – Hacsak nincs… – kezdte Rhyme. Az ügyész ahhoz túl gyorsan lobogtatta a papírt, hogy Rhyme el tudja olvasni, de mind tudták, hogy az ügyésznél lévő parancs biztosan valódi. – Ez nem túl jó ötlet – mondta Rhyme. – Jobb, mint a maguké… az, hogy minden eszközzel megpróbálják megöletni az utolsó tanúnkat is. Sachs dühösen előrelépett, de Rhyme a fejét rázta. – Higgyen nekem – mondta Rhyme. – A Táncos ki fogja találni, hogy védőőrizetbe kerülnek, vagyis valószínűleg máris kitalálta. Még az is lehet – tette hozzá –, hogy éppen erre várt. – Gondolatolvasó, mi? Rhyme oldalra hajtotta a fejét: – Nagyjából. Eliopolos felnevetett. Körbenézett a szobában, és kiszúrta magának Jodie-t. – Maga Joseph D’Oforio? A kis fickó visszabámult rá. – Én… igen. – Maga is velünk jön! – Hé, várjunk csak egy percet! Azt mondták, megkapom a pénzt, és… – Ennek most semmi köze a jutalomhoz. Ha jár, akkor meg is fogja kapni. De gondoskodunk róla, hogy biztos helyen legyen, amíg meg nem hallgatja az esküdtszék. – Esküdtszék! Senki sem említett semmiféle tanúskodást! – Nos – mondta Eliopolos –, maga pedig fontos tanú. – Egy biccentés Rhyme felé. – Lehet, hogy neki az a célja, hogy kicsináljon egy bérgyilkost. Mi viszont bíróság elé akarjuk vinni azt az embert, aki felbérelte. Ez lenne ugyanis az igazságszolgáltatás célja. – Én aztán nem fogok tanúskodni! – Akkor ülni fog a bíróság előtt való meg nem jelenés miatt. Az államiban. Lefogadom, tudja, hogy ott mennyire lenne biztonságban! A kis fickó próbált volna dühösködni, de ahhoz túlságosan ijedt volt. Arca vonaglott! – Úristen! – Nem lesz elég a védelem – mondta Rhyme Eliopolosnak. – Ismerjük őt. Hagyja, hogy mi védjük meg őket! – Jut eszembe, Rhyme! – Eliopolos odafordult hozzá: – A kis repülőgépes incidens miatt eljárást indítok maga ellen a hatóság akadályoztatásáért. – Dehogy teszi! – mondta Sellitto. – Dehogynem! – vágott vissza a kerek fickó. – Elronthatták volna az egészet azzal, hogy engedélyezték a nőnek a repülést! Hétfőre meglesz a parancs. Az ügyet személyesen fogom kivizsgálni. Majd… – Itt volt, tudja? – mondta Rhyme halkan. Az állami ügyészhelyettes szava elakadt. Némi habozás után kérdezett csak vissza: – Kicsoda? Pedig tudta, hogy kiről van szó. – Ott volt azon az ablakon túl, nem egészen egy órával ezelőtt, és egy robbanótölténnyel töltött vadászfegyverrel célzott be ide, ebbe a szobába. – Rhyme tekintete a padlóra szegeződött. – Valószínűleg éppen oda, ahol most áll. Eliopolos a világ minden kincséért sem lépett volna hátra, de a tekintete azért az ablakra villant, hogy lássa, be van-e húzva a spaletta.

– Miért…? Rhyme fejezte be helyette a mondatot. – Hogy miért nem lőtt? Mert jobb ötlete támadt. – Micsoda? – Hát ez az! – felelte Rhyme. – Hát ez az egymillió dolláros kérdés! Csak annyit tudunk, hogy megölt valakit… egy fiatalembert a Central Parkban, és azonosíthatatlanná tette. A holttestről is eltüntette az azonosító pontokat, és valószínűleg felvette a személyiségét. Egy percig sem kétlem, hogy pontosan tudja: a bomba nem ölte meg Perceyt, így éppen arra készül, hogy befejezze a munkát. Magát pedig a bűntársává teszi. – Azt sem tudja, hogy létezem! – Ha ezt akarja hinni, hát csak higgye! – Jesszus, Reggie fiú! – mondta Dellray – Legyen már képben! – Ne hívjon így! Sachs is bekapcsolódott a beszélgetésbe: – Hát nem érti? Még sosem állt szemben ilyen emberrel, mint ő! Eliopolos tekintete Sachson pihent ugyan, de közben Sellittóhoz beszélt. – Gondolom, városi szinten máshogy mennek a dolgok. Nálunk, szövetségi szinten viszont az emberek tudják a dolgukat! Rhyme felcsattant: – Maga tiszta bolond, ha ezt az embert úgy kezeli, mint egy közönséges gengsztert vagy volt maffiózót! Előle senki sem bújhat el. Az egyetlen megoldás, ha megállítjuk. – Tudom, Rhyme, a maga jelszava mindvégig ez volt. Mi viszont nem áldozunk több embert azért, hogy maga seggbe rúghasson egy bűnözőt, aki pár éve megölte két technikusát. Persze, nem is tudná seggbe rúgni… Eliopolos nagydarab fickó volt, így rendesen meglepődött, hogy olyan könnyen a földhöz csapták. Levegő után kapkodott, és dermedten nézett fel a hadnagy lila arcába, aki hátrahúzott ököllel készült az ütésre. – Ha ezt megteszi – zihálta az ügyész –, fél órán belül elveszíti a jelvényét… – Lon! – szólt Rhyme. – Hagyd a fenébe! A detektív lenyugodott, végigmérte az ügyészt, majd arrébb ment. Eliopolos talpra kecmergett. Az inzultus valójában nem jelentett semmit. A hadnagy nem is Eliopolosra gondolt közben. Ami azt illeti, még csak nem is a Táncosra. Ugyanis ránézett Amelia Sachsra, látta szemében az ürességet, a kétségbeesést. Pontosan tudta, mit érez: fájdalmas módon elvették tőle a zsákmányát. Eliopolos elvette tőle a lehetőséget, hogy elkapja a Táncost. Lincoln Rhyme oldalán a gyilkos lett élete sötét célpontja. Mindez egyetlen apró ballépés miatt – a reptéri lövöldözés volt az az eset, amikor a lány fedezékbe vonult. Apróság volt, mindenki más számára jelentéktelen. De hogy is szól a mondás? Egy bolond könnyedén bedob egy követ a tóba, amit aztán tizenkét bölcs ember sem tud kihozni onnan. És Rhyme mostani élete? Annak az eredménye, hogy egy fadarab eltört néhány csontot a testében. Sachs élete megtört abban a szent pillanatban, amelyet a gyávaság pillanatának gondolt. De Rhyme esetétől eltérően Sellitto arra még látott esélyt, hogy Sachs meggyógyuljon. Ó, Sachs, mennyire fáj, hogy ezt kell tennem, de nincs más választásom! Eliopoloshoz fordult: – Rendben van, de cserébe meg kell tennie valamit. – Vagy különben mit tesz? – kérdezte Eliopolos hetykén. – Különben nem mondjuk meg magának, hogy hol van Percey Clay – közölte Rhyme. – Csak mi tudjuk ugyanis a jelenlegi tartózkodási helyét. Eliopolos arcáról eltűnt a világbajnoki mosoly, jeges tekintettel meredt Rhyme-ra: – Mit akar? Rhyme nagy levegőt vett. – A Táncos erős késztetést érez arra, hogy célba vegye azokat az embereket, akik kutatnak utána. Ha védeni akarja Perceyt, azt akarom, hogy helyezze védelem alá az ügy vezető igazságügyi szakértőjét is. – Magát? – kérdezte az ügyész. – Nem, Amelia Sachsot! – felelte Rhyme.

– Rhyme, ne! – tiltakozott a lány komor arccal. A nyughatatlan Amelia… Én meg odapakolom a csatamezőre. Egy fejmozdulattal odaintette magához a lányt. – Itt akarok maradni – mondta Sachs. – Meg akarom találni. – Ne aggódj! – suttogta Rhyme. – Majd ő megkeres téged. Mel és én megpróbáljuk kideríteni, hogy kinek a személyiségét vette fel. De ha támadásba lendül Long Islanden, azt akarom, hogy te is ott legyél. Azt akarom, hogy Perceyvel legyél. Te vagy az egyetlen, aki megérti a gyilkost. Vagyis rajtam kívül. Én viszont nem mostanában fogok újra lövöldözni. – Ide is visszajöhet… – Nem hiszem. Valószínűleg Percey az első halacska, aki kiugrott a hálójából, és ez egy cseppet sem tetszik neki. Percey után megy. Mindent elkövet, hogy elkaphassa. Ez biztos. A lány pár pillanatig mérlegelt, majd bólintott. – Oké – mondta Eliopolos. – Maga is velünk jön. Vár minket a furgon. – Sachs! – szólt Rhyme. A lány megtorpant. – Mennünk kell! – mondta Eliopolos. – Egy perc, és lent vagyok. . – Szorít minket az idő, nyomozó! – Azt mondtam, egy perc! – A lány a farkasszem-műsorszámban fölényes győzelmet aratott, így Eliopolos és a vele lévő járőr levezették Jodie-t a lépcsőn. – Várjon! – kiáltotta a kis fickó a folyosóról. Visszatért, megragadta a gyűrött kis könyvét, és visszarobogott a földszintre. – Sachs… – kezdte Rhyme. Arra gondolt, hogy mond neki valamit a hősködés kerülendő voltáról, vagy Jerry Banksről, esetleg arról, hogy ne legyen olyan szigorú magával. Arról, hogy el kell engedni az áldozatokat… De tudta, hogy minden figyelmeztetés vagy bátorítás felesleges volna. Így aztán csak egy dolgot mondhatott: – Te lőj elsőnek! A lány a jobb kezét a férfi bal karjára helyezte. Rhyme lehányta a szemét, és minden erejével próbálta érezni a lány érintését, a nyomást a bőrén. Úgy hitte, sikerült – ha máshol nem is, hát a gyűrűsujján. Felnézett a lányra. Sachs megszólalt: – De legyen mindig melletted is felvigyázó, oké? – Sellitto és Dellray felé intett. Aztán egy EMS-technikus tűnt fel az ajtóban, s körülnézett a helyiségben – látta Rhyme-ot, a felszereléseket, a gyönyörű zsarunőt, s közben próbált rájönni, hogy mi a fenéért teszi azt, amit éppen tesz. – Maguk rendeltek hullát? – kérdezte bizonytalanul. – Ide vele! – rikkantotta Rhyme. – Most rögtön! Szükségünk van rá!

A furgon áthajtott egy kapun, aztán elindult az egysávos úton, amely mérföldeken át kanyargott. – Ha ez a kocsifelhajtó, alig várom, hogy láthassam a házat – motyogta Roland Bell. Ő és Amelia Sachs közrefogták Jodie-t, aki folyamatosan idegesített mindenkit a fészkelődésével, azzal, hogy golyóálló mellénycsodája folyton nekik ütődött, miközben megvizsgált minden árnyékot, sötét kapualjat és elhaladó autót a Long Island-i autópályán. Hátul két 32-E tiszt ült, gépfegyverrel. Percey Clay az anyósülésen ült. Amikor felszedték őt és Bellt a LaGuardia haditengerészeti légi bázisánál, Sachs nagyon megdöbbent a nő láttán. Nem a kimerültség tette – bár nyilvánvalóan fáradt volt. Nem is a félelem. Sachsot a totális rezignáltság nyugtalanította. Járőrként rengeteg szerencsétlenséget látott az utcán. Sokszor kellett elvinnie valakihez a rossz hírt, de olyat még sosem látott, hogy valaki ennyire feladta volna, mint Percey Clay.

Percey Ron Talbottal beszélt telefonon. Sachs annyit leszűrt a beszélgetésből, hogy a U.S. Medical még azt sem várta meg, hogy a gép roncsai kihűljenek, máris felmondta a szerződést. Miután letette a telefont, egy percig csak bámulta az elsuhanó tájat. Aztán szórakozottan odaszólt Bellnek: – A biztosító nem fog fizetni még a rakományért sem. Azt mondják, ismert volt a kockázat, és én vállaltam. Tehát ennyi volt. Kész, vége. Csődbe mentünk – tette még hozzá halkan. Fenyőfák, tölgyesek, homokos részek suhantak el mellettük. Sachs, a városi lány tinédzserként nem azért utazott ki Nassauba, meg Suffolk megyébe, hogy ellátogasson a strandra és a bevásárlóközpontokba, hanem azért, hogy tövig nyomhassa a Charger gázpedálját, és 5,9 másodperc alatt felgyorsuljon százra mogyorószín kocsijában a renegát autóversenyeken, amelyek híressé tették Long Islandet. Szerette persze a fákat, a füvet meg a teheneket, de akkor élvezte a legjobban a természetet, ha kétszázzal száguldhatott el mellette. Jodie keresztbe fonta a karját, aztán széttette, belesüppedt a középső ülésbe, majd játszani kezdett a biztonsági övvel, s közben ismét nekiütközött Sachsnak. – Jaj, bocs! – motyogta. A lány legszívesebben megnyúzta volna.

A ház nyomába sem ért a felhajtónak. Kesze-kusza, szinteltolásos épület volt, rönkökkel és deszkákkal burkolták. Rozzant épület, amit évente bővítettek a rengeteg szövetségi támogatásból és a fikarcnyi kis fantáziából gazdálkodó tervezők. A borult, felhős éjszaka ellenére Sachs eleget látott ahhoz, hogy észrevegye: a házat sűrű erdősávval vették körbe. Ekörül a talajt kétszáz méteres körben teljesen megtisztították. A ház lakói számára ez jó fedezéket jelentett, a támadót azonban könnyedén le lehetett szedni a tűztérben. A távoli szürke sáv arra utalt, hogy az erdő folytatódik. A ház mögött volt egy nagy, csendes tó is. Reggie Eliopolos kimászott a vezérkocsiból, és mindenkit kiparancsolt. Bevezette őket az épület főbejáratán. Egy kövérkés férfi gondjaira bízta őket, aki akkor vidámnak tűnt, bár egyszer sem mosolyodott el. – Üdvözlöm önöket! – mondta. – David Franks rendőrbíró vagyok. Szeretnék pár dolgot mondani erről a helyről, amely az otthonuk helyett otthonuk lesz. Ez a ház az ország legbiztonságosabb tanúvédelmi létesítménye. A környéken mindenhová mozgás- és súlyérzékelőket építettünk. Nem lehet rajta áttörni anélkül, hogy a teljes védelmi- és riasztórendszer be ne kapcsolna. A számítógépet beprogramozták az emberi mozgás és súly érzékelésére, így a riasztó nem indul be attól, hogy egy őz vagy egy kutya véletlenül betéved a megfigyelési területre. Ha viszont valaki… egy ember odalép, ahová nem kellene, az egész környék fénybe borul, mint a Times Square karácsonykor. S mi történik, ha valaki lóháton próbál bejutni? Nos, erre is gondoltunk. A számítógép érzékeli a súlyt, és a lépések hosszával egybevetve, beindítja a riasztót. Egyébként mindenféle mozgás, akár egy mosómedve vagy egér motozása is automatikusan beindítja az infrakamerát. Ja, és benne vagyunk a Hampton regionális repülőtér radarsávjában, így az esetleges légitámadásokat is időben érzékeljük. Bármi ilyesmi történik, maguk szirénákat fognak hallani, és talán fényeket is látnak majd. Ilyenkor csak maradjanak, ahol vannak. Semmiképpen se menjenek ki! – Az őrség kikből áll? – kérdezte Sachs. – Kint négy rendőrbíró őrködik. Két rendőrparancsnok áll az első őrposzton, és kettő a tó felől. Ha pedig megnyomják a pánikgombot, nem telik bele húsz perc, máris itt terem egy Huey, tele SWAT- fiúkkal. Jodie arcára rá volt írva, hogy a húsz percet elég hosszúnak találja. Sachsnak egyet kellett értenie vele. Eliopolos az órájára nézett: – Hatkor itt lesz egy páncélozott jármű, az viszi majd magukat az esküdtszéki meghallgatásra. Sajnálom, de nem fognak túl sokat aludni. – Perceyre pillantott. – Persze ha rajtam múlott volna, egész éjjel itt aludtak volna, nyugodtan és biztonságban. Senki sem köszönt el tőle, amikor az ajtó felé indult. Franks folytatta a tájékoztatást:

– Van még pár apróság, amit meg kell említenem. Ne nézzenek ki az ablakon! Ne menjenek ki az épületből kíséret nélkül! Az a telefon ott biztonságos – mutatott egy bézs készülékre a nappali sarkában. – Ez az egyetlen, amit használhatnak. Kapcsolják ki a mobilokat, és semmilyen körülmények között ne használják őket! Tehát ennyi volna. Van kérdés? – Igen, van piája? – kérdezte Percey. Frank a legközelebbi kisszekrényhez hajolt, és kivett belőle egy üveg vodkát meg egy üveg Bourbont is. – Szeretjük jól tartani a vendégeinket. Letette az üvegeket az asztalra, aztán a bejárati ajtóhoz sétált, és felhúzta a széldzsekijét. – Akkor hát én megyek is haza. Jó éjt, Tom! – mondta az ajtóban álló rendőrparancsnoknak, aztán biccentett a védett személyek kvartettjének, akik bambán álltak az asztal körül, köztük a két üveg itallal, az elhagyatott vadászlak közepén. A falakról tucatnyi üveges szemű őz- és szarvasfej nézett le rájuk. Amikor megcsörrent a telefon, mind megijedtek. Az egyik rendőrparancsnok a harmadik csengés után felvette. – Halló? A két nőre pillantott. – Amelia Sachs? A lány biccentett, és átvette a kagylót. Rhyme volt az. – Sachs, mennyire biztonságos? – Elég jó! – felelte a lány. – Csúcstechnológia. Van valami a hullával? – Eddig semmi. Az elmúlt négy órában négy férfi tűnt el Manhattanben. Mindenkit ellenőrzünk. Ott van Jodie? – Igen. – Kérdezd meg tőle, nem említette-e valaha a Táncos, hogy egy bizonyos személyiséget akar felvenni? A lány továbbította a kérdést. Jodie visszagondolt. – Hát, emlékszem, egyszer mondott valamit… úgy értem, nem volt konkrét. Azt mondta, hogy ha valakit meg kell ölni, az embernek be kell szivárogni, értékelni, elterelni és kiiktatni. Vagy valami ilyesmi. Nem emlékszem pontosan. Az elterelés az, hogy csináltat valakivel valamit, és aztán amikor mindenki arra figyel, akkor lép akcióba. Azt hiszem, úgy mondta, lehet az kifutófiú vagy cipőpucoló. A leghalálosabb fegyver a megtévesztés… Miután elmondta mindezt Rhyme-nak, a férfi is elmondta a hipotézisét. – Úgy hisszük, a hulla egy fiatal üzletember lehetett. Talán ügyvéd. Kérdezd meg Jodie-t, nem említett-e neki olyasmit, hogy be akar jutni a meghallgatásra, a bírósági épületbe. Jodie nem emlékezett ilyesmire. Sachs ezt is elmondta Rhyme-nak. – Oké. Kösz! – Sachs hallotta, hogy a férfi mond valamit Mel Coopernek. – Később még jelentkezem, Sachs. Miután befejezték a hívást, Percey feltette a nagy kérdést: – Ki kér egy kupicával lefekvés előtt? Sachs nem tudta eldönteni, hogy kér-e vagy nem. A scotch emlékétől, amely a Rhyme ágyában történt fiaskó előtt csúszott le a torkán, hányingere támadt. De ösztönösen azt mondta, hogy kér egyet. Roland Bell is úgy döntött, hogy fél órára leadhatja a szolgálatot. Jodie egy gyors, orvosilag indokolható korty whisky mellett döntött, majd elindult lefeküdni. Hóna alatt szorongatta a könyvét, és a városi fiúk ámuló tekintetével bámult fel egy rénszarvastrófeára.

Kint a sűrű tavaszi levegőben kabócák ciripeltek és varangyos békák hallatták jellegzetes, böfögő hangjukat.

Amikor Jodie kinézett a kora hajnali sötétségbe, látta a ködön áthasító keresőfényeket. Árnyak mozogtak oldalvást – a köd némán kúszott a fák között. Ellépett az ablaktól, odasétált az ajtóhoz és kinézett. Ezt a folyosót két rendőrparancsnok őrizte, az ajtótól alig hat méterre ültek egy kis biztonsági kabinban. Unottnak és mérsékelten ébernek tűntek. A csöves hallgatózott, de nem hallott semmi mást, csak a régi házakra éjszakánként jellemző reccsenéseket. Visszatért az ágyhoz, és leült a süppedős matracra. Felkapta a Soha többé függőség! ütött-kopott példányát. Kezdődhet a munka, gondolta. Kinyitotta a könyvet – még a ragasztás is belereccsent és a gerinc aljáról letépett egy kis darab ragasztócsíkot. Hosszú kés csusszant az ágyra. Úgy nézett ki, mintha fekete fém lenne, de valójában kerámiával impregnált polimer volt, vagyis a fémdetektor nem érzékelte. Foltos volt és matt, egyik éle olyan, akár a szike, a másik pedig cakkos, mint a sebészi fűrész. A markolat körbe volt tekerve szigetelőszalaggal. Maga tervezte és készítette. A legtöbb komoly fegyverhez hasonlóan ez sem volt csicsás és szexi, s csak egy funkciója volt: a gyilkolás. Erre pedig tökéletesen megfelelt. Nem félt csupasz kezébe venni a fegyvert – vagy megérinteni az ajtók vagy ablakok kilincsét –, mivel új ujjlenyomatokkal rendelkezett. A svájci Bernben egy orvos kémiailag leégette az összes ujjáról a bőrt a múlt hónapban, és a hegbe a mikrosebészetben használatos lézerrel új barázdákat véstek. A saját lenyomatai persze majd visszatérnek, de csak pár hónap múlva. Ült az ágy szélén, lehunyta a szemét, s maga elé képzelte a nappalit. Kis sétát tett benne gondolatban: emlékezett minden ajtó, ablak, bútordarab, rossz tájkép helyére a szobában, tudta, hol vannak a rénszarvastrófeák a kandalló fölött, a hamutartók, a fegyverek, a potenciális fegyverek… Jodie-nak olyan jó volt a memóriája, hogy akár csukott szemmel is elnavigált volna a szobában anélkül, hogy akár csak egy székhez vagy asztalhoz is hozzáér. Tovább folytatta a meditációt, s gondolatban a sarokban lévő telefonhoz fordult, és egy percig eltűnődött a védett ház kommunikációs rendszerén. Teljes mértékben átlátta annak működését – szabadideje nagy részét biztonsági és kommunikációs rendszerek leírásának olvasgatásával töltötte –, így tudta, hogy ha elvágja a vonalat, a feszültség leesik, és ez üzenetként megjelenik a rendőrparancsnokok kijelzőjén, de talán még a helyi szövetségi központban is. Tehát épen kellett, hogy hagyja. Nem probléma, csak egy tényező. Folytatta gondolatbeli sétáját. Szemügyre vette a nappaliban elhelyezett videokamerákat – amelyekről a rendőrparancsnok „elfelejtett” említést tenni. Y konfigurációban építették be őket, mivel a poloskaérzékeny biztonsági szakemberek ezt tartották a legjobbnak az ilyen védett házakban. Jodie ezt a rendszert is ismerte, s tudta, hogy van egy igen súlyos hibája – csak annyit kell tenni velük, hogy keményen megkopogtatja a lencse közepét. Ez tönkreteszi a teljes optikát, és a biztonsági monitoron látható kép elfeketedik, viszont riasztás nem történik. De ha a koax kábelt vágja el valaki, a riasztás azonnal kifut. Most a világítás következett… Ki tud kapcsolni hatot – nem, ötöt – a nyolc lámpából, amit a védett házban látott, de ennél többet nem. Addig semmiképp, amíg az összes rendőr-parancsnok meg nem hal. Végigvette a lámpák és kapcsolók helyét, majd gondolatban folytatta az útját. A tévészoba, a konyha, a hálószobák. Távolságokat méregetett, belátási szöget kintről. Nem probléma… Végigvette minden áldozat pozícióját. Azt is számításba vette, hogy az elmúlt tizenöt percben elmozdulhattak a helyükről. ...csak egy tényező. Kinyitotta a szemét. Bólintott, a zsebébe csúsztatta a kést, és az ajtóhoz lépett. Némán kiosont a konyhába, és az edényszárítóról leemelt egy tompa végű kanalat. A hűtőhöz lépett, és öntött magának egy pohár tejet. Aztán kisétált a nappaliba, és könyvespolcról könyvespolcra járt, mintha olvasnivalót keresne magának. Ahogy elhaladt az egyes megfigyelőkamerák előtt, mindegyiket megütötte a kanállal. Aztán a tejet és a kanalat letette az asztalra, s átment a biztonsági szobába.

– Hé, nézd már meg a monitorokat! – motyogta az egyik rendőrparancsnok a másiknak, s közben az előtte lévő tévé egyik gombját csavargatta. – He? – kérdezte a másik enyhén unott hangon, Jodie elsétált az első őr mellett, aki felnézett. – Hé, uram, hogy van? – kérdezte a férfi, de Jodie nyissz-nyissz, csinos V alakban felnyitotta a torkát. A bíborvörös vér nagy ívben spriccelt. A társa szeme elkerekedett, s már nyúlt is volna a fegyveréért, de Jodie kihúzta a kezéből, aztán először torkon, majd szíven döfte. Áldozata a földre zuhant, és pár percig még mocorgott. Hangos haldoklás volt – Jodie előre tudta, hogy ez lesz. De nem dolgozhatott tovább a késsel a fickón, mert szüksége volt az egyenruhára, ezért csak a legszükségesebb mértékig onthatta ki a vérét. A rendőrparancsnok ott feküdt a földön, reszketett és haldoklott, s közben felbámult Jodie-ra, aki már éppen véráztatta ruháitól szabadult meg. A rendőrparancsnok tekintete Jodie bicepszére villant, aztán a tetoválására fókuszált. Amikor Jodie lehajolt, és vetkőztetni kezdte a rendőrparancsnokot, észrevette, hogy az mit néz. – Az a címe, hogy Haláltánc. Látod? A halál a következő áldozatával táncol éppen. Az ott mögöttük a nő koporsója. Jó, mi? Őszinte kíváncsisággal tette fel a kérdést, bár már nem várt rá választ. Nem is kapott.

Harminchatodik fejezet

A negyvenharmadik a 45 órából

Mel Cooper latexkesztyűben állt a fiatalember holtteste felett, amelyet a Central Parkban találtak. – Megpróbálhatom még esetleg a lábnyomot – javasolta bizonytalan hangon. A lábujjakon lévő lenyomat pont olyan egyéni, mint a kézről vett ujjlenyomat, de az azonosítási értéke szinte jelentéktelen, mert csak akkor használható, ha van regisztrált minta a gyanúsítottról; ezeket a lenyomatokat ugyanis nem tették be az AFIS adatbázisba. – Ne fáradj vele! – motyogta Rhyme. Ki a fene lehet ez? Rhyme nézte az előtte elterülő, szétroncsolt hullát, és ezen tűnődött. A hulla a kulcs a Táncos következő lépéséhez. Ez a világon a legrosszabb érzés: viszketni olyan helyen, ahová a kezünk nem ér el. Ott van előtte egy bizonyíték, tudja, hogy ez a megoldás kulcsa, és képtelen kibogozni. Rhyme tekintete megakadt a falon lévő bizonyítéktáblázaton. A hulla is olyan volt, mint a hangárban talált zöld rostok – jelentősek, Rhyme ezt érezte, de a jelentésük ismeretlen. – Esetleg valami más? – kérdezte Rhyme a halottkémtől, aki a hullával együtt érkezett a hivatal megbízásából. Fiatal férfi volt, kopasz feje búbján izzadságcseppek csillogtak. – Homokos – mondta a doktor –, vagyis pontosabban fiatalabb korában homoszexuális életvitelt folytatott. Többször közösültek vele análisan, de már évek óta nem történt vele ilyesmi. – Az a sebhely mi lehet? Operáció nyoma? – kérdezte Rhyme. – Hát, precíz volt a bemetszés, de nem jut eszembe semmi logikus magyarázat arra, hogy mit operálhatnak azon a részen. Talán valami bélelzáródás lehetett. De még sosem hallottam olyan eljárásról, ami a hasnak ezen a területén zajlik. Rhyme bánta, hogy Sachs nincs velük. Szerette volna összevetni vele az ötleteit. A lánynak biztos feltűnt volna valami, ami felett az ő figyelme elsiklott. Ki lehet ez? Rhyme csak törte a fejét. Az azonosítás összetett tudomány. Egyszer sikerült azonosítania egy férfit egyetlen fog alapján. De a folyamat időigényes – olykor hetek, hónapok is kellenek hozzá. – Futtassuk le a vércsoportot és a DNS-mintát is! – mondta Rhyme. – Már megtörtént – felelte a doktor. – Beküldtem a mintákat a belvárosba.

Ha a fickó esetleg HIV-pozitív volt, akkor a városbeli orvosok segítségével talán lenyomozhatják. De a vér önmagában nem túl nagy segítség. Ujjlenyomat… Bármit megadnék egy szép ujjlenyomatért, gondolta Rhyme. Talán. – Várjunk csak! – Rhyme hangosan felnevetett. – A farka! – Micsoda? – robbant ki Sellittóból. Dellray is felvonta a szemöldökét. – Nincs ugyan meg a keze, de melyik az a testrésze, amihez biztosan hozzáért? – A pénisz! – kiáltotta Cooper. – Ha az elmúlt pár órában vizelt, akkor valószínűleg le tudunk szedni egy ujjlenyomatot. Kié legyen a megtiszteltetés? – Nincs olyan, hogy túl gusztustalan meló – mondta a technikus, majd dupla réteg latexkesztyűt húzott a kezére. Kromekote lenyomatvevő lapokat használt. Két tökéletes ujjlenyomatot szerzett: egy hüvelykujjat a hulla péniszének felső részéről, és egy mutatóujjat az aljáról. – Szép munka, Mel! – A barátnőmnek el ne áruljátok! – mondta kacéran. Azzal betáplálta a két ujjlenyomatot az AFIS rendszerébe. A képernyőn feltűnt az üzenet: Kérem, várjon… Kérem, várjon. Kérlek, legyen priuszod, fohászkodott Rhyme. Kérlek! Volt is! De amikor megjött az eredmény, Sellitto és Dellray, akik közel voltak Cooper monitorához, hitetlenkedve bámulták. – Mi van már? – kérdezte a nyomozó. – Mi van? – kiáltotta Rhyme. – Ki az? – Ez itt Kall. – Micsoda? – Ez itt Stephen Kall! – ismételte Cooper. – Húszpontos egyezés. Kétségtelen az eredmény. – Cooper megkereste az összeragasztott ujjlenyomatot, amit a korábban talált töredékekből raktak össze, hogy azonosítsák a Táncost. A Kromekote mellé dobta az asztalra. – Egyezik. Hogyan? Rhyme csak bámult. Hogy a fenébe lehetséges ez? – Mi van – vetette fel Sellitto –, ha ez Kall lenyomata, de egy másik férfi farkán? Mi van, ha Kall buzi? – Van genetikai mintánk Kall véréből, nem? A víztoronytól. .. – Pontosan – felelte Cooper. – Hasonlítsd össze – kérte Rhyme. – Meg kell tudnunk, ki volt ez. Méghozzá azonnal!

Volt némi érzéke a költészethez. A Koporsótáncos… ez tetszik, gondolta. Sokkal jobb, mint az, hogy Jodie – azért választotta ezt a nevet a munkához, mert olyan ártatlannak, jelentéktelennek tűnhetett vele. Ostoba név, lealacsonyító név. A Táncos… Tudta, hogy a név nagyon fontos. Jártas volt a filozófiában. Az elnevezés rítusa – a jelölés – csak az emberekre jellemző. A Táncos most magában a hajdani, immáron szétvágott Stephen Kallhoz beszélt: – Én vagyok az, akiről hallottál. Én hívom a célpontjaimat hulláknak. Te úgy nevezed őket, hogy Feleség, Férj, Barát, vagy ahogy éppen akarod. De ha engem felbérelnek, a célpontjaim már hullák. Csak hullák. Az U.S. rendőrparancsnokok egyenruhájában otthagyta a két őr hulláját, és elindult a homályos folyosón. Persze nem tudta teljesen elkerülni a vért, de a ház sötétjében nem látszott, hogy a tengerészkék egyenruhán vörös foltok is éktelenkednek. Úton volt, hogy megtalálja a hármas számú hullát. A Feleséget, ha úgy jobban tetszik, Stephen! Micsoda zavarodott, idegbajos ember voltál! A sikált kezeddel meg a zavarodott farkaddal. A Férj, a Feleség, a Barát… Beszivárogni, értékelni, elterelni, kiiktatni…

Ó, Stephen… Megtaníthattalak volna rá, hogy ebben a szakmában csak egyetlen szabály létezik: az, hogy mindig egy lépéssel a többiek előtt kell járni! Most már volt két pisztolya, de még nem használhatta őket. Nem akart elhamarkodottan cselekedni. Ha most elszúrja, nem lesz több lehetősége megölni Percey Clayt az esküdtszéki meghallgatás, vagyis ma reggel előtt. Hangtalanul beosont egy helyiségbe, ahol két rendőrparancsnok üldögélt: az egyik újságot olvasott, a másik tévét nézett. Az első felnézett a Táncosra, meglátta az egyenruhát, így visszabújt az újságba. Aztán megint felnézett. – Várj csak! – mondta, mikor rájött, hogy az arc nem ismerős neki. De a Táncos nem várt. Válaszként nyissz-nyassz, s már el is vágta a nyaki ütőeret. A férfi előrebukott, hogy a Daily News hasábjai felett lehelje ki lelkét, méghozzá olyan csendesen, hogy társa fel sem nézett a tévéműsorból. A képernyőn egy szőke, rengeteg arany ékszert viselő nő magyarázta éppen, hogy kedvesével a pszichiáternél ismerkedett meg. – Várjak? Mire? – kérdezte a második rendőrparancsnok, de még mindig a képernyőt bámulta. Kicsivel harcosabban halt meg, mint a társa, de az épületben senki sem figyelt fel az eseményekre. A Táncos a földre terítette, majd egy asztal alá húzta a hullákat. A hátsó ajtónál ellenőrizte, hogy biztosan nincsenek szenzorok az ajtókeretbe építve, majd kiosont. A két első őr éber volt, de háttal álltak a háznak. Egyikük vetett egy gyors pillantást a Táncosra, s biccentett, majd visszatért a megfigyelési feladathoz. Az égbolton már feltűntek az első hajnali sugarak, de elég sötét volt még, így a férfi nem ismerte fel. Mindkét őr, szinte hang nélkül halt meg. A két hátul lévő őrt, a tó felőli oldalon hátulról közelítette meg. Az egyik rendőrparancsnokot hátulról szíven szúrta, a másiknak nyissz-nyassz, elvágta a torkát. Az első rendőrparancsnok már a földön feküdt, de mielőtt meghalt, felsikoltott. Ezt sem vette észre senki. A Táncos úgy hallotta, hogy a hang nagyon hasonlít a búvármadarak kiáltására, amikor felébrednek a gyönyörű rózsaszín-szürke hajnalon.

Rhyme és Sellitto komoly adósságba verték magukat, mire a DNS-minta vizsgálati eredménye megérkezett faxon. A teszt a gyors verzió volt, amely csak a polimerláncok reakcióját vizsgálja, de az eredmény így is elég volt; úgy hatezer az egyhez esélyük volt rá, hogy az előttük heverő hulla nem más, mint Stephen Kall. – Valaki megölte? – motyogta Sellitto. Inge már olyan gyűrött volt, mint egy szövetdarab a mikroszkóp alatt, ötszázszoros nagyításnál. – Miért? De a miért nem tartozott az igazságügyi szakértők által feltett kérdések közé. Bizonyíték… gondolta Rhyme. Neki csakis a bizonyíték számított. A falra erősített bizonyítéktáblázatokra pillantott, és végigvette az ügyben felmerült összes bizonyítékot: a rostszálakat, a golyókat, a törött üveget… Elemezz! Gondolkodj! Ismered az eljárást. Már ezerszer végigjátszottad. Felismerni a tényeket. Mérlegelni, osztályozni! Felállítani a hipotézist! Aztán levonni a következtetést. Aztán tesztelni… Hipotézis, gondolta Rhyme. Csak egy olyan hipotézis volt, amely az egész ügy során jelen volt. Az egész vizsgálatot arra a feltevésre alapozták, hogy Kall valóban a Koporsótáncos. De mi van, ha mégsem ő az? Mi van, ha csak az eszköz volt, akit a Táncos fegyverként használt? Megtévesztés… Ha ez igaz, akkor kell lennie olyan bizonyítéknak, ami nem illik a többi közé. Valami, ami a valódi Táncosra utal. Ismét végigböngészte a listákat. De nem talált semmi megmagyarázatlan tényt, csak a zöld szálakat. Ez pedig nem árult el semmit. – Nincs semmilyen ruhánk Kalltól, ugye? – Nincs, totál meztelen volt, amikor rátaláltak – felelte a patológus.

– Van bármi, amivel kapcsolatba került? Sellitto vállat vont. – Hát, Jodie. – Itt váltott ruhát, igaz? – kérdezte Rhyme. – Igen. – Hozzátok ide a cuccát! Jodie minden ruháját! Át akarom nézni őket. – Ffujj – mondta Dellray. – Kicsit kellemetlen lesz! Cooper megtalálta és le is hozta a ruhákat. Tiszta papír felett kikefélte mindet. A kapott nyomjeleket üveglapra helyezte, és a mikroszkóp alá tolta. – Na, mink van? – kérdezte Rhyme, s a monitort nézte, amin ugyanazt látta, mint Cooper a mikroszkópban. – Mi az a fehér szemcse? – kérdezte Cooper. – Rengeteg van belőle. Főleg a nadrágja hajtókájából származnak. Rhyme érezte, hogy arca elvörösödik. Ennek egyik oka a kimerültségből fakadóan ingadozó vérnyomása volt, másik a fantomfájdalom, amely időnként még mindig kínozta. De főként az üldözés izgalma okozta. – Ó, Istenem! – suttogta. – Mi van, Lincoln? – Ez itt oolit! – jelentette ki. – Az meg mi a fene? – kérdezte Sellitto. – Koralltörmelék. Szélben keletkező homokféle. A Bahamákon gyakori. – Bahamák? – kérdezte Cooper, s összeráncolta a homlokát. – Mért emlegette valaki mostanában a Bahamákat? Nem emlékszem. – Körülnézett. De Rhyme emlékezett. Tekintete a hirdetőtáblára szegeződött, ahová az FBI-jelentés került a homokról, amit Amelia Sachs múlt héten talált Tony Panelli, a belvárosból eltűnt ügynök kocsijában. Fel is olvasta: Az elemzésre beküldött anyag gyakorlatilag nem homok. Korall-törmelék egy zátonyról, tartalmaz spiculákat, vagyis tengeri férgek kiszáradt maradványait, gasztropod kagylódarabokat és fora-minif ereket. Legvalószínűbb származási hely a karibi térség északi része: Kuba vagy a Bahamák. Dellray ügynöke, gondolt bele Rhyme… Egy férfi, aki tudta, hol van Manhattanben a legbiztosabb védett ház. Aki elmondhatta kínzójának a címet. Tehát a Táncos várhatott ott nyugodtan, amíg Stephen Kall felbukkan, aztán a közelébe férkőzött, majd elintézte, hogy elkapják, így a célpontok közelébe kerülhetett. – A drogok! – kiáltotta Rhyme. – Micsoda? – kérdezte immáron sokadszor Sellitto. – Hogy lehettem ilyen hülye? A dílerek nem hígítják bébitápszerrel a vényes drogokat! Túl nagy macera. Csak az utcai árut! Cooper bólintott. – Jodie nem is hígított semmit a bébitápszerrel. Csak ellopta a gyógyszereket. Azért lopott mellé placebót is, hogy azt higgyük: drogos. – Jodie a Táncos! – kiáltotta Rhyme. – Gyerünk a telefonhoz! Azonnal szóljatok oda a védett házba! Sellitto felkapta a telefont és már tárcsázott. Talán már el is késtek vele? Ó, Amelia, mit tettem? Megöltelek? Az égbolt lassan metálos-rózsás színbe fordult. A távolban felharsant egy sziréna. A hím vándorsólyom ébren volt már, és vadászni készült. Lon Sellitto kétségbeesetten nézett fel. – Nem veszik fel! – mondta.

Harminchetedik fejezet

A negyvennegyedik a 45 órából

Egy ideig beszélgettek még hármasban Percey szobájában. Repülőgépekről, autókról, rendőrségi munkáról. Aztán Bell elment aludni, és Percey meg Sachs ekkor rátért a férfiakra. Végül Percey is eldőlt az ágyban, és lehunyta a szemét. Sachs kivette a poharat az alvó nő kezéből, és lekapcsolta a villanyt. Elhatározta, hogy maga is megpróbál aludni egy kicsit. Megállt a folyosón, és kinézett a halvány hajnali égboltra – rózsaszínes-narancssárgás volt –, s ekkor jött rá, hogy a nappaliban lévő telefon már gyanúsan hosszú ideje csörög. Vajon miért nem veszi fel senki? Továbbindult a folyosón. Nem látta a közelben a két őrt. Az épület valahogy sötétebbnek tűnt, mint korábban volt. Ijesztő, gondolta. Hátborzongató. Fenyő és penész szaga járja át. Meg még valami másé… érzett még valamit a levegőben, valami ismerős szagot. M lehet az? Valami, amit a helyszíneken szokott érezni. A kimerültségtől képtelen volt rájönni, mit szimatol. A telefon tovább csiripelt. Elhaladt Roland Bell szobája előtt. Az ajtó résnyire nyitva volt, így benézett rajta. A férfi a karosszékben ült, fejét a mellkasára hajtotta, karját keresztbe fonta, úgy aludt. – Nyomozó? – kérdezte Sachs. Nem kapott választ. Mélyen alszik. Pontosan erre vágyott ő is. Finoman becsukta az ajtót, és folytatta útját a folyosón a szobája irányába. Rhyme-ra gondolt. Remélte, hogy a férfi azért alszik egy keveset. Szemtanúja volt egyszer a diszreflexiás rohamnak. Borzalmas volt, és Sachs nem szerette volna, hogy a szakértő ismét átessen egy ilyenen. A telefon elhallgatott, éppen egy csörgés közepén. Arra nézett, ahonnan hallotta a csörgést, s arra gondolt, talán őt keresik. Nem hallotta, hogy ki fogadta a hívást. Várt egy kicsit, de senki sem kereste. Csend. Aztán koppanás, halk kaparászás. Újra csend. Belepett a szobájába. Sötét volt. A kapcsoló felé fordult, s egy szempárral találta magát szemben, amelyről visszaverődött a kintről beszűrődő halvány hajnali fény. Jobb kezével már a Glock markolatáért nyúlt, a ballal pedig a villanykapcsolóra csapott. Egy nyolcpontos bika fejét látta maga előtt – a fény az üvegszemről verődött vissza. – Kitömött állatok – motyogta. – A legjobb dekoráció egy védett házban… Levette a blúzát, s lecsatolta magáról a nehéz American Body Armor mellényt. Ez persze nem volt olyan pufi, mint Jodie-é. Micsoda seggfej… a kis – hogy is mondta Dellray utcanyelven? Csonti. A csontváz rövidítése. Nyüzge kis lúzer. Igazi köcsög. A trikója alá nyúlt, és hevesen vakarni kezdte a mellét, a hátát a melltartó pántja alatt, meg az oldalát. De jó érzés! Kimerült, persze, de vajon el lehet így aludni? Az ágy nagyon kényelmesnek látszott. Visszahúzta a blúzát, és ledőlt az ágyba. Lehunyta a szemét. Csak nem lépéseket hall? Biztosan kávét főz az egyik őr, gondolta. Alvás? Mély belégzés… Nem aludt el. Kinyitotta a szemét, és a pókhálós mennyezetet bámulta. A Koporsótáncos, tűnődött. Vajon hogyan közelít majd? Mi lesz a fegyvere? A leghalálosabb fegyvere a megtévesztés… Kipillantott a függöny résén, és gyönyörű, halpikkelyezüst hajnalt látott. A gyengén szitáló köd elmosta a távoli fák zöldjét is. Valahol az épületben puffant valami. Lépések. Sachs a földre tette a lábát, és felült. Úgy gondolta, akár fel is kelhet, és ihat egy kávét. Majd holnap éjjel alszik. Hirtelen ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy beszéljen Rhyme-mal, hogy tudja, talált-e valamit. Szinte hallotta a férfi hangját: „Ha találtam volna valamit, már hívtalak volna, nem? Mondtam, hogy majd jelentkezem!” Nem, esze ágában sem volt most felébreszteni, bár nem tartotta valószínűnek, hogy alszik. Előhúzta zsebéből a mobilját és bekapcsolta, majd eszébe jutott Frank figyelmeztetése, hogy ne használjanak mást, csak a biztonságos vonalat a nappaliban. Már éppen össze akarta csukni a készüléket, amikor hangosan megcsörrent.

Megborzongott – nem az éles hangtól, hanem mert eszébe jutott, hogy a Táncos talán megtalálta valahogy a számát, és most biztos akar lenni benne, hogy a lány az épületben van. Egy pillanatig még az is átfutott az agyán, hogy nem csempészhetett – e valahogy robbanóanyagot a készülékbe. A fenébe is, Rhyme, nézd már, milyen paranoiás lettem! Ne vedd fel, mondta magában. De az ösztönei azt súgták, hogy igenis fel kell vennie, és bár a nyomjelkeresők talán kiiktatják a megérzéseket, az utcai zsaruk, a vérbeli zsaruk hallgatnak rá. Kihúzta a telefon antennáját. – Igen? – Hála Istennek! – Lincoln Rhyme rémült hangja hallatán végigfutott a hátán a hideg. – Helló, Rhyme. Mi a… – Figyelj rám nagyon! Egyedül vagy? – Igen. Mi van? – Jodie a Táncos. – Micsoda?! – Stephen Kall volt a figyelemelterelés. Jodie megölte. Az ő hulláját találták meg a parkban. Hol van Percey? – A szobájában. A folyosó végén. De hogyan… – Erre most nincs idő! A Táncos most akar gyilkolni. Ha az őrök még életben vannak, mondd nekik, hogy helyezkedjenek védekező állásba az egyik szobában. Ha már meghaltak, akkor fogd Perceyt meg Bellt, és meneküljetek! Dellray riasztotta a SWAT-ot, de húsz-harminc percbe is beletelhet, mire odaérnek. – De hiszen nyolc őr volt! Nem szedhette le mindet… – Sachs – mondta a férfi kemény hangon –, ne felejtsd el, kivel van dolgunk! Mozgás! Hívj, ha már biztonságban vagytok! Bell! A lánynak hirtelen eszébe villant, hogy a nyomozó milyen mozdulatlanul ült. Az ajtóhoz rohant, kinyitotta, előkapta a fegyverét. A nappali és a folyosó sötéten ásított. Csak a hajnal gyenge fénye világított be a szobákba. Hallgatózott. Csosszanás. Fémes csörrenés. De vajon honnan jönnek ezek a hangok? Bell szobája felé indult, amilyen halkan csak tudott. A férfi akkor kapta el, amikor már éppen az ajtónál állt. Amint az alak ellépett az ajtótól, a lány leguggolt, és nekilendítette a Glockot. A férfi felnyögött, és kiütötte a fegyvert Sachs kezéből. A lány gondolkodás nélkül nekiesett támadójának, a falhoz szegezte. Már nyúlt a bicska után. Roland Bell halkan felnyögött. – Hagyd már abba! Hé! Sachs elengedte a kolléga ingét. – Te vagy az? – Még a lelket is majdnem kikergetted belőlem, annyira megijesztettél. Ma… – Jól vagy? – mondta a lány. – Csak elaludtam pár percre. Mi folyik itt? – Jodie a Táncos! Rhyme az imént hívott. – Mi? Hogy? – Nem tudom. – A félelemtől reszketve körülnézett. – Hol vannak az őrök? A folyosó üres volt. Ekkor jött csak rá, hogy mi volt az a szag, amit érzett. Vér! Olyan, mint a forró réz. Rögtön tudta, hogy minden őr halott. Sachs a fegyveréhez lépett, amely a földön hevert. Elkomorodott, amikor megakadt a szeme a markolat alján. Ahol a tárnak kellett volna lennie, most csak sötét lyuk tátongott. Felkapta a fegyvert. – Ne! – Mi az? – kérdezte Bell. – A tár. Eltűnt. – A szolgálati szíjra csapott. A két tartalék tár is eltűnt a helyéről. Bell is előhúzta a fegyvereit – a Glockot és a Browningot. Mindegyikből hiányzott a tár. Még a csőben sem maradt töltény

– A kocsiban! – morogta a férfi dühösen. – Fogadjunk, hogy a kocsiban csinálta! Közöttünk ült, és egyfolytában fészkelődött. – Láttam egy fegyverszekrényt a nappaliban – mondta Bell. – Volt benne pár vadászpuska. Sachs is emlékezett rá. – Gyerünk! – A halvány hajnali fényben pont ki tudták venni. Bell körülnézett, majd guggolva odarohant a szekrényhez, míg Sachs közben Percey szobájához futott és benézett. A nő az ágyon aludt. Sachs visszalépett a folyosóra, kinyitotta a kését, és leguggolt. Hunyorogva figyelt. Bell egy perc múlva már vissza is ért. – Betörte. Minden fegyver eltűnt. A kézifegyverekhez meg nincs tár. – Ébresszük fel Perceyt és tűnjünk el! Egy lépés zaja, nem is olyan messziről. Egy automata fegyver biztosítószegének csattanása. Sachs megragadta Bell gallérját, és a földre rántotta a férfit. A lövés fülsiketítőén hangos volt, egy lövedék éppen a fejük felett lépte túl a hangsebességet. A lány érezte saját megpörkölődött haja szagát. Jodie-nak mostanra szép kis arzenál állhat a rendelkezésére – az összes rendőrparancsnok fegyverét megszerezte –, mégis egy vadászfegyvert használt. Percey ajtaja felé rohantak. Az pont akkor nyílt ki, amikor odaértek, s a nő mit sem sejtve ki is lépett rajta. – Istenem, mi a fene… Roland Bell teljes testével eltakarta és lesodorta a nőt, vissza a szobába. Sachs mögöttük rohant. Becsapta az ajtót, ráfordította a kulcsot, aztán az ablakhoz lépett és kinyitotta. – Gyerünk, gyorsan! Gyerünk! Bell fölemelte a padlóról a döbbent Percey Clayt, és az ablak felé indult vele, amikor több expanzív, szarvasvadászatra használt, nagy kaliberű lőszer csapódott az ajtóba a zár körül. Egyikük sem nézett hátra ellenőrizni, hogy mennyire járt sikerrel a Koporsótáncos. Az ablakon át kigurultak a hajnalba, és csak futottak, futottak és futottak a harmatos fűben.

Harmincnyolcadik fejezet

A negyvennegyedik a 45 órából

Sachs lehasalt a tó mellett. A mozdulatlan, szürkés víz felett vörösre és rózsaszínre színeződött hajnali köd gomolygott szellemszerű foszlányokban. – Futás tovább! – kiáltotta Bellnek és Perceynek. – A fák felé! A legközelebbi fedezék irányába mutatott – ez egy széles fasor volt a terület szélén, a tó túloldalán. Több mint száz méterre volt ugyan, de ez volt a legközelebbi létező fedezék. Sachs hátrapillantott a házra. Jodie-nak színét sem látta. Odaguggolt az egyik rendőrparancsnok holtteste mellé. Természetesen a fegyvertok üres volt csakúgy, mint a tölténytár. Tudta, hogy Jodie magához vette ezeket a fegyvereket, de abban reménykedett, hogy egyvalami talán nem jutott eszébe. Ő is csak ember… S amikor átkutatta a kihűlőfélben lévő hullát, meg is találta, amit keresett. Felhúzta a rendőrparancsnok nadrágszárát, és a bokára csatolt tokból elővette az őr önvédelmi, tartalék fegyverét. Ostoba fegyver volt. Kicsi, ötlövetű Colt revolver, ötcentis csővel. Ismét a ház felé pillantott, méghozzá pont akkor, amikor Jodie arca megjelent az ablakban. A férfi felemelte a vadászpuskát. Sachs megperdült, és odadörrentett a gyilkosnak egyet. Az üveg csak pár centire az arcától tört be. Jodie visszabukott a szobába. Sachs a többiek után sprintelt a tóparton. Gyorsan futottak és szlalomoztak is a harmatos fűben. Majdnem száz méterre jártak már a háztól, amikor eldördült az első lövés. Gördülő hang volt, a fák is visszaverték. A lövedék Percey lába mellett csapódott a porba.

– Hasra! – kiáltotta Sachs. – Oda! – Egy mélyedésre mutatott a földben. Pont akkor lőtt újra, amikor lehasaltak. Ha Bell még állt volna, pont a két lapockája közé kapja a golyót. Még mindig legalább ötven méter volt hátra az első fedezéket kínáló facsoportig. De ha most próbálnak odafutni, az kész öngyilkosság. Jodie láthatóan pont olyan jó lövész, mint Stephen Kall volt. Sachs egy pillanatra felemelte a fejét. Nem látott semmit, de hallotta a robbanást. Egy szemvillanás múlva a lövedék mellette suhant el a levegőben. Ugyanazt a bénító félelmet érezte, mint a reptéren. Arcát a hűvös, tavaszi fűhöz nyomta, amely nedves volt a harmattól és az izzadságától. A keze remegett. Bell is gyorsan felnézett, majd visszabújt. Újabb lövés. Porfelhő szállt a levegőbe, pár centire a nyomozó arcától. – Azt hiszem, láttam – morogta a detektív. – A háztól jobbra van pár bokor. Azon a dombon! Sachs gyors egymásutánban háromszor is levegő után kapott. Aztán ötlépésnyit jobbra gurult, gyorsan fölemelte a fejét, és visszabukott a fedezékbe. Jodie ezúttal úgy döntött, hogy nem lő, és Sachs jól körül tudott nézni. Bellnek igaza volt: a gyilkos a domboldalban volt, és egy teleszkópos vadászfegyverrel vette őket célba; látta a teleszkóp üvegének halvány villanását. Ha a férfi ott marad, nem igazán tudja őket eltalálni. De csak annyit kell tennie, hogy feljebb megy a domboldalban. A tetőről mái-könnyedén belelőhet a gödörbe, amelyben rejtőztek – tökéletes csatamező. Öt perc telt el újabb lövés nélkül. A Táncos felfelé mehet éppen a domboldalon, gondolta Sachs, de csak óvatosan – tudta, hogy a lánynál fegyver van, és látta, hogy jó lövész. Vajon kivárhatnák itt? Vajon mikor érkezhet meg a SWAT helikoptere? Sachs szorosan lehunyta a szemét, s érezte a por meg a fű illatát. Lincoln Rhyme-ra gondolt. Jobban ismered őt, mint bárki más, Sachs… Senki sem ismerhet igazán egy gyilkost, amíg nem járt ott, ahová ő lépett, amíg nem takarított fel a gaztette után… De Rhyme, gondolta, ez itt nem Stephen Kall! Jodie nem az a gyilkos, akit én ismerek! Nem az ő helyszíne volt az, ahol jártam! Nem az ő elméje volt az, amibe bekukkantottam… Alacsonyabb fekvésű pontot keresett a talajon, amelyen át talán biztonsággal elhaladhattak volna a fákig, de nem látott semmit. Ha megtesznek öt lépést bármelyik irányba, végük van. Persze végük lehet most már bármelyik pillanatban is, amint a férfi felér a dombtetőre. Aztán eszébe jutott valami. A helyszínek, ahol járt, valóban a Táncos bűntényeinek helyszínei voltak. Lehet, hogy nem ő lőtte ki a golyót Brit Hale-re, nem ő tette a bombát Ed Carney gépére, és nem is ő lendítette meg azt a kést, amely az irodaépület alagsorában halálos sebet ejtett John Innelman testén. De Jodie volt az igazi elkövető. Hatolj az elméjébe, Sachs, hallotta magában Lincoln Rhyme szavait. A leghalálosabb fegyvere – vagyis a leghalálosabb fegyverem a megtévesztés. – Mindketten oda! – kiáltotta Sachs, miután körülnézett. Egy kisebb vízmosásra mutatott. Bell csak nézte a lányt. Az tudta, hogy ő is nagyon szeretné elkapni a Táncost. De a lány tekintete azt mondta, hogy a gyilkos az ő prédája, csakis az övé. Semmi vita, semmi rábeszélés. Rhyme megadta neki ezt a lehetőséget, és a világon semmi sem akadályozhatja meg a végrehajtásban. A detektív kurtán biccentett, és maga után húzta Perceyt a kis mélyedésbe. Sachs ellenőrizte a pisztolyt. Négy töltény maradt. Elég. Több is, mint elég… Ha igazam van. Igazam van? Arcát a nedves, illatos földhöz szorítva még eltűnődött ezen egy kicsit. Aztán úgy döntött: igen, igazam van! A szemből támadás nem a Táncos módszere. Megtévesztés… Tőlem is pontosan ezt kapja majd! – Maradjanak a földön! Bármi történik is, ne nézzenek fel!

– Négykézlábra emelkedett, s kinézett a gödör pereme fölött. Felkészült, megerősítette magát. Lassan lélegzett. – Ez egy százméteres lövés lenne, Amelia! – suttogta Bell. – Egy tömpe orrúval? A lány ügyet sem vetett rá. – Amelia! – mondta Percey. A pilóta és a zsaru egy pillanatra összenéztek, majd össze is mosolyogtak. – Fejet le! – parancsolta Sachs, és a nő engedelmesen a fűbe borult. Amelia Sachs felállt. Nem guggolt, nem állt oldalvást, hogy kisebb célfelületet adjon. Egyszerűen csak a megszokott, kétkezes támadóhelyzetbe helyezkedett. Szembefordult a házzal, a tóval, a mozdulatlan alakkal, aki a domboldal közepén guggolt, és pontosan őrá célzott a teleszkópos fegyverrel. A tömpe kis pisztoly olyan könnyű volt a lány kezében, mint egy whiskyspohár. A teleszkópra célzott, amely egy futballpályányira volt tőle. Izzadság és köd nedvesítette arcát. Légzés, légzés! Használd ki az időt! Várj még… Karja, keze megremegett egy pillanatra. Elhessegette a félelmet. Légzés… Figyelj, figyelj! Légzés… Most! Megperdült, és térdre vetődött éppen akkor, amikor a mögötte lévő fák közül kikandikáló puska elsült. Alig tizenöt méter volt a távolság. A golyó éppen a feje fölött süvített cl. Sachs Jodie elképedt arcát látta maga előtt. A vadászpuska még mindig az arcánál volt. Rádöbbent, hogy a lány mégsem ült fel a csapdának. Rájött a taktikára. Hogy lőtt párat a tó felől, aztán felrángatta az egyik őr hulláját a domboldalba, és egy puskával odatámasztotta, hogy célpontjai a helyükön maradjanak, míg ő kényelmesen felkocog az úton, és mögéjük kerül. Megtévesztés… Egy pillanatig egyikük sem mozdult. A levegő megfagyott. Nem úszott el mellettük ködfolt, nem hajlongtak a fák és a fűszálak sem a szélben. Sachs arcán halvány mosoly játszott, amikor két kézzel felemelte a fegyvert. A férfi kapkodva kilökte az üres töltényt a fegyverből, és betöltött egy újabbat. Amikor ismét az arcához emelte a puskát, Sachs tüzelt. Két lövést adott le. Mindkettő talált. Látta, hogy a férfi hátrarepül, a fegyver pedig úgy vitorlázott el a levegőben, mint egy mazsorett pálcája. – Maradj Perceyvel! – kiáltotta Sachs Bellnek, s Jodie felé sprintelt. A fűben találta, hanyatt fekve. Az egyik golyó szétroncsolta a bal vállát. A másik telibe kapta a teleszkópot, és üveget meg fémet köpött a férfi jobb szemébe. Az arca véres massza volt csupán. A lány kibiztosította a kis pisztolyt, jó adag nyomatékot adott a ravasznak, és a férfi homlokához szegezte a csövét. Átkutatta. Egy Glockot és egy hosszú pengéjű kést emelt ki a zsebéből. Más fegyvert nem talált nála. – Tiszta! – kiáltotta. Amikor Amelia felállt, és kiszedte a bilincset a tokjából, a Táncos felköhögött, és kitörölte a vért még meglévő szeméből. Aztán felemelte a fejét, és kinézett a mezőre. Kiszúrta Percey Clayt, miközben a nő lassan fölemelkedett a fűből, és a támadóját bámulta. Ahogy a nőre nézett, Jodie megborzongott. Újabb köhögés következett, aztán mély nyögés. Meglepte Sachsot – sértetlen karjával meglökte a lány lábát. Csúnyán megsebesült – talán halálosan –, és alig volt ereje. Furcsa mozdulat volt – pont, mint amikor az ember elhesseget egy idegesítő kis palotapincsit. A lány hátralépett, és a férfi mellkasát vette célba. De a Koporsótáncost már egy cseppet sem érdekelte Amelia Sachs. Sem a sebek, vagy a belőlük sugárzó észvesztő fájdalom. Csak egy dolog foglalkoztatta. Emberfeletti erőfeszítéssel a hasára fordult, és nyöszörögve, a port markolászva kúszni kezdett Percey Clay felé. A nő felé, akinek megölésével

Bell csatlakozott Sachshoz. A lány a kezébe nyomta a Glockot, és mindketten a Táncosra szegezték a fegyverüket. Könnyedén megállíthatták – vagy meg is ölhették volna. De egy helyben maradtak, és nézték ezt a szánalmas embert, akit annyira lefoglalt a feladata, hogy láthatóan még arca és válla sérülését sem fogta fel. Előrébb haladt még egy métert, és csak azért torpant meg egy pillanatra, hogy felvegyen egy grépfrút nagyságú, éles követ. Aztán folytatta útját a célpont felé. Egy szót sem szólt, csupa vér és izzadság volt a teste, arca fájdalmas görcsbe rándult. Még Perceyt is megbabonázta, pedig neki minden oka meglett volna rá, hogy gyűlölje ezt az embert, hogy kivegye Sachs kezéből a pisztolyt, és véget vessen a gyilkos életének, itt és most. De csak állt, és nézte a kétségbeesett erőfeszítést, amivel a férfi be akarta fejezni a munkáját. – Ebből elég! – mondta végül Sachs. Lehajolt, és elvette a követ. – Ne! – nyögte a férfi. – Ne! Megbilincselte. A Koporsótáncos vérfagyasztó üvöltést hallatott – amely mögött lehetett akár a fájdalom is, bár úgy tűnt, inkább a bukás elviselhetetlenségéből fakad s a földre ejtette a fejét. Mozdulatlanul feküdt. A trió körbeállta, s csak nézték mindhárman, ahogy a férfi vérét felszürcsölik az ártatlan fűszálak. A búvármadarak szívtépő sikolyait hamarosan elnyomta a fák mögül lassan előtűnő helikopter zúgása. Sachs észrevette, hogy Percey Clay figyelme azonnal elsiklik a neki oly sok fájdalmat okozó emberről, és előtör belőle a pilóta. Kíváncsian figyelte, ahogy a könnyű kis járgány leereszkedik a ködbe, és könnyedén földet ér.

Harminckilencedik fejezet

– Nem megy, Lincoln. Ezt nem tudom elintézni. Lon Sellitto hajthatatlan volt. De Lincoln Rhyme is. – Csak fél órát kérek vele! – Nem mennek bele. – Ez igazából azt takarta, amit a nyomozó rögtön hozzá is tett: – Amikor megemlítettem, azonnal beszartak. Te civil vagy. Már majdnem tíz óra volt, hétfő délelőtt. Percey esküdtszéki meghallgatását másnapra halasztották. A haditengerészet búvárai megtalálták a málhazsákokat, amelyeket Phillip Hansen mélyen a Long Island Soundba süllyesztett. Rohamtempóban elszállítottak mindent az FBI PERT csapatához, a szövetségiek belvárosi központjába, elemzésre. Eliopolos azért halasztotta el a meghallgatást, hogy minél több bizonyítékot mutathasson fel Hansen ellen. – Ugyan miért aggódnak? – kérdezte Rhyme türelmetlenül. – Attól félnek, hogy összeverem? Már azon volt, hogy kérését húsz percre csökkenti. De ez a gyengeség jele lett volna. És Lincoln Rhyme nem az az ember volt, aki gyengének akarta mutatni magát. – Én kaptam el – mondta. – Megérdemlek egy beszélgetést vele! Aztán elhallgatott. Blaine, a volt felesége a felismerések egyik ritka pillanatában azt mondta, hogy Rhyme a szemével – amely oly sötét, akár az éjszaka – jobban meg tudja győzni, mint a szavaival, így aztán csak bámult a detektívre, míg az végül felsóhajtott, és Dellrayre pillantott. – Jaj, adjatok már neki egy kis időt! – mondta az ügynök. – Ugyan mit árthatunk bárkinek is? Hozzátok csak fel ide a nagyfiút! Ha megpróbál elszökni, hát a francba, én is megérdemlek egy kis lőgyakorlatot, nem? – Rendben van! – mondta Sellitto. – Felhívom őket. Csak el ne csesszetek valamit nekem! A nyomszakértő alig hallotta a szavait. Tekintete azonnal az ajtóra szegeződött, mintha a Koporsótáncos képes lenne előtűnni a semmiből. Meg sem lepődött volna rajta, ha tényleg megjelenik.

– Mi az igazi neve? Tényleg Joe vagy Jodie? – Ugyan, mit számít ez? Maga kapott el. Úgy hívhat, ahogy csak akar! – Mit szólna a saját keresztnevéhez? – kérdezte Rhyme. – Mit szólna ahhoz, amit maga adott nekem? A Táncos. Ez tetszik. A kis fickó az ép szemével alaposan végigmérte a nyomozót. Ha fájdalmai voltak, vagy szédült a gyógyszerektől, nem mutatta. Bal keze sínben volt, ennek ellenére vastag bilincs feszült a csuklóján, s még hozzá is erősítették a csípőjén lévő lánchoz. A lábán is béklyó volt. – Ahogy óhajtja! – mondta Rhyme kedvesen, majd tovább vizsgálgatta a férfit, mintha valami különös spóra lenne egy bűntény helyszínéről. A Táncos elmosolyodott. A roncsolt arcidegek miatt kifejezése groteszk volt. Teste gyakran megrázkódott, ujjai rángatóztak, törött válla pedig akarata ellenére is meg-megmozdult. Rhyme-nak furcsa érzése támadt – mintha ő lett volna az egészséges, és a vele szemben ülő férfi a nyomorék. Vakok között a félszemű a király. A Táncos rámosolygott. – Majd meghal a kíváncsiságtól, ugye? – kérdezte Rhyme-tól. – Mért? – Mindent meg akar tudni… azért hozatott ide. Szerencséje volt. Úgy értem, hogy el tudott kapni, de igazából fogalma sincs, hogyan csináltam, mi? Rhyme felkuncogott. – Pontosan tudom, hogyan csinálta! – Tudja? – Csak azért hozattam ide, hogy beszélgessünk – felelte Rhyme. – Ennyi az egész. Beszélgetni akartam azzal az emberrel, aki csaknem túljárt az eszemen. – Csaknem! – A Táncos felnevetett. Újabb furcsa mosoly. Tényleg nagyon ijesztően nézett ki. – Oké, akkor meséljen! Rhyme ivott egy kortyot. Gyümölcslevet. Teljesen ledöbbentette Thomot, amikor megkérte, hogy tegye ki a whiskyt, és helyette hozzon vegyes gyümölcslevet. – Rendben van! – mondta nyugodt hangon. – Felbérelték, hogy ölje meg Ed Carneyt, Percey Clayt és Brit Hale-t. Sokat fizettek érte. Hat számjegyű összeget, ha jól sejtem. – Hét! – mondta a Táncos büszkén. Rhyme felvonta a szemöldökét. – Igazán jövedelmező üzletág! – Ha az ember jól csinálja, akkor igen. – Eltette szépen a pénzt a Bahamákon. Megtudta valahonnan Stephen Kall nevét, azt nem tudom, hogy pontosan honnan, talán a zsoldoshálózattól, és felvette szépen alvállalkozónak. Névtelenül, talán e-mailben vagy faxon, s olyan referenciákat használt, amelyekben Kall megbízott. Természetesen sosem találkoztak személyesen. Feltételezem, korábban kipróbálta őt?! – Persze! Egy munka Washington D.C.-ben. Azért fogadtak fel, hogy megöljek egy kongresszusi titkárt, aki kiszivárogtatta a Hadügyi Bizottság anyagait. Könnyű meló volt, így felvettem rá Stephent. Jó lehetőség volt, hogy kipróbáljam, hogyan dolgozik. Végig figyeltem minden egyes lépését. A golyó bemeneti nyílását is ellenőriztem a hullán. Nagyon profi volt. Azt hiszem, meglátott, miközben lestem, és utánam jött, hogy megszabaduljon a lehetséges tanútól. Ez is profizmusra vallott. Rhyme folytatta: – Otthagyta neki a pénzét meg a kulcsot Phillip Hansen hangárjához… itt várt, hogy feltelepíthesse a bombát Carney gépére. Maga tudta, hogy a fickó jó, de abban nem volt biztosan, hogy elég jó mindhárom tanú kiiktatásához. Biztos arra gondolt, hogy egyet Kall majd kiiktat, de többet nem, viszont ezzel eléggé eltereli a figyelmünket, így könnyen a másik két célpont közelébe férkőzhet. A Táncos bólintott, és vonakodva bár, de elismerően pillantott a szakértőre. – Az, hogy megölte Brit Hale-t is, nagyon meglepett. Igen, bizony! Azzal pedig még jobban meglepett, hogy utána el tudott menekülni, és még volt ideje feltelepíteni a bombát Percey gépére is! – Tudta, hogy legalább egy tanút a három közül személyesen kell majd elintéznie, ezért aztán a múlt héten Jodie lett magából, s elkezdte terjeszteni a tablettákat az utcán mindenfelé, hogy megismerjék. Elrabolta az ügynököt a szövetségi épület elől és kiderítette, hogy melyik védett házba kerülnek majd a

tanúk. A leglogikusabb helyen várt Stephenre, hogy megjelenjen és elvégezze a munkát. Aztán engedte, hogy elrabolja magát. Útközben elég sok nyomot hagyott, hogy ráleljünk a föld alatti búvóhelyre, és biztosan magára találjunk… és a maga segítségével eljussunk Stephen Kallhoz. Mind megbíztunk magában. Stephennek persze fogalma sem volt róla, hogy éppen maga bérelte fel. Csak annyit tudott, hogy elárulta, és meg akarta magát ölni. Tökéletes fedezés. De veszélyes is! – Ugyan mit ér az élet kockázat nélkül? – kérdezte a Táncos játékosan. – Ez az élet sava-borsa, hát nem? Különben is amíg együtt voltunk, kiépítettem pár… hm, védelmi vonalat, hogy amikor rám akar majd lőni, eleget habozzon. A látens homoszexualitás mindig beválik! – De – szólt közbe Rhyme dühösen, amiért félbeszakították a történetét – amikor Kall a parkban volt, maga kiosont a sikátorból és elbújt, aztán rátalált, és meg is ölte őt… Megszabadult a kéztől, a fogaktól, a ruháktól… és a fegyverektől. Mindent a szennyvízcsatornába lökött. Aztán meginvitáltuk a Long Island-i házba… Macska a galambok között – tette hozzá Rhyme csattanósan. – Ez a séma… csak a történet váza. De gondolom, a lényeg benne volt. A férfi egy pillanatra lehunyta ép szemét, majd kinyitotta, és Rhyme-ra meredt. A szeme vörös volt és nedves. – Mi volt az? – kérdezte végül a Táncos. – Mi buktatott le? – A homok – felelte Rhyme. – A Bahamákról. A férfi bólintott, majd fájdalmában elfintorodott. – Pedig kifordítottam a zsebemet. Ki is porszívóztam mindenemet. – A nadrág alsó varrásában volt. Meg ott voltak a drogok. A nyomok, a bébitápszer. – Aha, persze! – A Táncos némi habozás után még hozzátette: – Igaza volt, hogy félt magától. Úgy értem, Stephen. – Tekintete még mindig Rhyme-ot fürkészte, mint egy orvos, amint tumor után kutat. – Szegény ember! – sóhajtotta. – Micsoda szánalmas alak volt! Mit gondol, ki miatt golyózott be? A mostohapapa volt a ludas? Vagy a fiúk a sitten? – Nem tudom – felelte Rhyme. A hím sólyom éppen akkor landolt az ablakpárkányon, és összecsukta szárnyait. – Stephen berezelt – mélázott a Táncos. – És ha az ember berezel, akkor vége. Azt gondolta, hogy férgek kutatnak utána. Lincoln, a Féreg. Hallottam, amint ezt motyogta magában. Nagyon félt magától. – De maga nem félt. – Nem – felelte a Táncos. – Én sosem félek. – Váratlanul bólintott, mintha rájött volna végre, hogy mi motoszkál a fejében. – Á, figyelmesen hallgat, ugye? Próbálja elkapni az akcentust? Rhyme valóban ezen volt. – De tudja, ez hamar változhat ám! Hegyvidék… Connecticut… déli síkság vagy déli mocsár… Mizzura, Kayntuckeh. Mért kérdez most ki engem? Maga csak helyszínelő. Elkaptak. Ideje a hűvösbe bújni. Vége a játéknak. Tudja, én szeretek sakkozni. Imádok sakkozni! Szeret játszani, Lincoln? Régen bizony szeretett sakkozni. Ő és Claire Trilling elég gyakran játszottak. Thom állandóan azzal nyaggatta, hogy játsszon a gépen, és fel is telepített egy nagyon jó programot: Rhyme sosem töltötte be. – Már rég nem játszottam. – Magának meg nekem játszanunk kellene valamikor. Jó lehet maga ellen játszani… Akarja tudni, hogy mi a jó játékosok gyakori hibája? – Mi? – Rhyme érezte a férfi forró pillantását. Hirtelen valahogy kényelmetlenül érezte magát. – Kíváncsiság ébred bennük az ellenfél iránt. Meg akarnak tudni dolgokat a magánéletükről is. Olyan dolgokat, amelyek nem is hasznosak. Hogy hol élnek, hol születtek, van-e testvérük. – Valóban? – Ezzel elmúlik ugyan a viszketés, de a játékos összezavarodik. Ez veszélyes is lehet! Tudja, Lincoln, a játszma ott van a táblán. Minden ott van. – Egy féloldalas mosoly következett. – Képtelen elviselni, hogy nem tud rólam semmit, ugye? Nem, gondolta Rhyme, tényleg nem tudom elviselni. A Táncos folytatta: – Nos, pontosan mit szeretne megtudni? Egy címet akar? Egy középiskolai bizonyítványt? Mit szól egy kulcsszóhoz? „Rózsabimbó”. Ez milyen? Meg vagyok lepve, Lincoln. Maga igazságügyi szakértő. A legjobb, akit valaha láttam, most meg elindult valami patetikus, szentimentális utazásra. Hogy ki

vagyok? A fej nélküli lovas. Belzebub. Mab királynő. Én vagyok az „ők”, ha valaki azt mondja: „Vigyázz! Ők mindig a nyomodban vannak!” Nem én vagyok a gyakran emlegetett legrosszabb rémálom, mert a rémálmok nem valósak, én viszont valóságosabb vagyok, mint ahogy azt bárki is hajlandó elismerni. Szakember vagyok. Üzletember vagyok. Nem adom ki a nevem, a rangom, a számom. Én nem tartom be a genfi egyezmény szabályait. Rhyme erre nem tudott mit mondani. Ekkor kopogtak az ajtón. A fogolyszállító érkezett. – Levenné a béklyót a lábamról? – kérdezte a Táncos a két őrt remegő hangon, könnybe lábadt ép szemmel. – Ó, kérem! Annyira fáj! És olyan nehéz így menni! Az egyik őr együttérzően nézett a fogolyra, majd Rhyme-ra pillantott. – Ha csak egy centit is old azon a béklyón, búcsút mondhat az állásának, és sosem kap munkát ebben a városban – mondta a szakértő tárgyilagosan. A járőr egy pillanatig csak nézte Rhyme-ot, majd biccentett a társának. A Táncos felnevetett. – Nem probléma – mondta Rhyme-nak. – Csak egy tényező. Az őrök az ép karjánál fogva talpra állították a férfit. Valósággal eltörpült a két magas zsaru között az ajtó felé menet. Azért még visszanézett: – Lincoln? – Igen? – Hiányozni fogok magának. Nélkülem unatkozni fog. – Ép szeme Rhyme tekintetébe fúródott. – Nem tud nélkülem élni!

Egy órával később a nehéz léptek tudatták Rhyme-mal, hogy megérkezett Lon Sellitto. Vele jött Sachs és Dellray is. Rhyme azonnal tudta, hogy baj van. Egy pillanatig átfutott az agyán, hogy a Táncos talán megszökött valahogy. De nem ez volt a gond. Sachs felsóhajtott. Sellitto és Dellray összenézett. Az ügynök sovány arca grimaszba rándult. – Oké, elő a farbával! – csattant fel Rhyme. Sachs közölte a hírt. – A málhazsákokról van szó. A PERT átvizsgálta őket. – Találd ki, hogy mi volt bennük! – mondta Sellitto. Rhyme kimerülten felsóhajtott, mert nem volt éppen játékos kedvében. – Detonátorok, plutónium és Jimmy Hoffa hullája. – Egy rakás Westchester megyei telefonkönyv, két és fél kiló kő – mondta Sachs. – Mi van?! – Nem volt bennük semmi, Lincoln. Nulla! – Biztos, hogy telefonkönyvek voltak, és nem átkódolt üzleti könyvelések? – A hivatal szakértői alaposan átnéztek mindent – mondta Dellray. – Kibaszott eredeti Arany Oldalak mind. A kövek sem jelentenek semmit. Csak azért kerültek a zsákokba, hogy elsüllyedjenek. – Ki fogják engedni a zsíros seggű Hansent – motyogta Sellitto sötét képpel. – Már csinálják is a papírmunkát. Még az esküdtszék elé sem akarják vinni így az ügyet. Az a sok ember mind a semmiért halt meg. – Hadd tudjon meg mindent! – kérte Sachs. – Eliopolos éppen úton van ide – mondta Sellitto. – Van papírja. – Parancsa? – kérdezte Rhyme kurtán. – Mire? – Ó, hát arra, amit beígért. Le akar tartóztatni.

Negyvenedik fejezet

Reginald Eliopolos két nagydarab ügynök kíséretében jelent meg az ajtóban. Rhyme eddig azt hitte, az ügyész középkorú. Nappali fénynél látszott, hogy csak a harmincas évei elején járhat. A két ügynök is fiatal volt, és pont olyan jól öltözött, mint az ügyész, Rhyme-ban mégis a rosszabb fajta kikötői rakodómunkás érzetét keltették. Ugyan minek volt rájuk szükség? Egy ember ellen, aki fel sem tud kelni egyedül? – Nos, Lincoln, azt hiszem, nem vett komolyan, amikor a feljelentésről beszéltem. Hm-hm. Nem hitt nekem. – Mi a francot kever már megint, Reggie? – kérdezte Sellitto. – Hiszen elkaptuk a fickót! – Hm-hm. Hm-hm-hm. Elmondom, hogy mit keverek éppen. – Közben felemelte a kezét, és a levegőbe macskakörmöt rajzolt. – A Hansen elleni ügy befulladt. Nincs bizonyíték a málha zsákokban. – Ez nem a mi hibánk! – tiltakozott Sachs. – Mi életben tartottuk a tanút. És elkaptuk Hansen bérgyilkosát is. – Ah! – szólalt meg Rhyme. – Többről van itt szó, igaz, Reggie? Az állami ügyészhelyettes hűvös pillantást vetett rá. Rhyme folytatta: – Tudjátok, Jodie… vagyis a Táncos az egyetlen lehetőség ezek után, hogy vádat emeljenek Hansen ellen. Vagyis ezt gondolja a drága ügyész úr. De a Táncos sosem dobja fel a megbízóit. – Ó, ez biztos? Nos, szerintem nem ismeri olyan jól, mint hiszi! Nemrég hosszan elbeszélgettem vele. Több mint készséges volt a Hansen elleni vádak támogatásában. De most visszakozik! Köszönhetően… magának! – Nekem? – kérdezte Rhyme. – Azt mondja, hogy maga megfenyegette. A kis nem hivatalos beszélgetés során, amit pár órája folytattak. Hm-hm. Emiatt fejek fognak a porba hullani! Ebben egészen biztos lehet. – Ó, az isten szerelmére! – köpte Rhyme, majd keserűen felnevetett. – Hát nem látja, hogy miben mesterkedik a Táncos? Hadd találjam ki… azt ígérte neki, hogy le fog engem tartóztatni, igaz? Ő pedig beleegyezett, hogy ez esetben tanúskodik majd. Eliopolos szemének villanása elárulta, hogy minden pontosan úgy történt, ahogy Rhyme mondja. – Hát nem lát a szemétől? De Eliopolos bizony az orráig sem látott. – Nem érti, hogy a Táncos azt szeretné, ha engem őrizetbe vennének, és mondjuk, úgy tizenöt-húsz méterre lennék csak tőle? – Rhyme! – mondta Sachs gondterhelt arccal. – Miről beszél? – kérdezte az ügyész. – Arról, hogy meg akar engem ölni, Reggie! Erről beszélek. Én vagyok az egyetlen ember, aki valaha is megállította. Nem nagyon mehet úgy vissza dolgozni, hogy én élek. – De hiszen nem fog már sehová sem visszamenni! Soha! Hm-hm. – Miután megölt, visszatáncol majd! Soha nem fog Hansen ellen tanúskodni. És ugyan mivel fenyegetheti maga? A tűvel? Nem fogja érdekelni. Nem fél semmitől. Semmitől a világon! Rhyme közben azon tűnődött, hogy vajon mi az, ami a fejében motoszkál. Valami nem stimmelt. Valami itt nagyon nem stimmelt. A telefonkönyvekről lehet szó. Telefonkönyvek és kövek. Rhyme elmélázott, tekintete a bizonyítékokat felsoroló táblára tapadt. Csörgést hallott, erre kapta fel a fejét. Eliopolos egyik ügynöke előszedett egy bilincset, és a Clinitron felé tartott vele. Rhyme magában csak nevetett. Biztosabb, ha megbilincselik a rokkantat. Még a végén elszalad! – Ugyan már, Reggie! A zöld rostszál, a telefonkönyvek és a kövek. Eszébe jutott valami, amit a Táncos mondott. Pont azon a széken ült, mint most Eliopolos. Egymillió dollár… Rhyme közben halványan érzékelte, hogy az ügynök éppen azon töpreng, hogyan lehet a legjobban megbilincselni egy nyomorék embert. Azt is érzékelte, hogy Sachs előrelépett, és éppen azon töprengett, hogyan lehet kiiktatni az ügynököt.

– Várjanak! – vakkantotta elég parancsoló hangon ahhoz, hogy a helyiségben mindenki megtorpanjon. A zöld rost… A táblázaton most azt bámulta. Az emberek közben beszéltek hozzá. Az ügynök még mindig Rhyme kezét méregette, és a bilincset csörgette. De Rhyme nem foglalkozott senkivel. Eliopoloshoz szólt: – Adjon nekem fél órát! – És miért tenném? – Ugyan már, mi baja lehet belőle? Nem túl valószínű, hogy bárhova el tudnék szökni! – S mielőtt még az ügyész tiltakozhatott volna, Rhyme elrikkantotta magát. – Thom! Thoom! El kell intéznem egy telefonhívást! Segítesz nekem vagy sem? Nem tudom, hová tűnik el néha! Lon, segítesz telefonálni?

Percey Clay éppen hazaért a férje temetéséről, amikor Lon Sellitto utolérte. Így most talpig feketében ült a Rhyme ágya mellett lévő rozoga karosszékben. A közelben állt Roland Bell is, barna öltönyben, amely feltűnően rosszul állt rajta a zakó alá rejtett két fegyvernek köszönhetően. Gyérülő barna haját hátrafésülte a feje búbján lévő kopasz foltra. Eliopolos elment, de két gorilláját hátrahagyta, s azok most a folyosót őrizték. Láthatóan komolyan azt hitték, hogy Thom majd kitolja Rhyme-ot az ajtón, ő pedig megszökik előlük a Storm Arrowban, amelynek legnagyobb sebessége 12 km/h. Percey ruhája elállt a gallérnál és a derékrésznél, s Rhyme fogadni mert volna, hogy a nőnek ez az egyetlen egy részes ruhája. Percey már emelte volna a bokáját a térdére, ahogy hátradőlt, majd rájött, hogy a szoknyarész miatt ez a testhelyzet nem igazán előnyös, így frontálisan kihúzta magát, és összezárta a térdét. A nő türelmetlen kíváncsisággal méregette Rhyme-ot, és a férfi rájött, hogy senki – Sellitto és Sachs, a kísérők – sem tudta elmondani neki a rossz hírt. Gyávák, gondolta dühösen. – Percey… Hansen nem kerül a váddal az esküdtszék elé. Egy szemvillanásnyi megkönnyebbülés után a nőbe belecsapott a felismerés. – Ne! – nyögte. – Hansen repülőútja? A málhazsákok eltüntetése? A zsákok hamisak voltak. Nem volt bennük semmi. A nő arca elsápadt. – Elengedik? – Nem találnak semmiféle kapcsolatot Hansen és a Táncos között. Amíg ez meg nem lesz, a fickó szabad. Percey az arca elé emelte a kezét. – Akkor minden hiába volt? Ed… és Brit halála? A semmiért haltak meg! – Most mi fog történni a társasággal? – kérdezte a férfi. Percey nem számított erre a kérdésre, így nem is volt benne biztos, hogy jól hallotta. – Tessék? – A Társaság. Mi lesz most a Hudson Airrel? – Hát, valószínűleg eladjuk. Kaptunk egy ajánlatot egy másik társaságtól. Ők fel tudják vállalni az adósságot. Mi nem. De az is lehet, hogy egyszerűen felszámoljuk. – Ez volt az első alkalom, hogy Percey hangja ilyen fásultan csengett. Egy cigány, aki vereséget szenvedett. – Milyen másik társaság? – Komolyan nem emlékszem. Ron tárgyalt velük. – Ron Talbotról van szó, ugye? – Igen. – Tud a Társaság pénzügyi helyzetéről? – Persze. Pont annyit, amennyit a jogászok meg a könyvelők. Többet, mint én. – Fel tudná hívni? Hívja kérem ide, amilyen gyorsan csak lehet! – Azt hiszem, menni fog. Ott volt a temetőben. Mostanra biztosan hazaért. Azonnal felhívom.

– Sachs! – mondta a férfi a lányhoz fordulva. – Van még egy helyszínünk. Át kellene kutatnod. Méghozzá azonnal!

Rhyme végigmérte a nagydarab fickót, aki belépett az ajtón. Sötétkék öltönyt viselt. A fénye, a színe és a szabása arra utalt, hogy valamiféle egyenruha lehet. Rhyme feltételezte, hogy amikor még repült, biztosan ezt hordhatta. Percey bemutatta őket egymásnak. – Szóval elkapta azt a szemétládát! – morogta Talbot. – Gondolja, hogy villamosszékbe kerül? – Én csak összeszedem a szemetet – mondta Rhyme, s elégedett volt, mint mindig, ha sikerült egy ügybe becsempésznie a költői szálat. – Hogy az ügyész mit csinál vele, az már az ő dolga. Elmondta Percey, hogy milyen jellegű gond van a bizonyítékkal, amit Hansen ellen akartak használni? – Igen, említett valamit. Hamis volt a bizonyíték, amit eltüntetett? De miért tett ilyet? – Azt hiszem, tudom a választ erre a kérdésre, de szükségem van még némi információra. Percey azt mondja, hogy maga elég jól ismeri a Társaság ügyeit. Ha jól értem, társtulajdonos, ugye? Talbot bólintott, elővett egy csomag cigarettát, aztán amikor látta, hogy a szobában senki sem dohányzik, el is tette. Még Sellittónál is gyűröttebbnek látszott, és úgy tűnt, évek óta nem gombolta össze ezt a zakót tekintélyes pocakja felett. – A következőre gondoltam – mondta Rhyme. – Mi van, ha Hansen mégsem akarta megölni Perceyt és Edet azért, mert tanúk? – De akkor miért? – kérdezte Percey. – Úgy érti, valami más motiválta? – kérdezte Talbot. – De mi? Rhyme nem adott egyenes választ. – Percey azt mondja, a Társaság mostanában nem áll túl jól. Talbot vállat vont. – Kemény éveket tudunk magunk mögött. Új szabályok, sok kis szállítócég. Harc a UPS-szel és a FedEx-szel. Meg persze a postával. A perifériára szorultunk. – De mégis jól volt… mi is az, Fred? Te dolgoztál pár fehérgalléros bűnügyön is! Milyen szót használunk a befolyó pénzre? Dellray felkacagott: – Bevétel, Lincoln! – Szóval, sok volt a bevétel. Talbot bólintott. – Igen, a pénzforgalommal sosem volt baj. Csak az a gond, hogy több megy ki, mint amennyi befolyik. – Mit gondol arról a változatról, hogy a Táncost azért bérelte fel valaki Ed és Percey meggyilkolására, hogy aztán olcsón hozzájuthasson a Társasághoz? – Milyen társasághoz? A miénkhez? – kérdezte Percey a homlokát ráncolva. – Miért tette volna ezt Hansen? – kérdezte Talbot zihálva. – És ha ez volt a célja, miért nem jött egyenesen, egy nagy csekkel a kezében? – tette még hozzá Percey – Sosem próbált velünk kapcsolatba lépni. – Én nem konkrétan Hansenre gondoltam – mutatott rá Rhyme. – Az előbb is azt kérdeztem, hogy mi van, ha nem Hansen akarta megöletni magukat? Mi van, ha valaki más volt a ludas? – Kicsoda? – kérdezte Percey. – Nem tudom biztosan. Csak… szóval, ott van az a zöld szál. – Zöld szál? – Talbot követte Rhyme tekintetét a bizonyítékrendszerező táblára. – Láthatóan mindenki megfeledkezett róla. Engem kivéve, persze. – Az ember feje káptalan talán, Lincoln? – Én nem felejtek el gyakran dolgokat, Fred. Csak ritkán. Tehát a zöld szöszre visszatérve: Sachs… a partnerem… – Emlékszem rá – biccentett Talbot a lány felé. – ...abban a hangárban találta, amit Hansen bérelt. Bizonyos nyomjelek között volt az ablak közelében, ahol Stephen Kall várakozott, hogy feltelepíthesse a bombát Ed Carney gépére. Sachs talált

még rézdarabkákat meg fehér papírrostokat is, és borítékragasztót. Ami arra utal, hogy valaki egy hangárkulcsot hagyott Stephen Kall részére valahol. De aztán gondolkodni kezdtem, ugyan minek kellett volna Kallnak kulcs ahhoz, hogy betörjön egy üres hangárba? Profi volt. Még álmában is be tudott volna oda sétálni. Egyetlen oka volt annak, hogy ott hagyták a kulcsot: hogy úgy nézzen ki a dolog, mintha Hansen hagyta volna ott. Hogy ő legyen a gyanúsított. – De ott a rablás! – ellenkezett Talbot. – Amikor megölte a katonákat, és ellopta a fegyvereket! Mindenki tudja, hogy egy szemét gyilkos! – Ő valószínűleg tényleg az – értett vele egyet Rhyme. – De ő bizony nem repült a gépével Long Island Sound fölé, és nem játszott bombázósdit azokkal a telefonkönyvekkel. Valaki más tette helyette. Percey nyugtalanul fészkelődni kezdett. Rhyme folytatta: – Valaki, aki álmában sem gondolta volna, hogy valaha is megtaláljuk ezeket a málhazsákokat. – Kicsoda? – kérdezte Talbot. – Sachs? A lány előhúzta a nagy bizonyítékgyűjtő zacskókat a vászonzsákjából, és letett mindent az asztalra. Két zacskóban könyvviteli naplók voltak. A harmadikban egy rakás fehér boríték. – Ezek itt az irodájából származnak, Talbot úr! A férfi erőtlenül felnevetett. – Nem hiszem, hogy ezt megtehetik engedély nélkül! Percey Clay elkomorodott: – Én adtam rá engedélyt. Még mindig én vagyok a Társaság vezetője, Ron. De mi ez az egész, Lincoln? Rhyme már bánta, hogy nem osztotta meg korábban Perceyvel a gyanúját. Az asszonyra most óriási döbbenet és csalódás vár. De nem kockáztathatja, hogy a kezükre csapjon Talbot miatt. A férfi eddig túlságosan is jól eltakarított maga után. Rhyme Mel Cooperre pillantott. – A talált zöld szálak a főkönyvből származnak – mondta a technikus. – A fehérek a borítékról. Az egyezés kétségtelen. – Minden a maga irodájából származik, Talbot – fejezte be Rhyme. – Mire céloz, Lincoln? – nyögte Percey. Rhyme Talbothoz beszélt: – A reptéren mindenki tudta, hogy Hansen ellen vizsgálat folyik. Maga arra gondolt, hogy ezt könnyen kihasználhatja. Tehát várt, amíg Percey, Ed és Brit egy este jó sokáig bent maradtak. Ellopta Hansen gépét az útra, eltüntette a hamis zsákokat, felbérelte a Táncost. Gondolom, Afrikában vagy a Távol-Keleten hallott róla. Lebonyolítottam pár hívást. Tudom, hogy maga dolgozott a botswanai légierőnél, és a burmai kormánynál is volt tanácsadó, amikor használt katonai gépeket vásároltak. A Táncos azt mondta nekem, hogy egymillió dollárt kapott a munkáért. – Rhyme megcsóválta a fejét. – Ennek rögtön gyanút kellett volna keltenie. Hansen pár százezerért könnyedén megölethetett volna három tanút. A bérgyilkosság területén napjainkban kétségkívül a vevők diktálják az árakat. Az egymillió elárulta, hogy a megrendelő csakis amatőr lehet. És azt is, hogy igen sok pénze lehet elfekvőben. Percey Clay felsikoltott, és a férfihoz ugrott. Talbot is felugrott és elhátrált. – Hogy voltál rá képes? – üvöltötte Percey. – Miért? – A pénzügyi bűnözésben szakértő kollégák most nézik át a könyvelését – mondta Dellray. – Azt gondoljuk, hogy rengeteg pénzt találunk majd, csak nem ott, ahol lennie kellene. – A Hudson Air sokkal, de sokkal jövedelmezőbb cég, mint ahogy azt maga hitte, Percey – mondta Rhyme. – Csak a haszon nagy része Talbot zsebébe vándorolt. Tudta, hogy egyszer mindenképpen elkapják, ezért félre kellett állítania magát és Edet az útból, hogy megvásárolhassa a Társaságot. – A részvényfelvásárlás lehetősége – motyogta a nő. – Üzlettársként joga lett volna olcsón felvásárolni minden részvényt, ha Ed és én meghalunk. – Ez hülyeség! Emlékezzenek már, az a fickó rám is lövöldözött! – De maga nem is Kallt bérelte fel! – emlékeztette Rhyme. – A maga embere Jodie, a Táncos volt, aki alvállalkozónak felvette Kallt. Ő viszont egyáltalán nem ismerte magát.

– Hogy tehetted ezt? – nyögte Percey üres hangon. – Miért? Miért? – …Mert szerettelek! – csattant fel Talbot. – Micsoda? – Amikor azt mondtam, feleségül akarlak venni, te kinevettél! – Ron, nem, én… – És visszamentél hozzá! – A férfi elvicsorodott. – Ed Carney, a jóképű bombázópilóta. A top gun… Úgy bánt veled, mint egy darab szarral, és neked mégis ő kellett. Aztán… – az arca lila lett a dühtől. – Aztán… aztán elveszítettem az egyetlen dolgot, ami még megmaradt, és a földön kellett maradnom. Nem repülhettem többé! Csak néztem, ahogy ti ketten több száz órát írtok be havonta a naplóba, miközben én nem tehettem mást, mint hogy ültem egy asztalnál, és papírokat tologattam. Ti ott voltatok egymásnak és repülhettetek... Fogalmad sincs, milyen érzés elveszteni mindent, amit szeretsz! Fogalmad sincs! Sachs és Sellitto is látták, hogy a férfi megfeszül. Tudták, hogy próbálkozni fog, de fogalmuk sem volt, hogy milyen erős valójában. Amint Sachs előrelépett, és elővette a fegyverét, Talbot egyszerűen elkaszálta, nekivágta a bizonyítékos asztalnak, széttörte a mikroszkópokat és más eszközöket, Coopert pedig a falhoz préselte. Kikapta a Glockot a lány kezéből. Bell, Sellitto és Dellray felé fordult vele: – Oké, mindenki dobja a fegyverét a földre. Most azonnal! – Ugyan már, ember! – mondta Dellray a szemét forgatva. – Mit fog csinálni? Kimászik az ablakon? Nem mehet innen sehova! Talbot Dellray arcába célzott a fegyverrel: – Nem mondom még egyszer! Tekintetéből áradt a kétségbeesés. Rhyme-ot egy sarokba szorított medvére emlékeztette. Az ügynök és a két rendőr a földre ejtette a fegyvereit. Bell mindkét pisztolyát a földre engedte. – Hová vezet ez az ajtó? – A férfi a fal felé intett a fejével. Látta kint Eliopolos őreit, és tudta, hogy arra nincs menekvés. – Az egy szekrény – vágta rá Rhyme gyorsan. A férfi kinyitotta az ajtót, és megpillantotta a kis liftet. – Baszd meg! – suttogta Talbot, és Rhyme-ra célzott a fegyverrel. – Ne! – kiáltotta Sachs. Talbot ekkor őrá célzott. – Ron! – kiáltotta Percey. – Gondolkozz, kérlek! Sachs, aki szégyellte magát, de nem sérült meg, már talpra állt, és a tőle tízlépésnyire heverő fegyvereket nézegette á földön. Ne, Sachs, gondolta Rhyme. Ne! A lány túlélte az ország legveszélyesebb bérgyilkosát, és most lelöveti magát egy rémült amatőrrel. Talbot tekintete Dellray és Sellitto, valamint a kis lift között röpködött ide-oda. Próbálta kitalálni, hogy miként lépjen tovább. Ne, Sachs, ne csináld! Rhyme próbálta elkapni a lány tekintetét, de ő csak a távolságokat és szögeket méregette. Lehetetlen feladat. Sellitto szólalt meg: – Talbot, beszéljük meg a dolgot! Tegye le a fegyvert! Kérlek, Sachs, ne csináld… Megfogja látni. Fejre fog célozni – az amatőrök mindig ezt teszik – és megfogsz halni! A lány megfeszült, tekintete Dellray Sig-Sauerén állapodott meg. Ne… Abban a pillanatban, amikor Talbot ismét a liftre nézett, Sachs a földre vetette magát, és gurulás közben megragadta Dellray jókora fegyverét. De Talbot persze meglátta. Mielőtt a lány fölemelhette volna a nagy automatát, a férfi az arcába nyomta a Glockot, és hunyorogva húzni kezdte a ravaszt. – Ne! – kiáltotta Rhyme. A lövés hangja fülsiketítő volt. Az ablakok megremegtek, a sólymok felröppentek a párkányról.

Sellitto a fegyvere után kapott. Az ajtó kivágódott, és Eliopolos ügynökei robogtak be rajta, fegyverrel a kezükben. Ron Talbot a kis, piros lyukkal a fején egy pillanatig csak állt mozdulatlanul, majd összecsuklott. – Ó, atyám! – mondta Mel Cooper dermedten, egy zacskóval a kezében. Lebámult a saját kicsiny 38-as Smith & Wessonjára, amely Roland Bell kezéből meredt elő a technikus könyöke alatt. – Ó, Istenem! – A nyomozó ugyanis beügyeskedte magát Cooper háta mögé, és levette a pisztolyt a technikus derekán lévő keskeny szíjról. Bell csípőből tüzelt – vagyis pontosabban Cooper csípőjéből. Sachs talpra kecmergett, és kivette a Glockját Talbot kezéből. Pulzust keresett a férfi csuklóján, majd a fejét rázta. Percey Clay térdre esett a hulla mellett, és szipogása hangja betöltötte a szobát. Sírva püfölte a halott Talbot széles vállát. Egy hosszú percig senki sem mozdult, aztán Sachs és Roland Bell egyszerre indultak el a nő felé. Aztán mindketten megtorpantak, és Sachs volt az, aki visszalépett, s hagyta, hogy a magas nyomozó átkarolja az alacsony kis asszony vállát, és elvezesse barátja és ellensége holttestének közeléből.

Negyvenegyedik fejezet

Egy kis mennydörgés, egy kis tavaszi zápor késő éjjel. Az egyik ablak sarkig nyitva volt – természetesen nem a sólymos, mert Rhyme nem szerette zavarni a madarakat –, és a szobát megtöltötte a hűvös esti levegő. Amelia Sachs kihúzta a dugót, és Cakebread chardonnayt töltött Rhyme vizespoharába és a saját boroskelyhébe. Lenézett és halkan felnevetett: – Nem hiszem el! A Clinitron mellett álló számítógépen éppen egy sakkprogram futott. – Te nem szoktál játszani! Úgy értem, még sosem láttalak sakkozni. – Várj egy kicsit! – mondta Rhyme. A képernyőn megjelent a felirat: Nem értettem a parancsot. Kérem, ismételje meg! Tiszta hangon megszólalt: – Bástya üti a királynő futóját a négyen. Sakk-matt. Kis szünet. Aztán a számítógép kiírta: Gratulálok! Ezután felhangzott Sousa „Washington Post” indulójának digitalizált változata. – Nem szórakozásból játszom – mondta a férfi szabadkozva. – Karbantartja az elmét. Ez az én Nautilusom. Nem lenne kedved játszani velem valamikor, Sachs? – Én nem sakkozom – mondta a lány egy korty finom bor után. – Ha valami nyavalyás huszár a királynőmre hajt, én inkább lesodrom az asztalról, mint hogy kitaláljam, hogyan üthetném ki szabályosan. Mennyit találtak? – Pénzt? Amit Talbot elrejtett? Több mint ötmilliót. Miután a könyvvizsgálók végignyálazták a másodkönyvelést, az igazit, kiderült, hogy a Hudson Air hihetetlenül jövedelmező vállalkozás. A repülőgépek és az U.S. Medical szerződésének elvesztése ugyan érzékenyen érintette, de rengeteg pénz maradt még, amivel – Percey szavaival élve – a levegőben lehetett tartani a vállalkozást. – Hol van a Táncos? – Az SM-ben. A speciális megfigyelés egy kevéssé ismert részleg az Igazságügy épületében. Rhyme maga sosem látta a helyet – kevés zsaru láthatta de az elmúlt harmincöt évben senki sem szökött meg onnan. – Kapott a karmaira rendesen – mondta Percey Clay, amikor Rhyme ezt közölte vele. Elmagyarázta, hogy a vadászsólymoknak néha lereszelik a karmait. Rhyme – mivel erősen érintve volt az ügyben – ragaszkodott hozzá, hogy rendszeresen informálják a Táncosról. Azt hallotta, hogy a férfi érdeklődött, van-e ablak az épületen, meg hogy melyik szinten vannak, és az épület a város melyik részében áll.

– Csak nem egy benzinkút szagát érzem? – kérdezte egyszer ártatlanul. Amikor Rhyme ezt meghallotta, azonnal felhívta Lon Sellittót, és kérte, hogy szóljon a részleg vezetőjének, és kétszerezze meg az őrséget. Amelia Sachs erőt merített egy újabb korty borból, és úgy döntött: jöjjön, aminek jönnie kell. Nagy levegőt vett, majd kinyögte, mit akar. – Rhyme, rá kellene hajtanod! – Újabb korty. – Nem voltam benne biztos, hogy ezt valaha is ki bírom majd mondani. – Tessék? – Pont hozzád való! Működhetne a dolog. Ritkán volt gond, hogy egymás szemébe nézzenek. Sachs most a mély víz partján állt, így csak a padlót bírta bámulni. Rhyme nem értette, hogy miről van szó. A lány felpillantott, és mivel látta, hogy szavait értetlenség fogadja, magyarázni kezdett: – Tudom, hogy érzel iránta. És ő nem ugyan nem ismeri be, de ő is érez irántad valamit. – Kicsoda? – Tudod te, kicsoda! Percey Clay! Biztosan azt gondolod, hogy friss özvegy, és nem akar még új kapcsolatot. De… te is hallottad, hogy mit mondott Talbot… Carneynak volt barátnője. Egy nő az irodából. Percey tudott róla. Azért maradtak együtt, mert barátok voltak. Meg persze a társaság miatt. – Én soha… – Hajts rá, Rhyme! Tényleg! Komolyan mondom! Biztosan azt gondolod, hogy nem működne a dolog. De őt nem érdekli az állapotod. A pokolba is, hiszen mit is mondott a minap? Igaza volt, tényleg hasonló az életetek. Vannak az életben olyan pillanatok, amikor az ember tanácstalanul felemeli a kezét, aztán az ölébe ejti. Rhyme kénytelenvolt megelégedni annyival is, hogy mélyen a párnába fúrta a fejét. – Sachs, ezt honnan a fenéből szedted? – Ugyan már! Hiszen nyilvánvaló! Látom, milyen vagy, mióta ő feltűnt a színen. Hogyan nézel rá, mennyire belevetetted magad abba, hogy megvédd… Tudom, mi a pálya. – És szerinted mi a pálya? – Az, hogy nagyon hasonlít Claire Trillingre, arra a nőre, aki pár éve elhagyott téged. Őt akarod. Ó… A férfi bólintott. Szóval erről van szó. Elmosolyodott. – Igaz, Sachs. Tényleg gyakran gondoltam Claire-re az elmúlt napokban. Hazudtam, amikor azt mondtam, hogy nem gondolok rá. – Akárhányszor szóba került, rögtön láttam rajtad, hogy még mindig szereted. Tudom, hogy a baleset óta nem találkoztatok. Gondolom, még lezáratlannak érzed a kapcsolatot. Nickkel is ez volt, miután elhagyott engem. Találkoztál Perceyvel, aki Claire-re emlékeztetett. Rájöttél, hogy ismét együtt lehetnél valakivel. Úgy értem, vele. Nem… nem pedig velem. Hát, ilyen az élet! – Sachs – kezdte a férfi –, nem Perceyre kéne féltékenynek lenned. Nem ő túrt ki téged a minap az ágyamból. – Nem? – A Táncos volt az. A lány újabb adag bort töltött a poharába. Meglötykölte, nézte a halvány folyadékot. – Nem értem. – A múltkorit? – A férfi felsóhajtott. – Meg kellett húznom egy határt kettőnk között, Sachs! Már így is túl közel kerültem hozzád, közelebb, mint kellene. Ha továbbra is együtt akarunk dolgozni, ezt a határt szigorúan tiszteletben kell tartani. Hát nem érted? Nem kerülhetek hozzád közel, annyira közel, és nem küldhetlek veszélyes helyzetekbe egyszerre. Nem hagyhatom, hogy megint megtörténjen. – Megint? – A lány elkomorodott, aztán arcán szétömlött a felismerés. Á, ez az én Ameliám, gondolta Rhyme. Kiváló helyszínelő. Remek lövész. És igen gyorsan forog az agya. – Ó, Lincoln! Claire volt az… A férfi bólintott.

– Ő volt az a technikus, akit a helyszínre küldtem a Wall Streeten öt éve, miután a Táncos lecsapott. Ő volt az, aki belenyúlt a szemetesbe, és kivette azt a papírdarabot, ami felrobbantotta a bombát. Szóval ezért volt annyira a fickó megszállottja! Ezért akart annyira beszélgetni a gyilkossal – szokásaitól teljesen eltérően. El akarta kapni a fickót, aki megölte a szeretőjét. Mindent meg akart tudni róla. Bosszúvágy hajtotta, igazi, vérbeli bosszúvágy. Amikor Lon Sellitto – aki tudott Claire-ről – azon gondolkodott, hogy nem lenne-e jobb Perceynek és Britnek a városon kívül, megkérdezte Rhyme-tól, hogy személyes érzései nem befolyásolják-e az ügyben. De még mennyire, hogy befolyásolták! De Lincoln Rhyme – jelenlegi fizikai állapota ellenére – pontosan olyan vadász volt, mint a sólymok az ablakpárkányon. Minden igazságügyi szakértő ilyen. S amikor megérezte a zsákmány szagát, már nem lehetett leállítani. – Szóval ez van, Sachs. Az egésznek semmi köze nem volt Percey Clayhez. Bármennyire is szeretném, hogy velem töltsd az éjszakát… minden áldott nap… nem kockáztathatom, hogy jobban szeresselek, mint amennyire most szeretlek. Hihetetlen – és döbbenetes – volt Lincoln Rhyme számára, hogy ilyen beszélgetést folytat. A baleset után arra a következtetésre jutott, hogy a tölgygerenda, ami eltörte a csigolyáit, igazából a szívében tette a legtöbb kárt, s kiölt onnan minden érzelmet. Hogy az a képesség, amivel szerethet, és ami szeretetre méltóvá tenné, épp úgy elszakadt, mint gerincvelőjének vékony fonala. De azon az éjjelen, amikor Sachs olyan közel került hozzá, rádöbbent, hogy mekkorát tévedett. – Értesz engem, ugye, Amelia? – suttogta Rhyme. – Csak vezetéknevet használj! – mondta a lány mosolyogva, és közelebb lépett az ágyhoz. Lehajolt és szájon csókolta a férfit. Egy pillanatra hátranyomta a fejét a párnába, de aztán viszonozta a csókot. – Ne, ne! – nyugtalankodott. De ismét megcsókolta a lányt, méghozzá hevesen. Sachs táskája a földre esett. Dzsekije és órája az ágy melletti kisasztalra került, s gyorsan követte őket az utolsó divatos darab is – a Glock 9-es. De a férfi elhúzta a fejét. – Sachs… ez túl kockázatos. – Isten nem ad mindent tutira – mondta a lány, s tekintetük egymásba fonódott. Aztán felállt, és elindult a szoba túlsó végébe, a kapcsoló felé. – Várj! – mondta a férfi. A lány megtorpant és visszanézett. Vörös haja az arcába hullott, s eltakarta egyik szemét. Rhyme beleszólt a mikrofonba, amely az ágykeretről lógott. – Villany le! A szoba elsötétedett.

Köszönetnyilvánítás

Minden író tudja, hogy könyve csupán részben a saját munkája. A regényekben szeretteink, barátaink is közreműködnek, olykor közvetlenül, máskor pedig közvetve, de nem kevésbé hatásos módon. Szeretnék köszönetet mondani néhány embernek azok közül, akik segítettek ennek a könyvnek a megalkotásában. Köszönet Madelyn Warcholiknak, akt segített, hogy karaktereim hűek maradjanak önmagukhoz, a cselekmény szálait pedig megfékezte kissé, nehogy a nagy száguldozásban lekapcsolják gyorshajtásért, ezenkívül pedig az információk kimeríthetetlen tárházát nyújtotta nekem. Köszönöm a szerkesztőknek, David Rosenthalnak, Marysue Ruccinak és Carolyn Maysnek, akik briliánsán, szemrebbenés nélkül végzik kemény munkájukat. Deborah Schneider ügynöknek azért, mert a legjobb a szakmában. Végül, de nem utolsósorban pedig testvéremnek, Julie Reece Deavernek – aki társszerző is pusztán azért, mert végig mellettem volt.

A szerzőről

Jeffery Deaver egykori ügyész és népdalénekes tucatnyi izgalmas krimi és számos novella szerzője. Háromszor jelölték az Edgar-díjra, és kétszer nyerte el az Ellery Queen Közönségdíját az év legjobb novellájáért. A londoni Times magazin szerint „ő a világ legjobb pszichológiai thriller írója”. Virginiában és Kaliforniában él. Az első Lincoln Rhyme-történetet, a Csontembert a Universal Pictures filmesítette meg.