ELŐSZÓ (1963)

Ennek a könyvnek az első kiadása (1936) a következő előszóval jelent meg:

A történetben leírt búvárkodással kapcsolatos részek miatt adósa vagyok a Messrs. Siebe Gorman & Co., of Westminster Bridge Road, London, ismert tengeralattjáró-mérnökeinek, akik nagyon kedvesen lehetővé tették nekem a búvárkodás személyes élményét, ami nélkül ennek a könyvnek a második fele nem íródhatott volna meg.

A regény ötletéért kizárólag a történelemnek vagyok adósa. Annyira hozzászoktam a "hihetetlen" melléknév használatának látványához még az Angyal kalandjainak leghízelgőbb ajánlóiban is, még ha cselekményeimet olyan eseményekből merítettem is, amelyek bármelyik modern napilapnak a lapjai között megtalálhatóak, hogy szinte habozok megfosztani a kritikusokat kedvenc szavuktól. De eldöntöttem, mély magamba tekintés után, hogy ebben az esetben becsületesebb figyelmeztetni őket. Számukra tehát, illetve bármelyik érdeklődő olvasónak, szeretném elmondani, hogy a 23-25.-ik oldalon említett tények bárki által ellenőrizhetőek aki veszi a fáradságot, és állítom, hogy az én megoldásom a tengerek egyik legzavarbaejtőbb rejtélyére pont annyira valószínű mint bármelyik másik.

Természetesen ez még sokkal korábban volt mint hogy az Aqualung által bevezetett "skin diving" felváltotta volna a történetben helyenként részletezett számos nehézkes műveletet, nem is beszélve azokról a miniatűr tengeralattjárókról, amik most közlekednek, megfigyelnek, és mindenféle mintavételezési műveletet hajtanak végre a mélységben, ami fantasztikumnak tűnt amikor Yule professzor feltalálta a "bathystol"-ját.

Úgy tűnik, hogy manapság minden olyan írással ez a probléma ami valamilyen fantasztikus találmány körül forog. Valaha, Jules Verne ötletes jóslatainak idejében a tudomány megfontolt és méltóságteljes haladása lehetővé tette, hogy a könyv patinás klasszikussá váljon, szerzője pedig a halhatatlanok közé emelkedjen, mielőtt hihetetlen kitalációi hétköznapivá válnának. Ma a legabszurdabb szerkentyű amit fantaszta álmodhat, már kapható a sarki boltban vagy szupermarketben amikor ő még mindig csak könyvének a kiadását próbálja kiharcolni.

Ebbe a csapdába már számos alkalommal beleestem, és azt hiszem ezt úgy kell megoldjam hogy nem írok több ilyen típusú történetet. Nem kellene több kalandos előrejelzéssel próbálkoznom, amivel aztán valami örűlt (sőt akár épeszű) tudós legközelebb előjön.

De az biztos, hogy sem ezt, sem bármelyik másik történetet nem fogom visszavonni csak azért, mert a fejlődés meghaladta azokat a feltételezéseket és korlátokat amiken alapultak. Úgy gondolom, hogy ettől ez még mindig egy nagyon jó kaland, és ez elegendő kell legyen bárki pénzéért. A sajátomat is beleértve.

Leslie Charteris

ELSŐ FEJEZET

melyben Simon Templar álmát megzavarják, és Loretta Page meghívást kap.

1.

Simon Templar felébredt a kiáltásra; pedig a legtöbb ember csak nyugtalanul rezzent volna össze álmában, s tovább aludt volna. Elég távoli volt, a fehér nyári köd sokszoros leple is tompította, amely finoman borult a kajütablakokra, s hűvös nedvességgel töltötte be az éjszakát. Évek megszokása keltette fel, nem pedig a hang ereje – éveké, amelyek során minden eltévedt hang villámgyors felbecsülése és fogadása, az eseményeknek csaknem állati értékelése még álmában is; a teljes ébrenlétbe való ugrás hajszálvonalat vont élet és halál közé.

Rögtön felébredt, anélkül, hogy összerezzent, vagy lélegzete megváltozott volna. Az álom és ébrenlét közt csak annyi volt a különbség, hogy szemét kinyitotta, s agya magyarázatát kereste emlékezetében a félig-hallott kiáltásnak. Félelem, harag és meglepetés – tagolt kifejezés nélkül… S aztán revolver érdes hangját hallotta, amely a nedves sötétben köhögött; újabb, halkabb kiáltást, és csobbanást…

Kicsúszott a takarók közül, és hosszú lábát a földre dobta… mint valami nagy, ragadozó macska. A köd nedves hidegsége tüdejébe tolult, s egy pillanatra libabőrössé tette testét a pizsama vékony selymén keresztül, amikor felkapaszkodott a keskeny lépcsőn – de ahhoz is csaknem állati módon értett, hogy a hőmérséklet változásaihoz alkalmazkodjék. Kissé előrehajolva támaszkodott a hátsó lejáró védőpereméhez, s figyelt, hogy magyarázatát lelje nyugalma különös megszakításának.

Feje fölött, a naptár szerint, teliholdnak kellett volna lennie; de a ködfátyol, amely éjfél felé ereszkedett le az északi francia partok koranyári, különös, szeszélyes időjárásának szokása szerint, kisérteti csillogássá tompította fényét, amely csak tompa, halvány izzással vonta be a felhős szürkeséget. A másik oldalon St. Malo nyomtalanul eltűnt; még a szomszédos jacht lámpásai is csak foszforeszkáló foltnak látszottak ebben a rejtélyes homályban. Saját hajójának fényei alig világították meg a Kalóz karcsú vonalait, s csak annyira terjedtek, amennyire egy gyufát eldobhatott volna. Semmit sem látott, ami magyarázattal szolgálhatott volna; de figyelt, s füle is éles volt.

Mozdulatlanul, kissé táguló orrcimpákkal állt, mintha csak a szaglást akarná segítségül hívni a köd ellen, s a sötétség nedves, sós páráját szimatolta. Hallotta a kis hullámok suttogását a hajó oldalán s a horgonylánc távoli csörrenését, amely egy-két szemnyit utánaengedett, amíg a Kalóz megmozdult a dagályban. Hallotta egy kötél susogó meghúzódását, amikor a kis mentőcsónak egy közeli hajó mellett megmozdult; s egy vonat morgó dübörgését, amely valahol az acél úton száguldott Dinard tompa fénysávja mögött. Egy hajó bánatos huhogása, amely a kikötő felé tapogatózott, Cherbourg irányába, alig volt több remegésnél a tapadós csöndben. Alig kivehető hangok mormolását is hallotta valahol a víz fölött, ahonnan a kiáltás jött, s összerakta a kép apró részleteit a cipőtalpak tappogásából, s egy evező nyikorgásából, amelyet belecsúsztattak fogójába. Mindez úgy emelkedett ki agyában, mint egy fényképlemezen a háttér részleteinek árnyalatai, de egyik sem volt az, amit keresett.

Most mégis hallotta – a víz lehelletnyi csobbanását, néhány vízcsepp visszaesését egy óvatlanul felemelt fejről, gyors mozgás zizzenesét a szürke homályban, amely alig volt hallható a tenger sziszegése és csobogása mellett saját hajójának oldalán. De mégis hallotta, s tudta, hogy erre a neszre várt.

Kissé megfordította fejét, fülét hegyezve várta a nesz pontosabb meghatározását. Odaát a ködben, ahol a hangok mormoltak, kötél oldozásának szisszenését hallotta, s egy csónakmotor életre keltének köhögését. Majd ismét a víz csöndes, nyújtott csobbanására összpontosította figyelmét; gyakorlott úszó próbált áthaladni a vízen, gyorsan, de nesztelenül. Közelebb is van. Egyenesen feléje tart.

Simon Templar még mindig nem mozdult, de mozdulatlanságában volt valami elektromos feszültség, mint az ugrásra készülő leopárdéban. Bármi is történjék a párás sötétségben, szigorúan véve semmi köze hozzá, legfeljebb mint a köz érdekeit szolgáló polgárnak – és ezt a szerepet utálta. De éppen azon a vidám hajlandóságon múlt, amellyel beleavatkozott idegen ügyekbe, hogy hozzájutott magához a Kalózhoz, és a korlátlan vagyon minden külső jeléhez, amelyek miatt annyian gondolták: nevetséges, hogy Simon Templart Angyalnak nevezzék. Ez a ragyogóan szabálytalan kíváncsiság okozta, hogy egész sereg ember – akiknek lakhelye a párizsi csatornáktól a Broadway díszes palotáiig, a Déli Csendes Óceán partvidékétől a Scotland Yard tiszteletreméltó hivatalos helységéig váltakozott – nem látta be, miért van módjában az Angyalnak milliomos vakációt élvezni Dinardban, ahelyett, hogy valamelyik fegyházban ragasztgatna papírzacskókat, vagy szép csöndes temetőben pihenne jókora adag ólommal hasában. De ennek a törvényen kívül álló éles figyelemnek gyökerei túlságosan mélyre nyúltak, semhogy kitéphesse őket, még ha ilyesmi szándékában is lenne; s kint, a párás félhomályban olyan furcsa dolog történt, amiről többet kell tudnia. Ezért hát fülelt, s hallotta a motoros köhögését, és az úszó közeledését.

S aztán meglátta a nőt. A levegő hirtelen mozgása szeszélyesen félrevonta a ködfüggönyöket éppen látókörének határán, s hirtelen meglátta a nőt yachtja lámpásainak lefelé szűrődő fényében. A nőt.

Valószínűleg nő-voltának felismerése okozta – amely inkább sejtés volt, mint bizonyosság – hogy a megérzés könnyű borzongása a végső, komoly tudat meggyőződésévé vált. Ha férfi lett volna, az a szó nem veszti el érdeklődését; de féltucat köznapi elméletet tálalhat föl, amelynek mind az lett volna a következtetése, hogy ez a kaland nem tart soká. De egy lányt, aki lopva úszik a ködös tengeren át hajnali három órakor, nem lehet összekapcsolni bármilyen prózai elmélet révén kiáltásokkal és lövöldözéssel; s az Angyal érverése egy árnyalattal meggyorsult. Valahol az ónos homályban nagy botrány készül, s elkerülhetetlen, hogy beleüsse az orrát.

Oly mozdulatlanul állt, a kormánykerék fülkéjének mély árnyékában, hogy a nő három hosszú karcsapást tett meg, mielőtt meglátta volna. Azonnal abbahagyta az úszást és felnézett – az Angyal szinte el tudta olvasni az agyán átvillanó vad gondolatot, hogy csapdába jutott, hogy a férfi bizonyosan megszólítja. S amikor a motoros egyhangú köhögése egyre közeledett, felpillantó szemében kétségbeesett, halvány reménységet, könyörgést pillantott meg; szótlan könyörgést, amely végképp megpecsételte az Angyal sorsát ebben a kalandban.

Lehajolt és megragadta a nő csuklóját; s a lány akkor döbbent rá először acélos erejére, amikor oly elképesztő könnyedséggel, félkézzel emelte ki. Szó nélkül tolta le a kabin padlójára s ugyanakkor lekapcsolt egy vaslapot, belemártotta a vízbe, hogy mégegyszer megismételje a halvány csobbanást, amelyet a lány kiemelése okozott.

Ugyanabban a pillanaban a motoros is felbukkant a ködből, s köhögve megállt. Az Angyal ismét a vízhez érintette a vaslapot – nehogy az érdeklődők kétségben lehessenek a csobbanások oka felől – aztán odaerősítette kis mentőcsónakjának tatja alá. A másik csónak közben egyre közelebb suhant, s így gyorsan felmérhette a bennülőket.

Hárman voltak. Ketten durva tengerészkabátot viseltek, hátul ültek; egyikük a kormányt tartotta, a másik az indító kötelet forgatta. A harmadik ember az egyik elülső deszkán ült, de amikor a motoros közelebb suhant, fölállt.

Simon Templar olyan érdeklődéssel figyelte, amely a lehető legfelületesebbnek látszott. A harmadik férfi jószabású tengerészkabátja, fehér nadrágja, s az, ahogy felállt, arra vallott, hogy nyilván ő a vezető. Elég magas, jóalakú férfi, akinek fél keze kissé ernyedten pihent kabátzsebében – tipikusan gazdag sportember, aki a maga titokzatos ügyeit intézi. S mégis, az Angyal számára, aki a maga idejében élve lépett ki azokból a csillogó, de görbe titkokat rejtegető házakból, ahol azok az emberek, akik zsebükben tartják kezüket, villámgyors éberséget kívánnak – az Angyal számára volt valami ennek az embernek ápolt nyugalmában, amikor most kiegyenesedett, ami új, zsibongó izgalommal töltötte meg az éjszakát. Néhány másodpercig az Angyal az idegen arcát is látta, amikor a csónak elhaladt a Kalóz tatja alatt – hosszú, barnabőrű, fekete szemöldökű arc volt, amelyből jókora sasorr meredt ki.

Aztán erős zseblámpa fénye lobbant az idegen kezéből; a vakító támadás mögött elrejtőzött az arc. A fény egy pillanatig Simon kiegyenesedő alakján pihent, s az Angyal tudta, hogy hajának és pizsamájának száraz-voltát a motoros utasa pontosan megjegyzi és levonja belőle a megfelelő következtetéseket. Aztán a fény tovább siklott, a hajót tattól orráig végigsöpörte, egy pillanatra megpihent az aranybetűs néven, s végigcikázott a környező vizen.

– Elvesztett valamit? – kérdezte Simon barátságosan; s a fénysugár megint rávetődött.

– Nem éppen. – A hang tiszta és nyugodt volt, csaknem fölényes kifejezéstelenségében. – Nem látott valakit úszni erre?

– Néhány munkanélküli halat – mormolta az Angyal kedvesen. – Vagy talán a legújabb csatorna-átúszót keresik? Rendszerint keletebbre, Calais felé érnek partot.

Alig észrevehető szünet volt, mielőtt az idegen felnevetett volna; de az Angyal természtfelettien éles füle megállapította, hogy nem volt vidámság a nevetésben. Egyszerűen megfelelő alkalmazkodás volt a körülményekhez; síma kibújás abból a helyzetből, amely csupa kérdőjelet meresztett.

– Nem, ilyesmiről szó sincs. A társaságunk egyik tagja ostoba fogadást vállalt. Biztosan visszament.

És ezzel Simon Templar számára felszaladt a kaland zászlója az árbocra. A titok kiosont az éjszakából, és megfogta őt. Mert a magas, horgas orrú ember válasza azt tételezte fel, hogy Simon mit sem hallott az úszóval kapcsolatos más zörejekről; s ezzel beleesett saját fölényes simaságának csapdájába. – Sőt – ez megfontolt kísérlet volt, hogy félrevezessék. Úszó kirándulás ködös éjszakán, amely revolverlövésekkel, s azzal a furcsa kiáltással kapcsolódik össze, amely Simont felébresztette – ez olyan ostoba fogadás volt, amilyennel eddig nem találkozott; pedig, gondolta az Angyal csaknem sajnálkozva, mennyivel egyszerűbb lett volna azt hazudni, hogy tolvajlás történt, s a tolvaj elmenekült. Főleg ha nem is tagadja le az idegen, hogy nőről van szó… a szög kibújt a zsákból.

Simon figyelte a kutató-társaságot, amint eltűnnek a ködben, a horgasorrú ember kezében fel-felvillan a zseblámpa, amíg el nem vész; aztán megfordult, és lesiklott a lépcsőn a nagy, nappali szobának berendezett kajütbe, s közben meggyújtotta a villanyt. Hallotta, hogy a lány követi, de előbb összehúzta a függönyt az ablakon, mielőtt megfordult és ránézett volna.

2.

A lány levette zöld fürdősapkáját, és haja a vállára borult. Fonott arany és gesztenyebarna szelíd keveréke. Piros ajka úgylátszik a sósvíz próbáját is megállta; vékony fürdőruhája, karcsú napbarnította alakjának minden vonalát, minden tökélyét kiemelte. Nyugodt, szürke szemében pajzánság árnyéka csillogott, amelyet e pillanatban józanul kordában tartott, s amely mégis kifejezésre próbált találni, úgy, hogy az Angyalnak egy másodpercre elállt a lélegzete.

– Ma éjszaka kissé nedves volt a víz, ugye? – jegyezte meg nyugodtan.

– Egy kissé.

Simon kihúzott egy fiókot, s két törülközőt szedett elő. Utána egy fürdőköpenyt emelt le a fogasról, s azt is a diványra dobta.

– Brandyt vagy forró kávét szeretne?

– Köszönöm. – A pajzánság ösztöne csak kísértete volt önmagának a lány szemében, amelyet hideg céltudatosság béklyózott. – De azt hiszem, jobb lesz visszamennem – hogy behajtsam a fogadás díját. Borzasztóan kedves volt… hogy ily gyorsan megértett… és… segített rajtam.

A végső barátság gyors mozdulatával nyújtotta ki kezét – mosolygott, s mosolya nyomán az Angyalnak tátott szájjal kellett volna utánanéznie, amikor el is tűnik az éjszakában.

– Ó igen, – Simon megfogta a lány kezét, de nem engedte el rögtön. Fél lábát feltette a diványra, és alkarját térdére támasztotta; a vidámság csöndes fénye, amely tengerkék szemében szikrázott hirtelen roppant vidám és féktelen lett. – Persze, hallottam valamit egy fogadásról…

– A… azt hiszem, meglehetősen ostoba fogadás volt. – A lány elhúzta kezét, hangja tisztább, nyugodtabb lett. – Arról beszéltünk éppen, milyen könnyű lenne bármit is elkövetni az ilyen ködös éjszakán, s valahogy arra lyukadtunk ki, hogy én kijelentettem: el tudnék úszni Dinardig és vissza, s nem találnának meg. Majdnem elcsíptek, amikor maga felhúzott a hajójára. Nem tudom, hogy az egyezik-e a fogadás feltételeivel, de…

– És a lövöldözés?

– Az csak a játék része volt. – A lány egy pillanatra összevonta finom szemöldökét. – Azt játszottuk, hogy a hajót akartam kirabolni…

– És a kiabálás…?

– Az is hozzátartozott. Biztosan roppant ostobának hangzik.

Az Angyal mosolygott. Cigarettát vett elő, és odakoppantotta kézfejéhez.

– Ó, csöppet sem. Magam is szeretem az ilyesmit – kitöltik a hosszú estéket. Ki lövöldözött?

– Az az ember, aki a motorosról szólt magához.

– Remélem, véletlenül nem találta el saját magát? Az ordítás teljesen élethű volt. – Simon hangja csak szelíd érdeklődést és helyeslést fejezett ki; mosolya csalókán lusta. Aztán szájába tette a cigarettát, s ismét kinyújtotta kezét. – Egyébként ez mulatságos szerszámnak látszik.

Furcsa, vastag gumizacskó volt a lány fürdőruhájának övére csatolva, és Simon megérintette, mielőtt a lány visszahúzódhatott volna.

– Ez csak vízmentes tartó cigaretták és púderdoboz számára. Nem látott még ilyet?

– Nem. – Levette lábát a díványról. – Szabad megnéznem?

A nyugodt, udvariasan bocsánatkérő érdeklődés tökéletes volt. Mintha üres beszélgetést folytattak volna a napfényes parton; de a lány hátralépett.

– Azt hiszem… jobb lesz visszaindulnom. Igazán. A többiek még aggódni kezdenek.

– Talán aggódni is fognak – bólintott a férfi. – De nem úszkálhat ebben a ködben. Nem tudja, milyen kockázatot vállal. Száz az egyhez, hogy eltéved, s hideg lesz körben úszkálni. Majd visszaviszem.

– Kérem, ne fáradjon. A víz igazán nem olyan hideg.

– De maga fázik. – Mosolygó szeme észrevette a barna test könnyű borzongását. – S igazán nem fáradság…

Könnyű léptekkel haladt el mellette, s már a lépcsőn volt, amikor a lány megfogta karját.

– Kérem! Amellett a fogadás…

– Vigye el az ördög a fogadást, drágám. Amellett már úgyis megszegte a szabályokat, amikor feljött a hajómra.

– De én nem megyek magával. Kérem, ne nehezítse meg a dolgomat.

– Nem megy el nélkülem.

– Igazán kedves – szólt tétován a lány s ajkába harapott. – De nem okozhatok több alkalmatlanságot. Nem megyek át.

– Akkor vegye használatba ezeket a törülközőket, s döntsön a brandy és kávé dolgában – szólt barátságosan az Angyal. – És ha ebből romantika lesz, hadd kezdjem el: a szája a leggyönyörűbb – a…

– Nem, nem! Nem engedem, hogy maga vigyen vissza.

– Szóval maradni akar? S ha már ennél a témánál tartunk, nem tudja, hogy erkölcstelen dolog, ha valakinek olyan tökéletes lába van, mint magának…

– Kérem. – Kelletlen harag érződött hangjában. – Kedves volt, hogy segített. Most ne rontsa el.

Simon Templar nagyot szippantott cigarettájából, és hallgatott. A lány, mintha félre akarna tolni minden ellenállást, előrelépett, s el akart haladni mellette. Simon kinyújtotta hosszú karját, és elzárta az utat. A lány hirtelen dühkitöréssel ütni kezdte a férfi vállát és mellét, de mintha kemény gumit ütött volna. Simon nyugodtan nevetett; s a lány észrevette, hogy közben másik keze óvatosan megvizsgálta a furcsa kis zacskót, amely övére volt csatolva.

– Gondoltam, hogy csörömpölt – mormolta, – amikor felhúztam magát. Pedig nem fest úgy, mintha kovácsolt vasból lenne a púderdoboza.

– Nem tudom, miről beszél. Nem hajlandó kiengedni?

– Nem.

– Gondolt arra – kérdezte lassan a lány – hogy mi történne, ha sikoltanék?

– Biztosan zenei élvezet lenne. Már a rendes beszédhangja is…

– A fél kikötőt felverhetném…

– Úgy látszik, lármás éjszaka lesz.

– Ha nem enged el azonnal…

– Kislány – szólt Simon Templar – gondolkozott azon, hogy mi történne, ha én sikoltoznék?

– Micsoda?

– Látja, ez nem a maga hajója. Ha én úsztam volna ki, én törtem volna be magához ilyenkor, s maga viselt volna pizsamát helyettem, s többé-kevésbé ugyanez a vita folyt volna le – no, azt hiszem, igen eredményesen sikolthatott volna. De most más a helyzet. Ez a hajó az enyém, s maga engedély nélkül van rajta. Azt is mondhatná, hogy elraboltam, de akkor az emberek azt kérdeznék, miért nem sikoltott már előbb? Amellett nedves fürdőruha van magán, ami hosszú magyarázatot igényelne. Nem – csak arról lehet szó, hogy önként jött ide. És most fél négy felé jár az idő. Attól félek, hogy általában egész sereg bosszantó kérdésre kellene felelnie, hogy miért tartott ily sokáig, amíg megijedt. Amellett ez francia kikötő, francia hatóságok vannak benne, s a franciák oly remekül tisztában vannak az élet tényeivel. Én igen szemérmes fickó vagyok, s őszintén megmondom: szégyenérzetemet mélyen megrendítette. Ha még egyszer megkísérli a támadást…

– Nem hittem volna, hogy ilyen ember – és a szürke szem jegesen nézett rá.

– Dehogynem. Miért nem néz körül, drágám? Beszélgethetnénk, mielőtt hazamegy. Szeretném tudni, mi ez a vidám játék, amely éjszaka lövöldözéssel kezdődik, s magát a tenger hullámaiba küldi? Szeretném tudni, miért áll elő maga és Horgasorr ugyanazzal az örült történettel, s miféle fogadás ez, hogy revolverrel az övén megy fürdeni?

Az utolsó szavak nem feleltek meg pontosan a valóságnak. Amikor kimondta, a lány keze a vízálló zacskóhoz kapott; és Simon parányi revolver csövébe nézett, amely azonban elég nagy volt ahhoz, hogy ilyen távolságból kellő érv legyen.

– Igaza volt a revolverrel kapcsolatban – mondta a lány, új, fagyos nyugalommal hangjában. – S amint mondja, a franciák oly remekül tisztában vannak az élet tényeivel. Az esküdtszékek eléggé elnézőek az olyan nővel szemben, aki a szeretőjét lelövi… Nem gondolja, hogy jobb lesz, ha változtat a nézetein?

Simon gondolkozott. A lány látta, hogy jóképű, vakmerő arca, a semmivel sem törődő száj tréfás vonala egy pillanatra nyugodt töprengés kifejezését ölti, s aztán visszatér ugyanahhoz a felelőtlen vidámsághoz.

– De legalább – jegyezte meg – az illető hölgyek előbb szórakoztatják áldozataikat. Maradjon itt éjszakára, és lőjön le reggeli után, akkor nem panaszkodom…

Csodálatos, meg sem rebbenő szemtelensége egy pillanatra elállította a lány szavát. Szeme most először megrebbent, és mintha akaratán kívül sajnálkozás lett volna benne.

– Utoljára kérdem, hogy…

– Elengedem-e?

– Igen.

– Nem.

– Sajnálom.

– Én is – szólt az Angyal szelíden. – Abból, ami keveset Horgasorrból láttam, arra következtetek, hogy férfinek kell elbánnia vele. Tudom, magában megvan, ami kell, de az ilyen játék néha bizony elég durva lesz. Nekem meg ez a foglalkozásom, s nem szeretem, ha kipenderítenek egy derekas harcból.

– Most megyek – mondta a lány. – Komolyan. Ne higgye, hogy félek elsütni a revolvert, mert erről szó sincs. Ötig számolok, addig félreáll az utamból.

– Na jó – mondta megadóan az Angyal. – Ha mindenáron így akarja…

Nyugodtan felállt. S a következő pillanatban eloltotta a villanyt.

A hirtelen sötétségben, amely mindent elborított, a lány még csak körvonalait sem látta Simonnak. De a következő másodpercben a férfi ujjai úgy szorultak csuklójára, mint valami acélfogó. Ellenállt, és közben nekiesett a díványnak, a puha párnákra zuhant; de a férfi is ott volt, s a lány keze elernyedt, úgyhogy nem volt ereje meghúzni a ravaszt, mialatt Simon elvette a revolvert. Hallotta csendes nevetését.

– Sajnálom, kislány.

Amikor együtt leestek, a férfi ajka egy hüvelyknyire volt a lányétól. Lehajtotta fejét, úgy, hogy ajkuk összeért. A lány vadul küzdött, de a csók izzása nem engedett; s aztán egyszerre engedékeny és ernyedt lett karjában.

Simon felállt és meggyújtotta a villanyt.

3.

– Loretta Page-nek hívnak.

A nagy, bolyhos fürdőköpenybe göngyölve ült, forró kávét szürcsölt, és cigarettázott. Az Angyal vele szemközt telepedett le, s hátrahajtotta fejét.

– Szép név – mondta.

– És magát, hogy hívják?

– Tucatnyi nevem van. Simon Templar az egyetlen igazi. Némelyek az Angyalnak hívnak.

– Miért? – nézett rá a lány új érdeklődéssel.

– Mert oly borzasztóan tisztességes vagyok.

– Olvastam magáról – szólt a lány. – De ilyesmit még sose hallottam.

– Talán nem is igaz – mosolygott a férfi.

– Volt egy Vargan nevű professzor, aki… akit megöltek, ugye? S valami bombamerényletet is kíséreltek meg egy királyi vonat ellen, hogy háborút idézzenek elő?

– Azt hiszem.

– Hallottam egy délamerikai forradalomról, amelyhez valami köze volt magának, s egy aranyszállítmány elrablásának tervéről, amelyet maga akadályozott meg. Aztán Németországban keresték holmi királyi ékszerek miatt. Hallottam, hogy van a Scotland Yardnak egy főfelügyelője, aki a lelkét eladná, hogy valamit rábizonyítson magára; s egy másik New Yorkban, aki azt hiszi magáról, hogy a legnagyobb ember a világon. Hallottam, hogy nincs olyan bűnszövetkezet, amely ne borzongana egy bizonyos szabadon működő úr nevére…

– Loretta – szólt az Angyal – maga túlságosan sokat tud erről a bűnös életről.

– Ez csak természetes – mondta a lány. – Detektív vagyok.

A férfi szeme egy másodpercnyire felvillant. De aztán ismét mosolygott, és két csuklóját odanyújtotta.

– Amikor letartóztatták – szólt – a hírhedt bandita így szólt: „Sose volt alkalmam a becsületes életre. Szüleim elhanyagoltak, és rossz társaságom félrevezetett. Életem romlását annak köszönhetem, hogy nem fogyasztottam Ovomaltine-t.“ Hol a kézibilincs?

A lány felugrott, kinyújtotta karját. A fürdőköpeny ujja hátra hullott.

– Ó, nem… ez több, mint tökéletes. Örülök!… Tudom, hogy igazat beszél. Az Angyal csak ilyen lehetett, mint maga. Tudom, hogy minden vésszel egyedül szembe szállna. Miért nem mondta meg rögtön?

– Nem kérdezte – felelt az Angyal logikusan. – Amellett én a szerénység híve vagyok. A reklám hírére rögtön odébbállok. Ha elpirulok…

– Figyeljen ide! Ugye, maga lopott már?

– Tapintatosan.

– És sok nagy dolognak nekiment?

– Gyakran emelek föl elefántokat, és tekerem ki a nyakukat.

– Gondolt valaha rá, hogy milliókat lopjon el?

– Gyakran – szólt az Angyal hátradőlve. – Egyszer arra is gondoltam, hogy az Angol Bankot kirabolom, de túlságosan könnyűnek találtam.

– Angyal – mondta komolyan a lány – van ma egy brancs, amely milliókat lop. Évek óta csinálják; még ma is. S nem olyan régimódi dolgokra gondolok, mint a szeszcsempészés vagy a gyerekrablás. Ez a dolog az egész világon folyik, ahol csak talaja van; s ott találja áldozatait, ahol nincs védelem. Sejteni sem lehet róla, hogy mennyi pénzt kerestek rajta, mióta elkezdték.

– Tudom, drágám – mondta az Angyal megértően. – De nem tehetünk ellene semmit. Törvényes dolog. Jövedelemadónak nevezik.

– Hallott a Lutineról?

– Elsüllyedt, ugye? – kérdezte az Angyal.

– Ezerhétszázkilencvenkilencben – körülbelül egymillió font értékű arannyal a fedélzetén. Azóta sokan próbálták kiemelni, de eddig a homok legyőzte őket. Aztán a Lutine Társaság új eszmével jelentkezett; nagy, hengeralakú haranggal akarták kiszívatni az iszapot, amelyet a hajóroncs fölé bocsájtottak volna. Roppantul egyszerű terv volt, s nincs ok, hogy miért ne sikerült volna. A társaság kapott néhány levelet, amely intette őket, hogy ne foglalkozzanak a tervvel, de természetesen nem sokat törődtek velük.

– No és?

– Még nem próbálták ki az iszapszivattyújukat. Az egész felrobbant ezerkilencszázharmincban – és a robbanás nem volt véletlen.

Az Angyal lassan felült. Mintha fagyos tollpihe simította volna végig gerincét – ösztön, furcsa tisztánlátás, az ihletett kalandor-élet hosszú éveinek eredménye.

– Ez az egész história? – kérdezte, s tudta, hogy nem.

– Másvalami is történt ugyanabban az évben – csóválta lassan fejét a lány. – Egy amerikai kincskutató hajó, a Salvor, munkába kezdett a Cape Charles közelében. A Merida után kutatott, amely ezerkilencszáztizenegyben süllyedt el, s magával vitte Miksa császár koronázási ékszereit – amelyeknek egymillió font volt az értéke. Nem találtak semmit. És a halak nem viselnek ékszereket.

– Emlékszem a Terschelling-szigeti botrányra – a Lutine-dolgára. De erről nem tudtam.

– Nem ez az egyetlen. Két évvel azelőtt egy kincskutató társaság gondosan átvizsgálta a Tubantia-t. Ezt a hajót ezerkilencszáztizenhatban torpedózták meg a Maars-világítóhajó közelében; hétszázötvenezer font értékű német arany volt rajta – akkor. A kutató társaság pontosan tudta, hogy hol keresse. De nem találták meg… Ez csak apró üzlet volt. De ezerkilencszázhuszonnyolcban a Sorima társaság hivatalos kutatást rendezett egy sereg csiszolatlan gyémánt után, amelyek más ékkövekkel együtt ötnegyed millió fontot értek; ezek a kincsek az Elizabethville-en voltak, amikor egy másik tengeralattjáró a háború alatt, Dél-Afrikából jövet, megtorpedózta. Nos, a páncélteremben jó sok muníciót találtak, és a páncélszekrényben harminc shillinget; ami nem jelentett nagy osztalékot.

– S ez már évek óta folyik?

– Nem is tudom, mióta. De csak ezt a három munkát vegye tekintetbe. Átlagban több mint egymillió fontot jelentenek. Hagyjuk ki a többi hivatalos kincskutatást, amely most folyik, s a többi milliót, amit elcsenhettek, mielőtt a jogos kincskutató társaságok odajutottak. Hagyjuk ki a játékból a többi lopást, amit még nem fedeztek fel. Nem árul el ez semmit magának?

Simon Templar egész teste érezte a kaland lüktetését, mint ahogy egy finoman hangolt műszer fölveszi azokat a hangokat, amelyeket az emberi fül nem hall.

A rövid csöndben élénk képe tárult eléje a tenger mélységeinek, amelynek felszínén a Kalóz ringatózott.

Látta a zöld mélységeket, a végső homályos helyeket a tajték és a zafír színű szépség alatt; látta az acél hajótestek hatalmas, cethal-szerű tömegeit a kristály némaságba süllyedve, s a félig elfelejtett vitorlások szikár bordáit, amelyek kinyúlnak a hínár rengetegéből. Hacsak az ismert hajókat veszi, amelyeket a tenger az utolsó négyszáz évben vont le nedves, halálos ölelésébe… Az Almirante Florencia, az armada elveszett kincsesháza, amely kétmillió font értékű ezüsttel és ékszerrel süllyedt el a Tobermory-öbölben. Az orosz zászlóshajó, a Rurik, amely két és félmillió font arannyal veszett oda a koreai parton. A török hajóhad hatvanhárom hajója, amelyet 1827-ben süllyesztettek el a Navarino-öbölben, tízmillió fonttal. A Chalfont Castle, amelynek kormányzókészülékét letépte, acéllemezeit szétfeszítette a vihar, épp ebben az évben; amely tehetetlenül sodródott Alderney-től nyugatra, s ötmillió font aranyrúddal a páncéltermében siklott a mélységbe. Nevek és számok, amelyeket időről-időre közönyösen hallott, s jóformán elfelejtett… S látta az egyetlen lehetséges, hihető feltevést: a kísértet kalózt, amely átsuhan a szürke hajnalokon, hogy lebocsássa búvárait és acélhorgait, a tenger gengsztereit, akik felfedezték a legdúsabb, a legjövedelmezőbb kincsesbányát…

Azt hitte, hogy a bűn skálájának minden hangját ismeri, de ilyesmiről sohasem álmodott. Sir Hugo Renway terve, például, hogy kifossza a La Manche-on aranyat szállító hajókat, suta kísérlet ehhez képest. Pedig tudta, hogy a lány a kurta, puszta tényeket vetette eléje, s rábízta, hogy megtalálja a láncszemeket; és idegeinek természetfeletti bizsergése elárulta, hogy hol vannak ezek a láncszemek.

A lány szürke szeme rátapadt arcára, csábítóan és kihívóan, mint akkor, amikor először látta; és agyában ott pihent a horgasorrú ember fekete, kifejezéstelen szemének emléke, aki ott állt a motorosban, és hazudott…

– Miért? – kérdezte töprengő elragadtatással. – Miért nem tudtam erről eddig?

– Talán túlságosan sok volt a dolga.

– Minden egyéb várhatott volna – mondta az Angyal mély meggyőződéssel. – Kivéve talán az Angol Bankot… És most ennek a nyomozásával foglalkozik?

A lány új cigarettára gyújtott – az előbbiről.

– Igen. Az Ingerbeck ügynökségnek dolgozom – szerződésünk van a Lloyd céggel, és sok más biztosítási ügyet kezelünk. Tudja, ahol mi dolgozunk, ott nincs rendes rendőrség. Ha egy hajó elsüllyed, a roncs névlegesen annak az országnak védelme alatt áll, amelynek felségterülete alatt van a víz felszíne; de ha a biztosítók kifizették a teljes kártérítést, a kiemelés joga az övék. Ami jóformán semmit sem jelent. Csak az utolsó félszázadban a biztosító társaságok sokmillió fontot fizettek ki hasonló kockázatra. Persze, azt remélték, hogy sokat nyernek vissza a kincsek kiemelésével, de csak nevetséges összegekhez jutottak.

– Mindig veszteséget jelent ez?

– Dehogy. De már régóta tudják, hogy a háttérben valami remekül megszervezett bűnszövetkezet áll, amely évente milliókkal csapja be őket. Ügyes szervezet. Annak is kell lennie. S mégis könnyű dolga van. Okos emberekkel dolgozik, s a legjobb felszereléssel, amit pénzért kapni lehet. Mi őket keressük.

– Maga?

– Ó nem. Ingerbeckék. Már öt esztendeje dolgoznak. Néhány emberük sokra jutott. Hárman túl sokra – sose jöttek vissza… Ilyenfajta banda ez… De egyikük nyomot talált, amely elvezetett valahová a sokszáz zsákutca közül; s követték.

– Ide?

– Igen – bólintott a lány. – Tudja, kőfalhoz értünk. Az emberek eljutottak odáig, de tovább nem. Nem tudtak bekerülni a bandába. Azok közül, akik nem jöttek vissza, ketten megpróbálták. Nem kockáztathattunk drasztikus lépést, mert nincs hivatalos szerepünk, és tények nem voltak a kezünkben. Csak megokolt feltevések. No, csak egyetlen más út volt. Valahol a bűnszövetkezet tetején kell egy vezérnek lenni, s valószínűleg az is ember.

– S maga azért jött, hogy az emberi oldalán fogja meg?

A lány fejének fordulása boszorkányos varázs volt, nyakának íve, amely a fürdőköpenybe veszett, olyan csoda, amely a gyilkosságot és hirtelen halált is jogossá tette.

– Eddig még nem sikerült. Megpróbáltam. Vacsoráztam is vele, együtt táncoltunk a kaszinóban. De a hajójára nem hívott meg. Ma este megszállt az ördög. Megpróbáltam feljutni a hajójára – meghívás nélkül.

– Nem gondolt arra, hogy őrség is lesz a hajón?

– Talán igen. De azt gondoltam, hogy álmosak lesznek, s én nagyon csöndesen tudok mozogni… Elcsípett, de amikor elsütöttem a revolveremet, elengedett – nem sebesítettem meg – és én a vízbe ugrottam…

– S ehhez kapcsolódik a történet – mondta az Angyal.

4.

Felállt, kidobta cigarettáját a kajütablakon, s újra gyújtott.

– Mindezt nem azért mondta el nekem, hogy az időt kitöltse, ugye? – mosolygott.

– Azért mondtam el, mert maga… maga… Nincs semmiféle meghatalmazásom. De láttam magát és tudom, kicsoda. Talán azt gondoltam, hogy esetleg érdekli a dolog.

– Esetleg érdekel is – mondta a férfi szelíden. – Hol szállt meg?

– A Hotel de la Merben.

– Szeretném, ha itt maradhatna. De ma éjszaka – attól félek, van egy kis lehetősége annak, hogy a maga kitűnő barátja nem volt megelégedve az én válaszaimmal, s ezt nem szabad megkockáztatnunk. Majd máskor…

A lány szeme tágabbra nyílt, és Simon halk nevetéssel nyújtotta ki kezét.

– Most hazaviszem magát – mondta. – Vagy újabb vita következik?

– Eszem ágában sincs – kezdte a lány selyempuhán; aztán akarata ellenére elmosolyodott, s megfogta a férfi kezét. – De köszönöm az innivalót – és mindent.

– Csak két dolog van, amit nem mondott meg nekem – szólt az Angyal. – Az egyik a hajó neve, amelyet meg akart látogatni.

– Falkenberg – felelt a lány pillanatnyi tétovázás után.

– S a másik a barátja neve – aki elhaladt mellettünk az éjszakában.

– Kurt Vogel.

– Remekül összeillik – mondta az Angyal elgondolkozva. – Azt hiszem Madárkának fogom hívni, ha megismerkedünk. De ez várhat… Szeretném befejezni az álmomat, s azt hiszem, maga meg el sem kezdte magáét. De úgy sejtem, ha ebéd előtt a parton van, akkor tovább beszélgethetünk. Örülök, hogy meglátogatott.

* * *

A köd gyöngyszürke homállyá foszlott a hajnalban, amikor az Angyal a partra evezett; s amikor ismét felébredt, sárga napfény tojásdad alakú foltjai rajzolódtak ágya fölé. Egy ideig élvezetes lustasággal nyújtózkodott és körülnézett. A szőnyegen még mindig ott a nedves sötét folt, ahol a lány állt, míg a sósvíz harmatosan vonta be karcsú lábát. Látta a lány hajának arany csillanását, szemének bátor sugarát, alakjának tökéletes formáit – olyan volt, mint egy félénk nimfa, akibe azonban ördögi hirtelen harag és szenvedély szorult; és az Angyal tökéletes elégedettséget érzett, amelyet csöppet sem jutalmazott művészileg egy harcias arc felbukkanása, amely laza fókabajusz mögé rejtőzött.

– Gyönyörű reggel, uram – szólt az arc, s becaplatott a szobába, hogy letegyen egy pohár narancslevet az ágy mellé. – Reggeli fél perc múlva.

– Inkább két perc legyen, Orace – mondta az Angyal. – Éjszaka vendégem volt.

– Igenis, uram – szólt Orace egykedvűen, összeszedve a csészéket; s visszatért a konyhába, mire Simon észrevette, hogy az asztal közepén második pohár narancslevet hagyott… A köd szétfoszlott a napban, csak pára volt a horizonton. Simon fölment a fedélzetre, törülközővel a derekán; aztán ledobta a törülközőt, s ügyesen a vízbe siklott. Szisszenő gyorsúszásban csapott át az öblön, s aztán hátára feküdt, hogy a hideg víz érzését élvezze meztelen testén; majd nyugodtabban úszott vissza, hogy szalonnás tojást egyen egy kényelmes székben, mialatt az erősödő nap vállát melengette…

Akárcsak régen, úgy érezte – pedig nem is volt olyan régen, hogy a kaland borát kóstolgatta. Cigarettára gyújtott, s végignézett a többi hajón, amit innen láthatott. Nem nagyon messzire, a Pointe de la Vicomte irányában fehér, elegáns, körülbelül száztonnás motoros jachtot vett észre, s mielőtt lement volna a szalonba a látcsőért, amellyel aztán leolvasta a nevet az egyik mentőövről, már tudta, hogy ennek kell a Falkenbergnek lennie. Simon ajka angyali mosolyt öltött. A legendás bolygó hollandi neve tökéletesen ráillett annak a karvalyarcú, fekete szemöldökű embernek kalózhajójára, aki Kurt Vogelnek nevezte magát. A szalon rejtekéből tovább használta távcsövét, végig pásztázta az egész remek hajón. Áramvonalas volt minden részletében; legalább kettős versenymotorja lehet, s harminc csomós sebessége. A közepén furcsa kiemelkedés, amely szép rendesen vászonba volt göngyölve – e pillanatban nem tudta volna megmondani, hogy micsoda…

Fenni kezdte borotváját, aztán vizet engedett a tálba; s éppen befejezte borotválkozását, amikor inasa áthaladt a reggeliző edénnyel. Simon gondosan simított végig állán, s megszólalt:

– Orace, megvan még a mordályod – az a fiatal mozsárágyú, amit egyszer revolver helyett vásároltál?

– Igenis, uram – szólt Orace minden érzés jele nélkül.

– Helyes. – Az Angyal megtörölte borotváját és megvizesítette arcát. – Jobb lesz, ha az én revolveremet is előszeded s megnézed.

– Igenis uram.

– Olajozd meg egy kicsit a závárzatot, s töltsd meg pár tartalék tárral. És zsírozd meg a golyókat – hogy esetleg úszkálni is mehessek vele.

– Igenis, uram.

– Talán dolgunk akad.

Orace bajsza megrebbent, mint a búzamező a szellő nyomában.

– Mán megin bajba került? – kérdezte dühösen.

– Nem bajba – nevetett az Angyal törülközője mögött – csak mulatságba. Nem próbálom leírni, hogy milyen remek a nő, mert neked úgysincs lelked. De úgy jött ki a tengerből, mint valami sellő, s életem szintje rohamosan emelkedett. S lennél oly szíves ellibegni arról a szőnyegről, mert a hasonlat igazán szörnyű. Ott állt vizesen, és azt mondta: „Elenged?“ És én azt mondtam: „Nem!“ Csak így, egyszerűen.

– Igazán, uram?

– És revolvert fogott rám.

– Ne mongya, igazán?

– Revolvert fogott rám. Nézd csak, mintha te tennéd. Tartsd így a kezed. Helyes. No, én azt mondtam: „Ha, ha!“ roppant álnokul. Eloltottam a villanyt! Ráugrottam! Megragadtam a csuklóját! Leestünk a díványra…

– Hej, uram, vigyázzon, ez fáj!

– Fogd be a szád. A nőt magamhoz szorítottam. Ajka alig egy hüvelykre volt az enyémtől. Az Isten áldjon meg, ne mozgasd a bajuszodat. Éreztem leheletét arcomon. Tüzeltem a szenvedélytől. Megragadtam… és… – Simon cuppanós csókot nyomott a Kalóz egyetlen „legénységének“ elszörnyedt homlokára. – Azt mondtam: „Nem gondolod, hogy Strindberg a legnagyobb író a világon?“ Most eredj és fullaszd magad a vízbe.

Fölállt és kiszaladt a kabinból, nyaka köré csavarva a törülközőt, míg Orace tátott szájjal bámult utána.

– Egyébként – mondta az Angyal, amikor pár perc múlva visszatért, és cigarettát töltött, egy vízálló fémdobozba, amelyet úszónadrágjának övére csatolt – nincs elég benzinünk a kisegítő motor számára. Amint kitakarítottál, jobb lesz ha kievezel a partra, s kéttucat kannát hozol. Olajat is hozzál, s gondoskodj róla, hogy bőven legyen enni- és innivaló. Még egy madár szerepel ebben az ügyben, aki kevésbé csinos – Kurt Vogelnek hívják – s el kell készülnünk az utazásra.

Fölment a fedélzetre és körülnézett. Forró, ragyogó nap lesz. Az egyik jachton már vidáman szólt a gramofon, s a másik mellett hangos csobbanás és kiáltás jelezte a reggeli fürdőzőket. A Falkenberg túlságosan messze volt, semhogy kivehesse, mi folyik rajta: elől két matróz mosta a fedélzetet, de a horgasorrú ember sehol sem látszott. Simon észrevette, hogy kis motorcsónak is volt odakötve most a hajó tatjához, amelyet az előbb nem látott – nyilván a parton lehetett, s azalatt tért vissza, míg ő lent volt a kabinjában.

Egy idő múltán beugrott a tengerbe, s a Pointe de Moulinet-t megkerülve a partra úszott. Végigsétált a plázson, mialatt a nap megszárította, s aztán a kaszinóval szemközt végignyúlt a homokon.

Séta közben sehol sem látta Loretta Page-et, de tudta, hogy a lány el fog jönni. Az a történet, amelyet a lány elmondott, átsuhant emlékezetén… vagy inkább nyugodtan, lassan haladt át, tény a tény után, az elfogadott tudás töredékeinek sóra, amelyek logikusan összefűzve lélegzetelállítóan megrázó történetet formáltak. Füstöt fújt a szikrázó levegőbe, és Kurt Vogel arcélére gondolt…

– Hello, pajtás.

– Jól aludt?

– Kísérteteket láttam – mondta a férfi síri hangon. – A halott múlt kísérteteit, amelyen nem lehet változtatni. Feltámadtak, rám mutatták csontos ujjaikat s azt mondták: „Nem vagy méltó ahhoz a lányhoz!“ Fölébredtem és könnyekben törtem ki.

– Hát nem volt semmi remény? – kérdezte a lány és leült melléje.

– Csak akkor, ha kinyújtaná kisujját és kiemelne a szakadékból. Nem vállalná egy elkárhozott lélek megmentését? Persze, maga is elkárhozhatna, de ez nem lenne baj. Egymást vigasztalhatnánk.

– Kíváncsi vagyok, hogy Ingerbeckék miért nem szerződtették le magát évekkel ezelőtt.

– Lehet, hogy megpróbálták – mosolygott Simon – de attól félek, nincs hajlandóságom a megállapodásokhoz. Amellett természetemnél fogva nem vagyok becsületes. Maga ellopott tulajdont próbál visszaszerezni a biztosító társaságok számára, ugye?

– Ez is a munkánkhoz tartozik.

– No én ugyanezt csinálom, de nem biztosító társaságok számára.

– Még tízszázalékos jutalékkal sem?

– Ezen az alapon is dolgoztam, de már régen volt. Akkoriban sokkal ártatlanabb és egyszerűbb volt az életfelfogásom.

– Nem olyan megvetendő jutalom, ha milliókról van szó – szólt a lány.

– Oly unalmas dolog becsületesnek lenni – sóhajtott a férfi. – Csak maga tehetné elviselhetővé. De tudom, mire gondol. Vakáción vagyok s máskor is fölszedhetek néhány milliót. Eredetileg ez a maga vállalkozása volt, és maga hívott meg rá…

– Erre nem lett volna szükség…

– Hiába, varázsom ellenállhatatlan – magyarázta az Angyal. – Valóságos gyóntató atya vagyok. Nem tudott ellenállni nekem.

A lány megrázta fejét. Az aranyfény fölvillant hajában, és ajka mosolygott; de szemének könnyed gunyorossága tündér-komolyságra változott.

– Úgy értem, nem kellett volna feladnom a reményt, s ilyen hamar nyúlni a kétségbeesett eszközökhöz.

– Mi történt? – kérdezte a férfi, s keze rásimult a lány kezére.

A lány nyugodtan nézett le rá.

– Ma reggel levelet kaptam – szólt. – A szállodába kézbesítették, mielőtt még felébredtem volna. Vogel meghívott vacsorázni a Falkenbergre.

MÁSODIK FEJEZET

melyben Simon Templar szintén meghívást kap, és rózsaszínű zoknik tűnnek föl a láthatáron.

1.

Simonnak a homokos part nyüzsgésében hirtelen a motorcsónak jutott eszébe, amelyet csak az imént figyelt meg a Falkenberg oldalán.

– Remélem nem gondolt arra, hogy elfogadja a meghívást? – kérdezte gépiesen.

– Erre vártam.

– Tudom, de… Mit gondol, mi történt tegnap éjszaka?

– Nem hiszem, hogy megláttak volna – felelt a lány, és elfogadta Simon egyik cigarettáját. – Én sem láttam azt az embert, aki megfogott – hátulról lépett oda hozzám. A fedélzeten meglehetősen sötét volt. A nyakamat fogta át karjával; én elsütöttem a revolveremet, mire elengedett, és én beugrottam a vízbe.

– Biztosan tudja, hogy nővel volt dolga.

– Nem hiszem. Nem emlékszik, hogy Vogel azt mondta: férfit keres?

– Nyilvánvaló hazugság.

– Nagyon ostoba hazugság – ha az volt. De mit nyerhetett ezzel? Ha maga már látott egy nőt, biztosan arra kellett gondolnia, hogy furcsa dolgok történnek. Ha meg nem látott, akkor mit számított a dolog?

– Talán arra akart csábítani, hogy belemenjek a hazugságba – amivel elárultam volna magamat.

– Maga csak kifogásokat keres, és bajt akar találni – vont vállat a lány.

– Ez az én munkám – felelt csöndesen az Angyal. – Egyébként ez az oka, hogy még mindig életben vagyok. Mondok valami mást is. Tegyük fel, hogy Vogel nem volt egészen nyugodt tegnap éjszaka velem kapcsolatban.

– No és?

– Meglehetősen szokatlan óra volt ahhoz, hogy bárki is ébren legyen, és a hajóján matasson. Nem lehetetlen, de szokatlan. És ha Vogel olyan ember, amilyennek tartjuk, akkor a szokatlan dolgok éles megfigyelése révén marad életben – akárcsak én. Nem csinált botrányt, mert akkor elárulta volna magát. De megtehette, hogy eltávozott a motoroson, leállította a motort, és csöndesen visszaeveztetett. Magát nem láthatta – talán azt sem hallhatta, amit mondott – de annyit hallhatott, hogy egy nő van a hajón.

– Ami szintén nem lehetetlen – szólt a lány szelíden.

– Elfeledkezik angyali jóhíremről – felelt Simon. – De talán, Vogel számára, akinek olyan közönséges gondolkozásmódja van, ez sem lehetetlen. De mégis elég szokatlan, hogy megfigyeljék. És aztán maga…

– Nekem nincs reputációm.

– Nem is érdemli, hogy legyen. Már napok… hetek… Isten tudja mióta pályázik Vogel barátunkra. Talán ez sem lehetetlen. Lehet, hogy a szépsége vonzza magát, vagy az, hogy olyan érzelmesen szokott a fürdőkádban énekelni. De ha még csak nem is szokatlan, ha az ő helyében lennék, – érdekesnek találnám. Eléggé érdekesnek, hogy megpróbáljon egyet-mást kideríteni magáról.

A lány megszorította a kezét… eddig tűrte, hogy a férfi fogja ujjait, mintha nem is vette volna észre.

– Drága barátom – mondta –, nem gondolja, hogy mindezt tudom?

– És ha csak azt akarja megállapítani, hogy magának mi szerepe van a játékban?

– Tudok a revolverrel bánni.

– Mint akármilyen más, rendes, ártatlan nő.

– Akkor nem viszek revolvert.

– Nem lesz sokkal rosszabb helyzetben.

– Azért mégis elmegyek.

– Hárman – idézte Simon a lányt – nem jöttek vissza…

A lány bólintott. Ajkán és szemében még ott volt a pajzán vidámság, de mögötte tiszta és csöndes volt a mélység.

– Ha az ember belép Ingerbeckékhez, nem koktélpartikra szerződik. Hadsereg tagja lesz. Fogadalmat tesz – hogy elvégzi munkáját, befogja a száját és vállalja a következményeket. Maga talán nem menne el?

– De igen. Csakhogy speciális kockázat is van.

– Egy szegény, védtelen nő számára?

– Úgy hívják, hogy: „Rosszabb a halálnál”.

Simon felült és elgondolkozva nézett végig a vízen. A lány el fog menni; mert bármekkora a kockázat, nem cáfolhatatlan tény.

– Szóval elfogadta a meghívást? – szólt fanyarul.

– A küldönc azt mondta, visszajön a válaszért. Amikor eljöttem, levelet hagytam hátra, hogy nagy örömmel fogadom. Talán Kurt Vogel nem olyan rossz ember, amilyennek festik – szólt merengve a lány. – Gyönyörű virágokat küldött a meghívóval.

– Nem lepődnék meg, ha maga belebolondulna.

– Könnyen meglehet.

– De lelkiismerete néha megcsipkedné. Ha Rolls Royce-ában száguldana, félig fulladozva a gyémántok alatt, az elvesztett szerelem emléke kísértené. Látom, amint zokogást fojt el s egy pennyt nyom egy szegény koldus markába, mielőtt továbbsietne… mert a koldus rám emlékezteti.

– Ne beszéljen így – könyörgött a lány. – Nem tudom honnan tudhattam volna, hogy ennyire törődik velem?

– Talán elfelejtettem megmondani – vallotta be az Angyal fejét vakarva. – Nem baj. De ezzel én kimaradok a dologból?

– Nem tudom – mondta nyugodtan a lány. – Elhatározta, hogy megszakítja a vakációt?

– Igyunk valamit és beszélgessünk róla…

– Nem kockáztathatom meg – csóválta a lány a fejét. – Vogel talán már partra jött; akárhol találkozhatunk vele. Már azzal is eleget kockáztattam, hogy szóba álltam magával. Ha tegnap éjszaka óta meggondolta magát, majd máskor veszekszünk.

– Azt mondtam talán, hogy elhatároztam magam? – kérdezte Simon szelíden.

– Legalább is ezt hitette el velem. Én sok mindent kockára tettem, amikor elmondtam magának a históriát. Azt akartam, hogy tudja. Még mindig ezt érzem… Azt hiszem, maga Ingerbeck is ezt tette volna. Sokra vihetnénk együtt; s ha túléljük a dolgot, bőven lesz jutalék, amiben osztozhatunk. Egyetlenegyszer talán maga is megnézne egy szerződést…

– Egyébként? – húzta föl Simon a szemöldökét.

– Szép halottak leszünk.

Fölállt, leporolta a homokot fürdőköpenyéről. Simon is fölállt, és a szürke szempár ismét arcára szegeződött.

– Hol találkozzunk… ezen a szerződési alapon? – kérdezte a férfi megadóan.

– Holnap itt leszek. Nem, nem itt – nem vállalhatjuk ismét a kockázatot. Mondjuk kiúszom és a Pointe du Moulinet közelében találkozunk. Félúton. Tizenegykor… A töltőtollát keresi?

– Nem tudok írni, Loretta.

– Keresztet csak tud rajzolni?

– Tudja, hogy az mit jelent?

– Ha azt jelenti – szólt a lány – akkor tegnap éjszaka aláírta.

Simon figyelte, amint a Casino Balnéum fehér tornyai felé indul; barna testének mozgásában csaknem részegítő élvezetet talált. Szavakat keresett, hogy a szerencse szeszélyeit leírhassa. Igazán nem volt szükség arra, hogy a kaland ilyen zavaró bonyodalmakkal járjon… De a part üres lett, amikor a lány elhagyta; igaz ugyan, hogy körülbelül ezer ember volt még a Plage de l‘Écluse-ön, de valamennyit visszataszítóan butának és csúnyának találta.

Simon hátat is fordított a világnak, mire Orace bajszának éppoly kevéssé kívánatos látványa jutalmazta.

– Te igazán nem tiszteled a romantikát, Orace – panaszkodott; s aztán észrevette, hogy Orace szeme üvegesen tapad a messzeségbe.

– Ez az a hölgy, uram?

Orace katonás hangjában csaknem áhítat remegett; és az Angyal összehúzta szemöldökét.

– Ez nem hölgy – mondta határozottan. – Aki ilyen szemérmetlen szemmel csábítja el az önérzetes kalózt kötelességének útjáról, az nem úrhölgy. Nincs úrhölgy, aki ily csúnyán visszaélne egy emberi lénnyel… Különben nem is erről a nőről beszélek – mondta, mert észrevette, hogy Orace egy éppen csak hogy nem meztelen párisi démonra bámul. – Gyere már… mindjárt elszédülsz, ha így bámulsz…

– Véleményem szerint – mondta Orace, amikor a Promenade des Alliés felé tartottak a homokparton – ezek a franciák mind bolondok. Először is benzint kérek és paraffint adnak. Amikor aszondom, hogy nem ez kell, azt mondják, van még valami, amit eszenciának hívnak, az épp olyan jó. Megszagolom ezt a vacakot, hát az ördög vigyen el, ha nem benzin. Hogy a csodába maradhatnak épeszűek ilyen viszonyok mellett?

– Nem tehetnek róla, szegények – mondta komolyan az Angyal. – Vettél abból az eszenciából?

– Igen, uram. Megpróbáltam jeget venni. Jegük nem volt, de üveget próbáltak eladni helyette. Erre feladtam, s idehoztam a csónakot, hogy hátha nem akar az úr visszaúszni. Bolondok! – szólt Orace megvetően.

* * *

Majdnem egy óra volt, amikor a benzintartályokat megtöltötték a kannákból, amelyeket Orace olyan felháborodottan szerzett be, és az Angyal megmosakodott s megfésülködött. Orace innivalót hozott – amely komor jóslatai ellenére jégbehűtött volt –, és aziránt érdeklődött, hogy mikor tálalja az ebédet?

– Nem tudom – mondta az Angyal szokatlan kurtasággal.

Sejtelme sem volt róla, hogy mit csináljon. Az egész nap valahogy ellaposodott. Ha együtt lehettek volna! Együtt suhanhattak volna át a tenger hűvös csodáján, vagy szétbontott vitorlákkal sodródhattak volna ki az Ile de Cézembre felé, s a St. Lunaire sziklái alatt uzsonnázhattak volna… És ehelyett…

Mert egy lány hajában arany csillogott, és szeme árnyékában bölcs humor kis tündére rejtőzött; mert ugyanebben a pillantásban néha kimondhatatlanul élvezetes béke fénylett – a harmincnégyéves Simon Templar, aki mögött a kalandok olyan sora volt, amelyekhez képest Odisszeusz falusi udvaron játszó kisfiúnak látszott – Simon Templar a békés, napsütéses délután kezdetén nem tudta, mit csináljon.

Nem éppen a pénzről volt szó. Négymillió font, ha ez a legkisebb becslése annak a vagyonnak, amelyet Vogel a tenger fenekéről lopott el, határozottan sok pénz. Tíz százaléka is csinos összeg. Vagy akár öt százalék. Az Angyal nem volt kapzsi; s elmúlt kalandjai során olyan szép összeget szedett össze bankszámláin, hogy valóságos emlékművet állított magának a zsákmányoló kalandorok között. Nem volt szüksége a kapzsiságra. Nem erről van szó. Elvei forognak kockán.

– Kezdesz öregedni – tett magának komoly szemrehányást –, ebben a pillanatban arra akarod rávenni magadat, hogy biztosítási társaság szolgálatába lépj. Csak azért, mert annak a lánynak olyan teste van, mint egy öregember álma, és te megcsókoltad. Biztosító társaság! – megborzongott.

S aztán elfordította szemét, hogy egy parányi foltot figyeljen a látóhatáron. A motorcsónak elindult a Falkenberg oldala mellől, a Bec de la Vallée felé tartott. Amikor közelebb ért, felismerte Kurt Vogelt, aki egy kövér, szürkeszakállú ember társaságában volt. Simon félig fölemelkedett. Lassan, csaknem bizonytalanul kezdte, de hirtelen elhatározással végezte. Csaknem a régebbi ujjongással siklott le a lépcsőn, és Orace-t hívta.

– Ne törődj az ebéddel – mondta, és selyemingeket, fehér nadrágot húzott ki a fiókból. – Partra megyek, hogy madártannal foglalkozzam…

2.

Az egyik St. Malo-i gőzös akkor közeledett a kikötőhöz, amikor az Angyal visszaszaladt a Kalóz fedélzetére, s a Falkenberg motorosa még mindig kikötőhelyet keresett. Simon beugrott a csónakba, és felhúzta a motort. Szerencsére a Kalóz megfordult a dagály hátán, úgyhogy eltakarta működését a rakpart felől, és Simon nagyot került, hogy ne lehessen megállapítani, honnan indult. Nem mintha ez sokat számított volna; de nem akarta rögtön azt a hatást kelteni, hogy szándékos üldözésre indul.

Időt és távolságot becsült, amikor a Falkenberg motorosa odasimult a lépcsőkhöz, s Vogel és társa partra mentek. Amikor hátranézett, úgy gondolta, hogy a Falkenberg esetleges megfigyelője – hacsak kis szerencséje van – aligha vehette észre gyors indulását, s most már túlságosan messze van, semhogy felismerhessék. Amikor Vogel és a szürke szakállú ember elindultak a Grande Rue felé, az Angyal nekieresztette motorját, és a csatornán követte őket. Egy másik motoros orra előtt futott be a kikötőhídhoz, villámgyorsan kikötött, s már a parton is volt, mielőtt a másik motoros francia gazdája magához térhetett volna felháborodott meglepetéséből.

A kirándulóhajóból kiszálló utasok tömege elnyelte és eltakarta, amikor követte Vogeléket. A két férfi nem haladt gyorsan, és a szürkeszakállú ember kopottas, sárga panama-kalapja kitűnő jelzésnek szolgált. Simon igyekezett minél messzebb elmaradni, amikor a Digue-re értek. Zsebre dugott kézzel sétált; úgy merült el a többi között, mintha csak azon töprengene, hogy hol lesz legérdemesebb ebéd előtt aperitifet inni.

A sárga panama-kalap most a kaszinó terasza felé imbolygott, és Simon Templar követte. Útja elvezette Vogel asztala mellett; s ugyanabban a pillanatban, amikor a horgasorrú ember felnézett, és elkapta tekintetét, Simon udvarias érdeklődés tökéletes színjátékával viszonozta a felismerést.

Oly közel voltak egymáshoz, hogy Vogel nem kerülhette el a köszönést, még ha akarta volna se – amiben az Angyal titkon kétkedett.

– Remélem, nem haragudott, hogy tegnap éjszaka megzavartam – mondta Vogel.

– Csöppet sem – szólt az Angyal vidáman. – Elég későn hagytam ott a kaszinót, éppen lefekvésre készültem.

Pillantása feltűnés nélkül siklott végig a szürkeszakállú emberen. Volt valami a szelíd, rózsaszínű, fiatalos arcban, ami ismerősnek hatott, de nem tudta, honnan.

– Yule professzor úr – mondta a másik – engem pedig Vogelnek hívnak. Nem csatlakozna hozzánk, Mister… izé…

– Tombs – szólt az Angyal szempilla rezdülés nélkül és leült.

– Önt érdekli a hazárdjáték, Mister Tombs? – kérdezte Vogel, és cigarettával kínálta meg. Hangja udvarias és nyugodt volt; az olyan ember hangja, aki a szokásos köznapi beszélgetést akarja megkezdeni; de az Angyal keze alig észrevehető másodpercig tétovázott a cigarettatárca fölött, mielőtt cigarettát vett és rágyújtott volna.

– Néha nem vagyok ellensége, hogy kitöltsem az időt – mormolta kicsinylően.

– Ó igen, néha. – Vogel szeme, mint két fekete gyöngy, arcára tapadt; de hideg, keskeny vonalú mosolya sem változott. – Így nemigen érheti baj. Rendszerint azok az emberek járnak rosszul, akik a lehetőségeken felül játszanak.

Simon Templar orrán át fújta ki a füstöt, s a rögtön megszületett, ösztönös feszültség a tiszta vidámság átható ujjongásává foszlott benne, mintha régi brandyből kortyintott volna. Kurt Vogel nyilván olyan detektívregényeket olvashatott, amelyekben a gazfickó mindig ilyen sötét célzásokkal mutatkozik be – s ezzel győzi meg a talán egyébként mit sem sejtő hőst, hogy valami gazság folyik. Ugyanebben a fajta regényben azonban a hős sohasem tud ellenállni, hogy megfelelően válaszoljon – s ezzel leszögezi a tényt, hogy ő a hős. De az Angyal már akkor is a kalózélet rezgő kötelén táncolt, amikor ezek a romantikus hősök még bölcsőben szunyókáltak, s a maga módján fogta föl a hősiességet.

– Erre nem sok lehetőség van nálam – mondta – amikor már a bankom se hitelez.

Úgy ültek egymással szemközt, mint két párbajozó, akik egymás első cselére várnak; és az Angyal mosolya teljesen ártatlan volt. De Vogel felszínes szívélyessége szintén nem változott.

– Soká marad itt?

– Nem csináltam terveket – szólt ködösen az Angyal. – Lehet, hogy bármelyik pillanatban odébbállok; az is lehet, hogy itt maradok, amíg emlékművet nem állítanak itt nekem. Attól függ, mikor unom meg ezt a helyet.

– Nem mindenkinek tesz jót – helyeselt Vogel doromboló hangon. – Sőt, hallottam, hogy bizonyos emberek határozottan egészségtelennek találták.

– Talán kissé ernyesztő – bólintott Simon. – De én nem bánom. Eddig meglehetősen unalmasnak találtam.

Vogel hátradőlt, és ujja hegyével simogatta az asztal szélét. Arca lapos maszk volt, – orrának mogorva hegyfoka mögött nyugodt és szabályos táj terült el…

Egy pincér, aki megrakott tálcával imbolygott el mellettük, gyorsan felvette rendelésüket. Ugyanakkor egy szomszédos asztal megürült, s új társaság foglalta el. Egyik tagja végigpillantott Vogelék asztalán; tekintete most a professzorra szegeződött. Pillanatig bámulta; aztán oldalt hajolt, hogy suttogjon. Társasága is arra nézett. Az Angyal tisztán hallotta a Yule nevet, de ezután a beszélgetés moraja és a kaszinó zenekarának rezes harsogása pillanatra elnyelte a többit. S most egy ragyogóan szőkített dáma hangja harsogott fülébe: – Persze, hogy ő az… Tudod, drágám… az a bathy – hogyishívják ember…

Simon Templar nagyot sóhajtott, és a boldogság dalolva töltötte el. Most már tudta, hogy Yule professzor neve miért volt ismerős, s hogy miért próbált rájönni: ki is lehet ez a friss, almaképű ember. Néhány hónappal ezelőtt a napi- és hetilapok cikkekben és képekben számoltak be róla; a National Geographic Magazin külön számot adott ki a Yule expedícióról. Mert Wesley Yule olyasmit tett, amit ember még nem tett e földön, ötezer lábnyira szállt le a Csendes Óceánba, olyan mélységbe, amit még nem látott emberi szem – nem holmi javított kiadású búvárharangban, hanem fantasztikus, hagymaszerű páncélban, amely ellenállt a szörnyű nyomásnak; annak a nyomásnak, amely egy védtelen embert légyként nyomott volna szét. Majdnem egy mérfölddel a hajó alatt, amelyről lebocsájtották, kényelmesen járt-kelt az óceán fenekén. Ő volt az az ember, aki tökéletesítette és kipróbálta azt a mélytengeri búvárköntöst, amelyhez képest az eddigi kísérletek csak gyerekes próbálkozások voltak; a fémes ötvények és a tudományos konstrukció olyan kombinációját teremtette meg, amely a tenger végső titkainak kutatását forradalmasítani fogja… És most itt van Dinardban, mint Kurt Vogel vendége, aki a tenger kincseinek leghírhedtebb fosztogatója.

A professzor most közbeszólt: valami barátságos megjegyzést tett, és Vogel szeme még mindig az Angyalra tapadt. Simon nyugodtan billentette le a cigarettahamut.

– Ön persze hallott Yule professzorról? – kérdezte Vogel udvariasan.

– Természetesen… Most már tudom, kicsoda… De nem voltam egész tisztában vele, amíg ez a hölgy valamit nem mondott. – Őszinte csodálat mosolyával nézett Yule-ra. – Ámulatos tapasztalat lehetett, professzor.

Yule kedves szerénységgel vont vállat.

– Persze, érdekes volt – mondta őszintén. – S meglehetősen ijesztő. Nem is szólva a kényelmetlenségről… Talán tudja, hogy a víz hőmérséklete rohamosan csökken, ha az ember igazán nagy mélységekbe jut. Ami azt illeti, ötezer lábnál csak néhány fokkal van a fagypont felett. No, annyira elfoglaltak a víznyomás, a világítás, a levegőszolgáltatás problémái, hogy erről egyszerűen megfeledkeztem. Átkozottul hideg volt! A javított bathystolba villanymelegítőt helyezek el, s legközelebb nem szenvedek majd így.

– Szóval elhatározta, hogy ismét leszáll?

– Ó igen. Hiszen csak elkezdtem a dolgokat. Az első leszállás csak próba volt. Új bathystolommal, úgy remélem, kétszer oly mélyre szállhatok – s az is semmi. Ha a legújabb öntvények megfelelőnek bizonyulnak, talán megnézhetem a Cape Verde öblöt – amely több mint tizenötezer lábnyi mélységben fekszik – vagy akár a Tuscarora mélyedést, amely öt mérföldnél mélyebben terül el.

– S mit remél odalent találni?

– Sok unalmas tényt a mélység áramlatairól, és a globigerina ázalagokról. Lehet, hogy a tengeri élet új formáit. Alighanem elképesztő szörnyetegek élnek és halnak meg odalent, amelyek sohasem látják a napfényt. Talán még régi barátunkat, a tengeri kígyót is kinyomozhatjuk.

– Csodálatos lehetőségek vannak – szólt az Angyal elgondolkozva.

– S igen költséges lehetőségek – vallotta be Yule vonzó őszinteséggel. – Ha Mister Vogel nincs a világon, a lehetőségek meg sem születnek – az első leszállásom körülbelül tönkretett. De úgy remélem, hogy az ő segítségével sokkal messzebbre jutok.

Az Angyal nem mosolygott, bár Kurt Vogel hirtelen elképzelése, mint a globigerina ázalagok és új halfajták pártfogója csaknem ellenállhatatlanul csábította mosolyra.

Tudta, hogy Vogel figyeli, s hideg, elemző pontossággal jegyzi fel viselkedésének minden parányi részletét. Válaszának melegségét szinte századfoknyira ki kellett számítania, ha nem akarja feladni a reményt, hogy kitartson a teljes, mit sem sejtő ártatlanság álarca mellett. Húsz percen át a rendes, köznapi beszélgetés során úgy dolgozott, mint még alig életében.

– …így hát a legközelebbi nagy leszállás el fogja dönteni, hogy Wagner kontinentális áramlat-elméletének van-e alapja – fejezte be a professzor.

– Értem – szólt az Angyal intelligensen.

Egy ember, aki jókora fényképezőgéppel járta a teraszt, most utat tört asztalukhoz, és az „Agence Francaise Journalistique“ igazolványát vette elő.

– Megengedik, uraim?

Yule megadóan mosolygott, mint valami kisdiák, és pirulva tűrte a megpróbáltatást. A fényképész két felvételt készített a csoportról, megköszönte szívességüket, s aztán tovább indult, hogy újabb hírességeket keressen. Egy kétszer elvált grófnő, akiről nem vett tudomást, méltatlankodva nézett utána; és Kurt Vogel a számlát kérte.

– Nem kínálhatom meg most én valamivel? – kérdezte az Angyal.

– Attól félek, már nincs időm. Talán legközelebb. – Vogel két tízfrankost dobott oda, s mosolyogva állt fel… – Ha érdekli a dolog, talán velünk jöhetne egy próbaútra. Sajnos nem lesz éppen szenzációs. Aránylag kis mélységben próbáljuk ki az új szerkezetet.

– A legnagyobb örömmel – szólt lassan az Angyal.

Vogel barátságosan bólintott.

– Nem a közelben lesz – mondta – itt túlságosan sekély a víz. Arra gondoltunk, hogy a Hurd Deep-ben próbáljuk meg, Alderneytől északra. Ott ugyan csak körülbelül ötszáz láb a mélység, de elég lesz a mi céljainkra. Ha úgy gondolja, hogy érdemes megváltoztatni terveit, mi holnap reggel indulunk a St. Peter Port felé.

– No – az ember nem kap mindennap ilyen meghívást – mondta az Angyal jól időzített zavarral. – Érdemes meggondolni… ha biztos, hogy nem leszek útban…

– Hát akkor számítunk önre. – Vogel kinyújtotta kezét. Szilárd, izmos kézszorítása volt, de bőre furcsamód kígyó-hideg; az Angyal fejbőre megbizsergett. – Reggel, ha elhaladunk, majd odakiáltok, s akkor meglátjuk, hogyan döntött.

Simon kezet fogott a professzorral, s figyelte őket, amíg a Petit Casino sarkánál el nem tűntek. Megkapta, amit akart. Megismerkedett Kurt Vogellel, beszélgetett vele, megérintette; összemérte vele kardját az idegek lélegzetfojtott finom harcában, amely minden durva ütközetnél veszedelmesebb. Sőt, meghívást kapott, hogy látogasson el hajójára. Ez annyit jelent, hogy számíthat a győzelemre.

Vagy a koporsóra.

A régi, vakmerő vidámság ismét fölvillant szemében; újabb cigarettára gyújtott és innivalót rendelt. Amint Loretta Page mondta, a találgatás nem fizet osztalékot. Idővel minden bizonytalanság eloszlik – így vagy úgy. S ha ez megtörténik, Simon Templar jelen akar lenni.

Közben másra is kellett gondolnia. Újságárus ment végig a teraszon; Simon vásárolt egy Expresst s csak a második oldalra lapozott, amikor egyhasábos cím ragadta meg figyelmét.

„A CHALFONT CASTLE KIEMELÉSE“

Útra kel az ötmillió fontos expedíció.

Augusztus elején egy hajó indul el Falmouthból, amely az angol vizeken mindezideig a legjelentősebb kincskutatási kísérletet fogja elvégezni. Ez a hajó a Restorer, a Liverpool & Glasgow Hajókutató RT. legkiválóbb gőzöse…

Simon összehúzott szemmel futotta át a cikket. Hát ez az! Ha Kurt Vogel komoly szándékkal hajózik a La Manche szigeteinek táján, nem pedig csak vakációzás céljából, akkor a CHALFONT CASTLE a legnyilvánvalóbb célja. S valószínűnek is látszott – különben miért ne vinné el Yule professzort és bathystolját valamilyen Madeirához hasonló helyre, ahol valóban mélyvizek vannak minden kísérlet számára? A CHALFONT CASTLE nem várhat. Ha ilyen gyorsan szervezik meg a hivatalos expedíciót; a játékrontó outsider nem vesztegethet időt. Talán a biztosító társaságok, amelyeket a múlt tapasztalatai okossá tettek, gondoltak erre. De Vogel számára még mindig van lehetőség…

Simon Templar a Gallicben ebédelt, s élvezte az ebédet. A biztos veszély fűszere ízesítette borát és szikrázott ereiben. Agya úgy működött, mint egy felébredt gépezet, sima és tökéletes könnyedséggel forgatta a tennivalókat.

Amikor befejezte ebédjét, kiment az előcsarnokba, s megszólította a portást.

– Van telefonjuk?

– Igenis, uram. Balra…

– Nem, köszönöm – szólt az Angyal –, ez nem városi hívás – Angliával akarok beszélni. Adjanak egy szobát. Megfizetem.

Tíz perccel később kényelmesen ült egy karosszékben és lábát a politúros diófaasztalra helyezte.

– Hello, Peter! – Első hívásának eredménye három különböző kísérlet után jelentkezett. – Itt Simon bátyád beszél. Mondd csak – nem mesélted, hogy valamikor tisztességes családod volt?

– Még mindig tisztességes – felelt Peter Quentin hangja méltatlankodva. – Én vagyok az egyetlen, akinek valami köze van hozzád.

Simon szelíden mosolygott és cigarettát vett elő.

– Tud valamelyikük valamit Lloydékról?

– Van valami unokatestvérem vagy micsodám, aki ott dolgozik – szólt Peter némi töprengés után.

– Remek. No, szeretném, ha kiásnád az unokatestvéredet vagy micsodát, nagy családi összeröffenésre. Légy kedves hozzá… emlékeztesd az agg családfára – s próbálj megtudni valamit a Chalfont Castle-ről.

– Azonnal, öreg fiú. De biztos vagy benne, hogy nem ingatlanügynökre van szükséged?

– Dehogy, te hájfejű. Hajóroncs, nem várrom. Valahol Alderney közelében süllyedt el március elején. Szeretném, ha pontosan megtudnád, hol süllyedt el. Biztosan van róla feljegyzésük Lloydéknál. Szerezz térképet Porteréknál és jelöltesd meg a helyet. És küldd el nekem poste restante, St. Peter Port, Guernsey, ma este. Tombs névre. Vagy szerezd meg a hosszúság-szélesség adatait és sürgönyözd meg. De szerezz valamit. Érted?

– Mint a patyolat. – Gyanús szünet következett. – De ha ez annyit jelent, hogy ismét a harciösvényre léptél…

– Ha szükségem lesz rád, értesítelek, Peter – szólt az Angyal elégedetten, és letette a kagylót. Hát így áll a dolog… De ha az ember pontosan tudta is, hogy hol fognak történni a dolgok, nem ténfereghet ott és várhat… Az Angyal legközelebbi telefonhívása szintén egy régi bűntársának szólt. – Tudnál nekem egy szép rendes búváröltönyt vásárolni, Roger? – kérdezte kedvesen. – A legújabb, önműködő, oxigéntartályos fajtát! Mondd hogy filmtársaságot képviselsz, és vízalatti szuperfilmhez kell.

– Mi a móka? – kérdezte Roger Conway határozottan.

– Mókáról szó sincs, Roger. Csak éppen foglalkozni óhajtok a tenger alatti geológiával és szeretném megnézni a globigerina ázalagokat. Ha ezt a felszerelést ma délután megvásárolnád s elküldenéd egy ládában…

– Miért ne hozzam le én magam?

Az Angyal tétovázott. Végre is, miért ne? Néhány percen belül másodszor tették ezt az ajánlatot, s mindig olyan ember, akit nem egy súlyos helyzetben próbára tett már. Igaz, hogy ő szeretett egyedül dolgozni; de Vogel modern kalózai alighanem többet kívánnak egy embernél.

– Rendben van – mosolygott az Angyal. – Fogd fülön Petert, s a többi fiúkat, ha kedvük van hirtelen halált halni. De a többi utasítás érvényben marad. Küldd el a felszerelést az én nevemre, a Southern Railway címére – ha neked is kedved van a halakat megbámulni, nem bánom, két felszerelést is vehetsz – és Peter végezze el a munkáját pontosan, ahogy mondtam. Szálljatok meg a Royalban; de ne ismerjetek meg, ha előbb én nem ismerlek meg benneteket. Megér egy-két pont előnyt, ha a sötét banda nem tudja, hogy kapcsolatban vagyunk. Rendben?

– Tökéletesen – szólt Roger boldogan.

Simon leszaladt a lépcsőn. Amikor az előcsarnokba lépett, egy pár rövid zokni tolakodott tudatába. A zoknik különösen feltűnőek voltak, mert halvány téglavörös színben pompáztak, s kék nadrág és barna-sárga cipő közt foglaltak helyet. Olyan színösszetétel volt ez, amelyet ha egyszer látott az ember, nem felejtette el könnyen: és az Angyal pillantása felsiklott viselőjük arcára. Már látta egyszer, s pillantása megerősítette gyanúját, hogy nem lehet két ember egyszerre Dinardban, akik ilyen borzalmas színösszeállításért rajonganak. A rózsaszín zoknis közel ült az Angyal asztalához délben, pár perccel utána érkezett, s vele egyszerre kérte számláját – aminthogy most ott ült az előcsarnokban, mint akinek semmi fontos dolga nincs, de azt hajlandó azonnal elvégezni.

Az Angyal kifizette a telefonköltséget és a szobát, aztán kisétált. Kerülőúton jutott el céljához, három-négy sarkon visszanézés nélkül fordult be, s megállt, hogy a Rue de Casino egyik kirakatát megnézze. A kirakatüvegben megpillantotta a halvány téglavörös zoknik tükörképét.

Szóval Vogel kedvessége nem volt egészen hirtelen elhatározás szülötte. Az őt követő embernek gyerekjáték lenne nyomát megtalálni, amikor Vogellel és Yule-lal együtt látta a kávéházban.

Nem mintha a helyzet komoly lenne. A rózsaszín-zoknis kém csak arra jöhetett rá, hogy Simon Templar szobát bérelt és telefonált, de ennél többet aligha tudhatott meg. De minthogy Vogel már gyanakodni kezdett, ezeket a tényeket biztosan érdeklődéssel veszi tudomásul.

Kurt Vogel ismét nőtt az Angyal szemében. Ez a nyugodt eredményesség, minden lehetőség rendszeres megvizsgálása, a véletlen vagy találgatás minden tényezőjének könyörtelen kiküszöbölése – ez megmagyarázza, hogy Vogel miért jutott olyan magasra a banditák világában. Ezeket a tulajdonságokat Ingerbeckék három névtelen embere, akik nem tértek haza, alaposan lebecsülhette…

S talán a negyedik sem volt velük egészen tisztában.

Ez a gondolat egy pillanatra megállította. Tudta, hogy Loretta Page sejti: gyanakszanak rá – de vajon fel van-e készülve az ilyen alapos megfigyelésre?

Befordult a legközelebbi trafikba, s kissé kifújta magát, mialatt cigarettát vásárolt. Le kell ráznia a kémet, mégpedig úgy, hogy ne tudja: szándékosan csinálja…

Kijött a trafikból, s gyorsabban haladva jutott el a Pue Levasseur sarkához. Ott szabad taxit talált; megállította és minden látható sietség nélkül szállt be, de azért olyan gyors és biztos mozdulattal, mint a trapézművész.

– A pályaudvarra – mondta; és a taxi megállás nélkül tovább indult. Amikor hátranézett, látta, hogy a rózsaszínű zoknis egy másik taxiba száll egy sarokkal odébb. Amikor a Place de la Republique-re értek, előrehajolt. – Egy pillanat – súgta a sofőr fülébe – először a Banque Boutinbe megyünk.

A sofőr morgott valamit, a fékre taposott, s megforgatta a volánt. Érthető volt a bosszúsága, mert a Banque Boutin éppen ellenkező irányban van, mint a pályaudvar.

Befordultak a Rue de la Plage sarkán, francia sofőrökre valló lélegzetállító sebességgel, majd a Boulevard Féart-ba siklottak. Simon hátranézett, s nem látta nyomát az üldözőnek. Úgy látszik, sikerült leráznia.

Visszafordultak a Rue Levasseur-be; a biztonság kedvéért az Angyal ismét meggondolta magát, s északra, a postahivatalhoz dirigálta a taxit. Kifizette a sofőrt, és berohant egy telefonfülkébe.

A lány otthon volt. Azt mondta, leveleket írt.

– Ne küldje el őket, amíg oda nem értem – kérte az Angyal. – Mi a szobaszáma?

– Huszonnyolc. De…

– Fölmegyek, mintha az enyém lenne. Kibírja a várakozást?

4.

A lány zöld selyemköntöst viselt, amelyen nagy ezüst sárkány ágaskodott. Isten tudja, hogy mit viselt alatta; de testének vonalai lélegzetállító tökéllyel emelkedtek ki. Még mindig csodálatos volt.

– Remélem, zavarok – mondta az Angyal.

A szobában lévő másik férfi mogorva arcot vágott. Keményképű, keményszemű, meglehetősen kövér, kopaszodó ember volt, de a bátorság és ügyesség légköre vette körül.

– Loretta – honnan tudod, hogy ez a fickó rendes ember?

– Nem tudom – szólt a lány nyugodtan. – De olyan szép, tiszta mosolya van.

– Mint a jó kis férjeknek – mormolta könnyedén az Angyal. – Ki ez az ifjú lovag?

– Steve Murdochnak hívják – vont vállat a lány.

– Ingerbeckék embere?

– Igen.

– Az én nevem Simon – szólt az Angyal, és kinyújtotta kezét. Murdoch mogorván fogadta el. Acélos csuklók találkoztak, de egyikük sem rezzent meg. Az Angyal elmosolyodott, s a másik férfi mogorvasága kissé enyhült.

– Oké, Angyal – mondta savanyúan Murdoch. – Tudom, hogy legény a talpán. De én nem szeretem a szemtelen fickókat.

– Magam is gyűlölöm őket – mondta az Angyal szemrebbenés nélkül. – Régóta van itt?

– Ma reggel érkeztem Cherbourgba.

– A portásnál Lorettát kereste?

– Ühüm.

– Nem vette észre, hogy valaki a fülét hegyezte volna?

– Nem néztem körül – csóválta Murdoch a fejét.

– Pedig meg kellett volna tennie – mondta az Angyal szemrehányóan. – Én nem kérdeztem semmit, de körülnéztem. Az egyik sarokban egy pasas lődörgött, s legalább is félméteres betűkkel van a mellére írva, hogy spicli. Engem nem látott, mert újságba temetett arccal mentem át a hallon; de magát biztosan látta. Mindenkit láthatott, aki nem számított rá, s éppen jó helyen volt, hogy hallhassa: kit keres.

Rövid csend. Loretta hátratámaszkodott az asztalnak.

– Tudta, hogy Steve itt van? – kérdezte.

– Nem. Ő csak nehezebbé teszi a dolgot. De rájöttem, hogy egy menyétképű fickó, aki rajong a rózsaszínű zoknikért, a nyomomban jár, s ezen gondolkozni kezdtem. Kicsúsztam a kezéből, s idejöttem, hogy figyelmeztessem. Pillanatnyilag csak leheletnyi gyanú tapad hozzám, de Vogel nem kockáztat semmit. Magát valószínűleg ugyancsak sok gyanú övezi, hát magát sem felejtette el. Most Steve is megérkezett, hogy segítsen – azzal, hogy magát kereste, bélyeget ütött saját magára…

– Nem baj – szólt Murdoch flegmán. – Dajka nélkül is tudok magamra vigyázni.

– Biztosan, drága öreg görényem – szólt barátságosan az Angyal. – De nem ez a lényeg. Lorettáról nem teszik fel, hogy magára vigyázzon. Ő a titkos ártatlanság. Állítólag nincs más védeni valója, mint a becsülete. Ha Mata Hari-módszerekkel próbálkozik, végünk van.

– Nos?

– Az egyetlen módszer az enyém. Teljes és gyermeki ártatlanság. Az olyan arccal, mint a tiéd, Steve – bocsánat a tegezésért – talán nem fog könnyen menni, de meg kell próbálnunk. Mert minden más lépés Lorettának árt. Elsősorban szedd rendbe magad. Ha jelvényed vagy ilyesmid van, ami Ingerbeckékre vall, temesd el a W.C.-ben. Ha bármiféle írott holmid van, ami kapcsolatot jelent, tanuld meg kívülről és égesd el. Vetkőzz le mindent a világon; ami ehhez a társasághoz köt. Ez rád is vonatkozik, Loretta, mert előbb-utóbb a sötét banda a poggyászodat is át fogja kutatni, ha már nem állapították meg eddig is, hogy ki vagy. És aztán, Steve, állj odébb!

– Micsoda?

– Tűnj el. Oszolj párává. Oldódj föl az éjszakában. Loretta lemehet veled, s gyengéd búcsút vehettek a hallban, néhány jól megválasztott mondattal, amelyből kiderül, hogy apjának régi barátja vagy, aki Guernsey-ben vakációzik, s amikor hallottad, hogy Dinardban van, kiránduló hajóra ültél s átjöttél egy napra. Aztán siess le a kikötőhídhoz, fogd el a kővetkező St. Malo-i hajót, és ugorj át a St. Peter Port-i hajóra, mint a dugó a pezsgősüvegből. Vogel holnap ott lesz.

– Ezt honnan tudja? – kérdezte Loretta gyorsan.

– Ő mondta. Ebéd előtt beszélgetésbe elegyedtünk… Megpróbált kiszedni belőlem egyet-mást, és én csak ugrattam, de egyikünk sem jutott nagyon messzire. De azt hiszem, ebben igazat mondott. Ha utána futok St. Peter Port-ig, újabb próbáknak vetheti alá ártatlanságomat. Így hát ha búcsút mondasz Steve-nek, megkérdezheti tőled: nem jössz-e át Guernsey-be, s te azt felelheted, hogy ez nem valószínű – akkor azt fogják hinni, hogy nem kaptál tőlem hírt.

Murdoch szivart vett elő, és leharapta a végét. Szeme ismét elsötétedett a bizalmatlanságtól.

– Ez csak kibúvó, Loretta – mondta fanyarul – honnan tudod, hogy Vogelnek nincs álcázott embere, akárcsak nekünk? Csak azt akarja, hogy engem eltegyen az útból, úgy hogy egyedül bánhasson el veled.

– Hízelegsz magadnak, öcsém – szólt fagyosan az Angyal. – Ha „el akarnék bánni“ vele, te nem akadályozhatnál meg. Sem Vogel.

– Nem?

– Nem.

– No, én nem szaladok el.

Loretta rájuk nézett. Mintha két őserdei ragadozó ülne egymással szemben, mindegyik remek lény a maga nemében, és tudatában van erejének, de két különböző fajta, akiknek háborúskodása a történelem szürke hajnalából származik.

– De igen, Steve – mondta a lány.

– Majd ha tűröm, hogy ez a fickó parancsolgasson nekem, aki…

– Erről nincs szó. Én adok parancsot. Az Angyalnak igaza van. Jobb lesz, ha szétválunk, s remélem, sikerül ezt a találkozást ártatlan színben feltűntetni.

– Parancs? – ismételte Murdoch félig hitetlenül.

– Igen, Steve. Pillanatnyilag ezt a részét én irányítom a dolognak. Amíg Martin Ingerbeck vissza nem vonja a megbízásomat, azt csinálod, amit én mondok neked.

– Véleményem szerint örült vagy.

A lány nem felelt. Cigarettát vett ki az asztalon lévő dobozból, s az ablakhoz lépett. Az ezüst sárkány megfeszült derekán. Murdoch keze a székre tapadt, lassan felemelkedett. Dühösen nyúlt kalapja után, és fejére csapta.

– Ha így fogalmazod a dolgot, nem vitázhatok – morgott. – De még meg fogod bánni. – Az Angyalra meredt. – Ami magát illeti… ha Lorettának bármi baja történik azáltal, hogy én nem vagyok itt…

– Biztosan értesíteni fogjuk – szólt az Angyal, és kinyitotta az ajtót. Murdoch ökölbe szorított kézzel ment ki; az Angyal ismét becsukta az ajtót, amikor Loretta elfordult az ablaktól és odajött hozzá. Megfogta a lány kezét. – Mialatt elköszön Steve-től, én odébbállok – mondta. – Nem kockáztathatom meg újra a hallt, de látom, hogy van egy tűzlépcső.

– Nem maradhat? – A lány hangjának halvány gúnyosságát megcáfolta mosolygó ajka. Simon bólintott.

– Nem azért, mintha örömmel tenném. De látniuk kell, mielőtt visszamegyek a Kalózra, nehogy túlságosan nagy legyen az izgalom, mert a rózsaszínű zoknis elveszített. Maga még mindig el akar menni ma este?

– Okvetlenül.

– Csak álmodtam a többit, amikor tegnap éjszaka otthagyott?

– Nem tudom, drágám. Mit evett vacsorára?

– Rákot. S azt álmodtam, hogy maga visszajött a Falkenbergről. Épségben. Es gyönyörűen. Hozzám.

– És ekkor kezdődött az igazi veszedelem.

– Én azt álmodtam, hogy maga nem tartotta túlságosan veszélyesnek.

Szeme a lány arcára tapadt, most nem volt benne nevetés. A lány keze végigsimított a férfi ajkának félig-gúnyos vonalán.

– De én félek – mondta. Simon hirtelen érezte, hogy a lány szája szájára tapad, teste hozzásimul egy hangtalan másodpercre; aztán, mielőtt megmozdulhatott volna, elsiklott mellette és eltűnt.

* * *

Orace aggódva várta, amikor visszatért a hajóra.

– Soká maradt el – jegyezte meg vádlón.

– Többezer évig – mondta az Angyal.

Miután úszott egyet, a fedélzeten ült, és egy pohár sherryt szürcsölt, aztán megvacsorázott. A motoros ismét elindult a Falkenbergről, s félnyolc felé tért vissza; Vogel frakkban ült Loretta mellett. Simon látta a távcsövön át, hogy Vogel mosolyog és beszél. Simon mozdulatlanul ült, míg a tenger vize sötét üveg, aztán tompa acél lett. Aznap este nem volt köd. A folyó kékes-feketén folyt a Vicomté erdős sziklái és St. Malo bástyái alatt. A szigeten megsokszorozódtak a fények, és csillogó tőröket szúrtak a folyóba. Az egyik kaszinóból muzsika áradt; s a Falkenberg csupa ragyogás volt.

Loretta ott volt; és az Angyal nem látta okát annak, hogy egyedül legyen.

A gondolat egyre erősebb lett benne, amint sötétedett. A maga módján félt, türelmetlen volt kényszerű tehetetlensége miatt… Lement és levetkőzött. Kipróbálta revolverét, bezsírozott golyóval töltötte meg, aztán úszónadrágjának övére erősítette. A sötét víz nesztelenül fogadta be.

Furcsa, de való: úszás közben jutott eszébe hirtelen az a fotóriporter, akit mindössze egyetlen híresség érdekelt. Talán azért történt ez, mert agyában Vogel elképesztő alaposságát forgatta. De megdöbbentően éles emlék ébredt benne; a rászegezett fényképezőgép – amely épp annyira lencséjébe foglalta őt, mint Yule professzort – s vakmerő mosoly villant ajkán, amikor átsuhant a vízen.

Ha az a fotóriporter nem igazi fotóriporter; ha a lemezt előhívták, másolatot készítettek róla, s este átküldték légipostán Angliába, egy ügynök körül hordhatta Londonban, s negyvennyolc órán belül biztosan felismerik… S ha a vizsgálat eredményét megsürgönyözik Kurt Vogelnek St. Peter Portba, egész sereg kérdést sikerül villámgyorsan tisztázni.

HARMADIK FEJEZET

melyben Kurt Vogel kissé elveszti nyugalmát és Otto Arnheimnek megfájdul a feje.

1.

Az eget felhők vonták be, függönyt húztak a hold elé; természetes világosság nem enyhített a sötétségen. Az Angyal nesztelenül siklott át a vízen, még fodor sem maradt mögötte. Olyan nyugodt és észrevehetetlen volt, mint hínár csomó, amely gyorsan és halkan sodródik a dagályban.

Annyira összpontosította figyelmét a nesztelenségre, hogy egy éjszakai evezős majdnem elgázolta, amikor csak kőhajításnyira volt a Falkenbergtől. A csónak oly váratlanul bukkant föl a sötétségből, hogy majdnem felkiáltott, ösztönösen; egy másodperccel azelőtt bukott le, hogy az evező érintette volna. Amikor ismét felbukkant a csónak éppoly nesztelenül eltűnt, mint ahogy elősiklott. Ismét meglátta a Casino de la Vicomte tükrözött fényeiben, és néma káromkodásokat küldött utána… minden eredmény nélkül.

Aztán a Falkenberg teste bukkant föl előtte. A fénykör legszélén megállt, hogy lélegzetet vegyen: aztán feje is eltűnt a víz alatt, s keze megérintette a hajó oldalát, mire felbukkant, s nagyot lélegzett.

A tat mögött bukott föl, s a vizet taposta, miközben hallgatózott, hogy van-e őr a fedélzeten. A kikötő zörejei fölött hangok mormolását hallotta két oldalról is, a nyitott kajütablakokból; de az élesebb nesznek, amelyet a szabadban tartózkodó ember okozott volna, ruhasuhogásnak vagy elzsibbadt láb óvatlan mozgásának nem volt nyoma. Az Angyal három teljes percig várt ott, de nem hallott semmi aggasztót.

Övéhez nyúlt, s gondosan kihúzott egy álarcot, amelyet még a Kalózon erősített oda. Fekete gumiálarc volt, vékony és rugalmas anyagból; s amikor most fejére húzta, orra hegyétől betakarta egész arcát, s magától rásimult vonásaira. Ha a hajó legénységének valamelyik tagja meglátja, legalább nem ismeri meg.

Aztán elindult a hajó megkerülésére. Hátul három kivilágított kajütablak volt, s megállt az elsőnél, hogy felkapaszkodjék. Amikor támasztékot talált, lassan, hüvelykről hüvelykre kihúzta magát a vízből, míg félszemmel benézhetett.

Jókora kabinba nézett, amely a hajó egész szélességét elfoglalta. Három oldala közül kettőt hármas ágysor szegélyezett, s úgy látszik azon az oldalon is ágyak voltak, amelyen benézett. Két ágyon félmeztelen emberek feküdtek, olvastak és szivaroztak. A középen lévő asztalnál négy másik férfi kártyázott, míg egy ötödik levélírással próbálkozott a megmaradt kis helyen. Simon végigsiklatta szemét rajtuk, s magában a legveszedelmesebb, legkeményebb tengeri banditák csoportjába sorolta őket. Minden szempontból megfeleltek várakozásának. Most éppoly nesztelenül, mint ahogy felemelkedett, visszaereszkedett a vízbe.

A harmadik kajütablak kisebb kabinba nyílt, amelynek csak négy ágya volt, s egy férfi lába közt kellett benéznie, aki az ablak melletti felső ágyon feküdt. A világos téglavörös zokniról felismerte azt az embert, aki délután követte; s a kabin szemközti oldalán ott volt az az ember, aki oly lázasan művelte a semmittevést a Hotel de la Mer halljában; egyik cipőjét már levetette, a másikat kifűzte s most pipáját töltötte meg.

A fontosabb kabinokba nem nézhetett bele, ha nem akart a fedélzetre felkúszni; de az ablakokon kiáradó beszélgetés-töredékekből arra következtetett, hogy Loretta Page szórakoztatása még mindig folyik. Yule professzor éppen tengeralatti élményeiről szóló anekdotát fejezett be:

– …és amikor nekivágta az orrát az üvegnek, egyszerűen ott maradt és bámult. Sose képzeltem volna, hogy egy hal ennyi méltatlankodást tud kifejezni.

Mindenki nevetett; Vogel sima, tompa hangja megszólalt:

– Még ez sem csábítana arra, hogy leszállj, Otto?

– Engem nem – felelt egy zsíros, mély hang, amelyet az Angyal még nem ismert. – Inkább a víz felszínén maradok. És ön, Miss Page?

– Roppantul érdekes lehet – mondta Loretta – és Simon elképzelte, amint karcsú, egyenes testtel ül, s a fény aranyszálakat sző hajába. – De én képtelen lennék rá. Halálosan félnék…

Az Angyal lassan, nyugodtan úszott a hajóorr felé. Ott megfordult, és a hajó másik oldalán haladt visszafelé. Amikor az ebédlő ablaka alatt úszott el, Vogel újabb likőröket kínált. A rózsás zoknijú ember horkolt, és társa most gyújtott pipára. A matrózok durva tréfálkozással fejezték be a kártyázást, a levélíró megnyalta a boríték zárólapját és az olvasók még mindig olvastak.

Simon Templar megvakarta fejét a vízben. Útközben sehol, parányi jelét sem találta annak, hogy őrség lenne a fedélzeten. Ami annyit jelent… Talán Lorettát előző éjszaka véletlenül fogták el; valamelyik álmatlan tengerész friss levegőt akart szívni. De ha ez a magyarázat, akkor is biztosan állítanak újabb őrséget, hogy egy második kísérletet meghiúsítsanak. Hacsak… és csak ezt az egyetlen okot látta pillanatnyilag… hacsak Lorettát nem léptették elő gyanúsítottból biztos vádlottá – mely esetben, minthogy a lány a hajón volt, az őrség is pihenhetett.

Nincs más tennivaló: személyesen kell meggyőződni elmélete helyességéről.

Belekapaszkodott a hajóoldalba, s felhúzta magát, amíg fél lába a fedélzetet nem érintette. Csak egy másodpercig láthatták a sötét víz felett… aztán már nesztelenül átsuhant a veszedelmes nyílt térségen, s belesimult a sötét árnyékba.

Megint várt. Ha valamilyen mozdulatlan őr észrevette megérkezését… eddig még nem csapott lármát. Vagy azon gondolkozik, hogy segítséget hozzon-e, vagy arra vár, hogy előrelépjen, s akkor csípje el. S ha az Angyal ott marad, ahol van, akkor vagy segítségért megy vagy kutatásra indul.

De nem történt semmi. Simon szobormereven állt, míg a másodpercek percekké sokasodtak, s a víz apró tócsát formált lába körül; de csak az ebédlő beszélgetésének neszét, s lába alól a legénységi szobából fojtott röhejt hallott.

Végre megnyugodott, s körülnézett. Feje fölött a furcsa, vászonnal bevont szerkezet nyúlt előre, mint valami megdagadt árboc – de a Falkenbergnek nem voltak vitorlái. Felnyúlt, és becsúsztatta kezét az egyik nyíláson, és szögletes acélrúd félét érzett odabent, amelyet drótkötél font össze egy másikkal; s hirtelen a négyszögű dudor, amely a túlsó végén volt, szintén vászonnal befedve, határozott jelentőséget öltött. A kormányszerkezet közelében kerekeket talált, a drótkötél a kerekekre fonódott, s aztán az acéllemezes fedélzet nyílásában tűnt el lába közelében… Hiszen ez emelődaru… mégpedig modern, jól-olajozott, tíztonnás emelődaru!

– Ej, ej, ej – mormolta az Angyal elismerően.

S az a furcsamód lelapított tat… A búvárokat minden nehézség nélkül le lehet bocsájtani; a darut ki lehet lendíteni, hogy acélállkapcsát bármi köré csattantsa, amit a búvárok felkínálnak neki. S a hajónak két nagysebességű motorja, s áramvonalas orra is van, hogy ha szükség lenne rá, villámgyorsan odébbállhasson… Mindez, bármilyen értékes és elismerésre méltó, nem tartozik a luxusjachtok szokásos felszereléséhez…

Szóval: Lorettának igaza volt. Szóval: itt a kaland!

És most ajtó nyílt valahol a fedélzeten, és lépések indultak feléje. Ott, ahol állt, macska sem rejtőzhetett el, kivéve a kormányházikó árnyékában. A következő másodpercben ettől is megfosztották, valahol villanykapcsoló kattant, s két villanykörte izzott fel sárgás fénnyel mögötte.

Az Angyal szíve torkában dobogott; keze egy pillanatra revolverére tapadt.

S aztán rájött, hogy a villanyt nem azért gyújtották fel, mert rejtekhelyét meg akarták fosztani az árnyék védelmétől. Egyszerűen a hajó külső világításának rendszeréhez tartoztak ezek a lámpák is… De a lépések közeledtek a sarokhoz, ahol őt biztosan megtalálják, s hallotta Vogelt, amint szakavatottan társalog a hajóépítésről.

Simon felpillantott, és keze a kormányházikó tetejét érintette. A következő másodpercben már odafent volt, laposan feküdt hasán, s óvatosan pislantott lefelé.

2.

Kurt Vogel egész este kínosan udvarias volt. A vacsora tökéletesen elkészített és tökéletesen felszolgált fogásokból állt; a bor, amelyet elragadó mentegetőzéssel ajánlott, éppen elég édes, hogy a női ízlésnek megfeleljen, de nem túlságosan édes. Vogel a sokat látott kozmopolita vendéglátó szerepét játszotta tökéletesen. A másik vendég, akit Ottónak szólított, s akit Lorettának mint Mr. Arnheimet mutatott be, – kövér, széles arcú, kis, barna szemű, és nedves, vörös, biggyedt ajkú ember – éppoly tökéletesen illett bele a légkörbe. S mégis, csak Yule professzor naiv kedélyessége, kisfiús nevetése, anekdotái és nevetségesen korán őszülő szakálla enyhítették a lány feszültségét.

Tudta, hogy attól a pillanattól kezdve, amikor a fedélzetre lépett, úgy figyelték, mint az egeret, amelyet két türelmes macska szorított sarokba. Pedig az egész este folyamán semmi sem volt, a legcsekélyebb célzás, a legkisebb rezzenés sem, ami kézzelfogható okot adott volna a nyugtalanságra. A fenyegetés nem abban rejlett, amit mondtak vagy tettek, hanem a hallgatásukban. Mosolyuk sohasem terjedt a szemükig. Nevetésük csak a torkukból jött. Egész idő alatt figyeltek, vártak, elemeztek. S az ördögi ravaszság abban rejlett, hogy egy tökéletesen ártatlan nő remekül érezte volna magát Loretta helyében.

A vacsora közepén rájött erre: saját fantáziáját használják fel ellene. Közben mosolyogtak, hízelgőén beszéltek, szavaikkal csak tiszteletet mutattak… oly finoman, tökéletesen, hogy a Yule professzorhoz hasonló külső szemlélő semmit a világon nem vehetett észre.

Loretta a professzorba kapaszkodott, mint egyetlen segítségébe, miközben azt is belátta, hogy Vogel mecénás-viselkedése a tudományos kutatás terén mit jelentett. Yule őszinte ártatlansága volt az egyetlen faktum, amibe kapaszkodhatott; s amikor a professzor lent maradt az ebédlőben, Loretta hideg ürességet érzett, amely nem volt éppen félelem.

Arnheim a megtámadhatatlan és ellenállhatatlan tapintat egyetlen mondatával intézte el a dolgot, amikor Vogel azt indítványozta, hogy végigvezeti a hajón.

– Mi itt maradunk és iddogálunk még egy kicsit – mondta, és szemében még csak árnyéka sem volt a mosolynak, amikor ez a pár szó elhangzott.

A lány végignézte a kabinokat, fürdőszobákat, konyhákat, a gépházat és a jégtartályokat, meghallgatta a magyarázatokat, az elismerés és rajongás kellő szavaival tűzdelte meg a beszélgetést. Azon töprengett, hogy a férfi meg fogja-e csókolni, s amikor kiléptek a fedélzetre, a szabad ég alá, mintha börtönből bocsájtották volna ki.

Vogel belékarolt. Most érintette meg először, s ez az érintés is könnyed volt.

– …A fedélzetnek ez a nyitott része kellemes pihenőhely, ha meleg van. Ha a nap túlságosan erős, akkor vásznat feszítünk ki itt.

– Csodálatos dolog, ha valakinek ilyen hajója van – mondta a lány.

A korlát mellett álltak, s a vizet nézték.

– Az a kellemes, hogy maga eljött – szólt a férfi. – Néha nagyon magányos az ember.

– Biztosan csak azért, mert saját maga akarja.

– Ez igaz. Gazdag ember vagyok. Ha megmondanám, hogy milyen gazdag, azt hinné, túloztam. Százszor is megtölthetném ezt a hajót – kellemes társasággal. A bőkezű milliomos mindig vonzó egyéniség. De ezt sohase tettem. Tudja, hogy maga az első nő, aki a Falkenberg fedélzetére lépett?

– Sajnálom, ha megbánta – szólt a lány könnyedén.

– Megbántam. – A férfi fekete szeme izzó erővel kereste a lány arcát. Hideg, szenvedélytelen acélhangján szerelmet vallott neki, mintha akarata ellenére tenné. – Sajnálom, mert ha az ember agyának legkisebb zugát adja egy nőnek, hatalmat ad neki, hogy többet foglaljon el. Az ember már nem legfelsőbb parancsolója sorsának. Egész élet munkáját tönkre lehet tenni, el lehet árulni egy pillanatnyi ostobasággal.

– Túlságosan cinikus – mosolygott a lány – mintha szerelmi csalódás érte volna.

– Sosem voltam még szerelmes…

Az utolsó szavakat elharapta, mintha folytatni akarta volna. A lány félig feléje fordult, mintha a befejezetlen mondat végét várná. De ehelyett a férfi kezét a korláthoz szorította, és szájából halk, remegő szavak törtek ki: – Maga ostobaságra csábított. Éveken át minden asszonyt kizártam az életemből, hogy egyik se árthasson. S mégis, mit ér a vagyon asszonyok nélkül? Tudtam, hogy meg akarta nézni a hajómat. A maga számára talán csak egy csinos hajó, vakációs szórakozásának részlete; de számomra kezdet volt. Egy egész élet szabályait szegtem meg, hogy idehozzam. Most nem akarom, hogy elmenjen.

– Majd reggel meggondolja magát. – A lány valahogy kiszabadította karját. – Amellett csaknem feledkezik meg egy szegény lány becsületéről… – Már el is indult a fedélzeten, estélyi köpenyét lóbálta; a mozgásban talált pillanatnyi menekülést.

– A becsület az alantas emberek menedéke, akik nem élhetnek meg nélküle. Nekem elég pénzem van – mondta a férfi, mellette haladva – hogy ne vegyek tudomást arról, amit bárki gondolhat vagy mondhat. Ha megosztaná velem, semmi sem árthatna magának.

– Csak önmagam.

– Nem, nem. Ne legyen ilyen konvencionális. Ez nem méltó magához. Az én foglalkozásom, mesterségem, hogy megértsem az embereket. Maga olyan nő, aki úgy tudja nézni a tényeket, hogy az érzelmesség ködje nem csapja be. Mi ugyanazt a nyelvet beszéljük. Ezért beszélek így magához… Maga olyan nő, akinek oldalán el tudnám felejteni a hidegségemet… – Magához vonta a lányt és Loretta behunyta a szemét, mielőtt a férfi megcsókolta volna. Szája kemény volt, gumi szerűen sima, úgy hogy a lány beleborzongott. Hosszú idő múlva Vogel elengedte. Szeme izzó parázsként égett. – Itt maradsz, Loretta? – kérdezte rekedten.

– Nem. – A lány elhúzódott. Furcsamód rosszul érezte magát, a levegő nehéz, nyomasztó lett. – Nem tudom. Túlságosan siet… Kérdezzen meg holnap. Kérem.

– Holnap elutazom.

– Igazán?

– St. Peter Portba megyünk. Azt reméltem, velünk tart.

– Adjon egy cigarettát.

Vogel a zsebébe nyúlt. A köznapi kitérő letompította támadásának élét.

– Attól félek, bent hagytam a tárcámat. Bemenjünk?

Kinyitotta az ajtót, s a lány keze egy pillanatra karján nyugodott, amikor elhaladt mellette, s belépett a kormányházikóba.

– Ezt nem mutatta meg – mondta, s körülnézett a helyiségben, amely amellett, hogy a navigációhoz szükséges felszereléseket és műszereket tartalmazta, egyúttal a hajó egyik legvonzóbb nappalija volt. Két oldalt hosszú, egyenes ablakok; elöl pedig egyetlen ívelt üveglap, a hajó áramvonalas formájának megfelelően. A króm fali vázában virágok illatoztak; a mennyezeten rejtett világítás.

– Ide készültünk – mondta Vogel.

Nem dohányzott, és mesterien tudott uralkodni tétlen kezén. Most kopogtak az ajtón.

– Mi az? – kérdezte hevesen.

– Bocsánat, uram. – A steward, aki a vacsorát felszolgálta, ott állt az ajtóban és várt. Vogel bocsánatkérő vállvonással fordult Lorettához.

– Nagyon sajnálom… de várna egy pillanatig rám?

Az ajtó becsukódott mögöttük, s a lány hátradőlt. Furcsa, töprengő érdeklődéssel nézett cigarettájára, amely biztos tanújele volt önuralmának: félhüvelyknyi hamu szürkült a végén…

Most maradt először magára, mióta a fedélzetre jött… S most sem tudta pontosan, hogy mit keres. Csak jóformán kétségbeesett várakozással kutathat, hogy talál-e valamit, ami a Kurt Vogelről szóló adatok töredékeihez hozzátehető – valamit, ami csodálatos módon az utolsó útmutató lenne ebben a kísérteti hajszában… Mások munkájának töredékei adódtak össze sok hónapon át egyetlen nyommá, amely idevezette.

Megnézte a könyveket: filozófia, navigáció, hajóépítés, nemzeti és nemzetközi jog, kriminológia, kémek emlékiratai, s néhány magasabb rendű detektívregény. Az egyik könyvet találomra kihúzta, s végigpörgette a lapokat. Húsz percig tartana, amíg valamennyit végigvizsgálná… De nem is valószínű, hogy a könyvekben legyen valami. Talán a rendetlen térképasztal… Gyorsan áthaladt a szobán; ruhájának hangos suhogása megrémítette – szíve elképesztően gyors tempóban vert.

Az asztalra bámult, amelyen a La Manche szigetek és a szomszédos francia part általános térképe volt kiterítve. Dinardtól St. Peter Portig belerajzolták az útirányt; közben éles szögű forduló volt, hogy a Minquiere-szigetek nyugati végét elkerüljék… Semmi. Loretta szeme végigsiklott a szétszórt piros foltokon, amelyek a világítótornyokat és bójákat jelölték.

S aztán egy vörös jelre nézett, amely kissé különbözött a többi vörös jeltől. Vörös tintával valaki kört húzott egy fekete pont körül, amely a Sarktól keletre volt. Mellette vöröstintás parányi, rendes kis számok jelölték a pontos helyet.

Loretta megragadta táskáját; megpróbálta visszafojtani az izgalom ostoba lüktetését, amely most kezdődött bordái alatt. Hát ilyen egyszerű és nyilvánvaló. Bármit is jelentsenek ezek a vörös jelek – mások majd hamarosan megállapítják.

Az asztalon ceruza feküdt; már kinyitotta táskáját, amikor eszébe jutott, hogy nem volt mire írnia. Talán zsebkendőre, rúzzsal… de a ceruza mellett széttépett papírlap tucatnyi darabja hevert egy hamutartóban, s egy parányi papír is elég lenne…

Hirtelen megborzongott. Már kinyújtotta kezét; most visszahúzta, és táskájából púderdobozt vett elő…

Ezek a csábító papírszeletek, a ceruza… Az otthagyott térkép, a vörös jelzés… A kifogás, amellyel Vogel elhagyta a szobát… Valami megmagyarázhatatlan hatodik érzék vas-szorításba fogta a lányt.

Remegve állt, bár remegése külsőleg nem látszott – képeket nézett, de tudatába nem hatolt, hogy mit lát. Lassan harcolt az önuralomért. Hosszú, örökkévalóságnak látszó idő után leült. Most már megnyugodott. Eddig arca és keze elárulta volna – csak attól függ, hogy milyen szemszögből figyelik. De amikor Vogel visszajött, békés és természetes mosollyal nézett föl.

– Kérem, bocsásson meg – bólintott a férfi. Aztán odament egy íróasztalhoz, amely félig be volt építve a faburkolatba, s kihúzott egy fiókot. – Nem akartam megijeszteni – mondta hideg, tompa hangján – de szeretném, ha még néhány percig itt maradna.

Loretta érezte, hogy bőre megborzong, s megpróbált nyugodtan felelni:

– Nagyon kényelmesen érzem magam itt – mondta.

– Jobb lesz, ha itt marad – szólt a férfi, s megfordult, amikor zsebre dugta a nagy kékes revolvert. – A stewardok láttak valakit a hajó körül, talán azt a titokzatos személyt, aki tegnap éjszaka volt itt. Most nem fog oly könnyen szabadulni.

3.

Valami, ami megfoghatatlan volt, mint a levegő, s gonosz, mint egy géppuska, kalapálni kezdte Loretta gyomrát. Érezte, hogy a vér kiáramlik a fejéből, míg csak a púderfolt és a nap barnítása védte a végső katasztrófától.

– Igazán? – mondta. Hangja mintha négy-öt mérföldnyiről csendült volna; pusztán üres visszhangja volt rendes hangjának. A katasztrófa még nem hárult el – csak megtorpantotta. Loretta Page, aki bátran nézett szembe a legedzettebb férfiakkal, aki oly gyakran nézett szembe a halállal és a becstelenséggel, s mindig ugyanazzal a tökéletes megvetéssel és meg sem rezzenő éberséggel vértezve – Loretta Page, akit Ingerbeckéknél a legkiválóbb munkatársak, a leghidegebb, acélos eszű hazárdjátékosok közé soroltak – úgy érezte, hogy lassan és feltartóztathatatlanul darabokra törik. Ezek az erők oly könyörtelen biztonsággal dolgoztak, hogy saját énjét tették legkeserűbb ellenségévé.

Vogel szeme úgy tapadt arcára, mint mágneses pólus, amelytől aligha tud szabadulni – de arcán mégsem látszott határozott kifejezés.

– Nincs oka az aggodalomra – mondta, simogató biztatás dorombolásával.

– Nem, csak érdekel a dolog. – Rebbenés nélkül állta tekintetét, a barátságos ártatlanság változatlan mosolyával. – Miért olyan népszerű a maga hajója?

– Alighanem közönséges kikötői tolvajok – vont vállat a férfi – akik azt hiszik, hogy ezen a hajón valószínűleg kincsek vannak. Majd megtudjuk.

– Hadd menjek magával.

– Drágám…

– Csöppet sem félek. Hiszen revolvere van. És roppant csöndes leszek. De nem szeretném az ilyen izgalmas dolgot elmulasztani. Kérem… ugye nem haragszik?

A férfi csak egy pillanatig tétovázott, aztán kinyitotta az ajtót.

– Rendben van. Maradjon mögöttem.

Eloltotta a villanyt, és a lány követte a fedélzetre. Amikor kilépett a megvilágított szobából, az első pillanatban nem volt különbség a levegő és a tenger sötétsége között, úgy, hogy az éjszaka mintha mindenünnen körülvette volna őket, alulról és felülről, mintha a Falkenberg parányi, pislogó fényekkel telehintett óriási sötét tálban lebegne.

– Még mindig itt van – mondta a férfi, s hirtelen megállt.

Ahol a lány megállt, végiglátott a fedélzet egész felszínén, szürke ösvény volt ez, amelyre az ebédlő sárgafényű ablakai vetettek világosságot, ahol Yule és Arnheim alighanem még mindig beszélgettek. Vogel felemelte revolverét.

A lány remegett, bár agya olyan tisztán dolgozott, mintha önkívületében minden érzéke erősebb, tártabb lett volna. Vogelnek sikerült őt csapdába csalnia. Lehet, hogy hazugság, nincs is éjszakai, hívatlan vendég a hajón. De ezt nem tudhatta. Választania kell aközött, hogy az Angyalt figyelmeztetés nélkül lelőjék vagy…

Hátha hirtelen hisztériás rohamot kapna… minél hangosabban? De tudta, hogy Vogel éppen ilyesmire vár. Ha megtenné, a férfi teljesen tisztában lenne vele.

Látta, hogy kinyújtja karját a fedélzet világosabb szürke háttere előtt, a revolver tompa csillanását kezében, fekete, mélyen ülő szemét, amely az irányzékra tapadt. Látta orrának nagy, horgas hajtását, feszülő száját, amely oly könyörtelen és gonosz volt, mint amilyen egy mosolygó kobra lett volna. Választania kellett.

* * *

Akárcsak az Angyalnak.

Amikor nesztelenül végigsiklott a kormányházikó tetején, mindent követett, ami kint történt; majd szétterpeszkedett a tetőn, s veszedelmes szögben lehajolt, hogy az egyik ablakon belessen, és lássa, hogy mi történik odabent. Mindazt, amit a lány elszenvedett, teljes rokonszenvvel érezte vele együtt; s amikor Vogel visszajött és elővette a revolvert, Simon hallotta, hogy mit beszéltek, s ezt is megértette.

Amikor először említette Vogel, hogy valaki járkál a fedélzeten, megbizsergett a vére; aztán nem hitte el a dolgot; aztán meglátta az árnyékot, amelyre Loretta bámult, s eszébe jutott a sötét, siető csónak, amely majdnem beleütközött, amikor ide úszott. Tisztán olvasta, ami a lány agyában volt; vele szenvedett; mintha valamilyen tisztánlátó lelki rokonság révén, amely a józan ész fölött volt, azonossá váltak volna az ördögien kieszelt próbatétel feszültségében; s furcsa ujjongás volt szívében, amikor lelépett a kormányházikó tetejéről a lány feje fölött.

A lány látta, mintha csodálatosképpen az égből pottyant volna alá… s ezt is tette többé-kevésbé – féllábával lerúgta a revolvert, a másik lapos talpával Vogel halántékát találta. A revolver éles dörrenéssel sült el, Vogel nekitántorodott a korlátnak és térdrehullott…

Simon átesett a korláton, kezével elkapta, s egy pillanatra megkapaszkodott. A fedélzet hátsó végén az az ember, aki az árnyékban lappangott, most kilépett, átrohant a keskeny fénysávon, s vad sebességgel a vízbe ugrott.

Loretta Page félig hitetlenül, félig csodálatos megkönnyebbüléssel látta a fehér fogsor villanását az ismerős mosolyban, látta, amint ujjait ajkához emeli, és hasonlíthatatlan kedvességgel csókot int; s amikor Vogel kezdett feltápászkodni, kezében tartva a revolvert, látta, hogy az Angyal alig hallható csobbanással beleveti magát a vízbe.

Oly kitűnően kimérte az időt és az irányt, hogy a csónak elsuhant szeme előtt, amikor ismét a felszínre emelkedett. Kinyújtotta kezét s megragadta szélét; majdnem felfordította, míg a benne ülő a másik oldalra nem hajolt.

– Nem azt mondtam, hogy mondjon búcsút Franciaországnak? – szólt az Angyal.

– Nem azt mondtam, hogy magától nem fogadok el utasítást? – mondta a másik komoran.

– Ez Loretta utasítása volt, Steve.

Murdoch belemerítette az evezőt a vízbe, s a csónakot egy másik hajó mögé kormányozta.

– Ő is bolond – morgott. – Mert maga megszédítette a gigoló-módszereivel, azért én tudom, hogy mit fog mondani, ha eszére tér. Én ott maradok, ahol akarok.

– És ott lövik agyon, ahol akarják, remélem – mormolta Simon. – A legközelebbi ostobaságába nem fogok beleszólni. Most csak azért tettem, hogy Lorettát megmentsem. Legközelebb benne hagyom a pácban.

– Hálás is leszek érte – mondta Murdoch. – Engedje el a csónakot.

Simon csak lassan engedte el; nehezen állt ellent a kísértésnek, hogy ügyes rántással felborítsa, és hálátlan tulajdonosának harciasságát kissé lehűtse.

Visszaúszott a másik jachthoz, és nagyerejű motor halk, dallamos zúgását hallotta, amely hirtelen ébredt a sötétségben. Most nem láthatták a Falkenbergről, mert a másik hajó eltakarta. Hirtelen elhatározással megragadott egy vasrudat, s felhúzta magát az idegen jachtra.

Egy másodperccel később reflektorfény söpört végig ezen a másik hajón. Óvatosan kipislantott, s látta, hogy a Falkenberg motorcsónakja oly közel siklik el mellette, hogy megérinthette volna. A reflektor hosszú sugara táncolt a világon, föl-fölragyogtatta a többi vízi jármű körvonalait, a kikötő partjaira is elért… majd hirtelen egy csónakra tapadt, amely szinte a semmiből ugrott elő, s a Plage du Prieuré végén fekvő homokpart felé tartott. A motoros zúgása erősebb lett; oldala kissé kiemelkedett, és tajték fehér zászlaja csapott föl, amikor a fényív megrövidült a két vízi jármű között.

A Falkenberg motorosa megfordult, s odasiklott a csónak mellé; a motor megállt; ugyanabban a pillanatban a reflektort is eloltották.

– Nem látott úszó embert valahol? – hallotta Simon tisztán a hangokat.

– Láttam valakit – felelt Murdoch mogorván – arra úszott.

– Köszönöm.

A motoros kormányosának hangja volt az utolsó, amit Simon hallott. S aztán, igen rövid szünet után, a motor ismét megindult s a motoros simán siklott vissza a Falkenberg felé, míg a csónak tovább haladt a part irányába. Az apró szünetben csak halk dobbanás hallatszott, mintha valaki nehéz terhet ejtene kemény felszínre. De Simon Templar megcáfolhatatlan biztonsággal tudta, hogy az az ember, aki a csónakot a part felé vezette, nem az az ember volt, akit a reflektorfény elkapott… s hogy az evezős most eszméletlenül feküdt a motorosban, amely visszafordult.

4.

A motoros odasiklott a Falkenberg oldalához, s az a matróz, aki a reflektort kezelte, fölállt, és átdobta a fedélzetre a kötelet. Maga Vogel kapta el és kötötte meg.

– Találtatok valamit? – kérdezte.

– Nem – felelt a kormányos, és felállt. Közben sokatmondóan nézett fel Vogelre, és jobbkeze takarót érintett, amelyet mintha meglehetősen nagy halomban dobtak volna a mellette lévő ülésre. – Megkérdeztünk egy evezőst, de senkit sem látott.

– Értem – felelt Vogel csöndesen.

Vállat vonva egyenesedett ki; és Yule professzor, meg Arnheim vele együtt fordultak el a korláttól.

– Igazán kár – szólt Yule lelkesen. – De nem kutathattak valami alaposan. Ne próbáljunk most mi utána nézni?

– Attól félek, mi sem járnánk több sikerrel, kedves professzorom – felelt Vogel. – Bőven van hely a kikötőben, hogy bárki eltűnhessen, s mi csak lassan indultunk utána. – Lorettához fordult. – Igazán sajnálom – biztosan megijedt, pedig maga fontosabb nekem, mint egy-két kikötői tolvaj.

Hangja valahogyan megváltozott – a lány érezte a változást, bár nem tudta volna meghatározni. Izmainak ernyedtsége már nem a lidérces álom bénultsága volt, hanem a tiszta megkönnyebbülés elnyerése. Vogel ma éjszakára már befejezte sátáni kísérleteit. Valami elárulta a lánynak, hogy a férfi belátta, mit veszített el, s hogy túlságosan okos volt, semhogy az elrontott lehetőségekre pazarolja erejét.

– Semmi baj – szólt Loretta; s idegei megint oly nyugodtak voltak, hogy színészkednie kellett, amikor egy kis izgalmat akart színlelni.

– Azért biztosan szeretne valami innivalót.

– Egyikünknek sem ártana – helyeselt Arnheim.

Ő is megváltozott valamiképpen, bár széles, lapos arca olyan nyugodt volt, mint mindig, és nedves kis piros szája ugyanazt a rejtélyes, érzéki vonást mutatta, mint egész este. Jókora adag whiskyt ivott, míg Vogel csak igen keveset töltött magának, jó sok szódavízzel, és áthatolhatatlan tartózkodással szürcsölte.

De még a könnyedség mesterséges fátyla is elhomályosodott. Amikor a lány végre kijelentette, hogy mostanában túlságosan sokat éjszakázott, s megkérte őket, engedjék haza, a megkönnyebbülés furcsa alaphangját fedezte fel Arnheim és Vogel tiltakozásában.

– Sajnálom, hogy ez így megzavarja az estét – mondta Vogel, amikor kiléptek az ebédlőből.

– Igazán nem zavart meg – mondta a lány, és karjára tette kezét. – Egész érdekes kis kaland volt. Csak éppen kicsit fáradt vagyok. Megérti?

Ebben legalább teljesen őszinte volt. Amikor ott ült Vogel mellett a motorcsónakban, míg könnyű tengeri szél simogatta haját, úgy érezte, mintha egész héten át robotolt volna, szüntelenül, nem pedig csak egyetlen estén harcolt ezzel a veszedelmes férfivel. Érezte karját háta mögött, kezét térdén, s acélos erővel maradt mozdulatlan.

– Velünk tart holnap?

A lány kis, kétségbeesett sóhajjal csóválta fejét.

– Annyi mindent éltem át ma este… Maga nem igen ad módot, hogy az ember megfontoljon valamit…

– De olyan kevés időnk van. Holnap indulunk…

– Tudom. De ez talán könnyebbé teszi számomra a dolgot? Az életemet akarja megvásárolni. Magának talán nem sokat számít, de nekem csak egy életem van.

– Velünk jön?

– Nem tudom. Annyi mindent tételez föl…

– El fog jönni.

Keze a lány húsába mélyedt. S a lány érezte: veszély, megpróbáltatás, kis könyörületi idő volt mögötte, de nem ért el semmit. Kénytelen lesz elfogadni a meghívást.

– Jó… magukkal tartok. – A férfi vállához fordította arcát, aztán kiszabadította magát. – Nem, ne érintsen meg megint.

A férfi békén hagyta; Loretta ott ült a padon, s végigbámult a sötét vízen, amíg a motoros a rakpart mellé nem siklott. A szálloda előtt megfordult, és kezét nyújtotta.

– Jó éjszakát.

– Féltizenegy túl korán lesz? Leküldhetnék egy stewardot, hogy becsomagoljon magának, ha akarja.

– Nem, el fogok készülni.

Vogel szájához emelte a lány ujjait, s visszament a kikötőhídra.

* * *

Amikor elindultak visszafelé, az az ember, aki imént a kutatást vezette, mellette állt.

– Hová tettétek, Ivalov? – kérdezte Vogel csöndesen.

– A kilences kabinba – felelt a férfi mogorva torokhangján. – Megkötöztük, betömtük a száját; de azt hiszem, egy ideig még eszméletlen marad.

– Nem tudod, hogy kicsoda?

– Most látom először. Talán azok közül ismeri valaki, akik a parton őrködtek.

Vogel nem szólt semmit. Ha a fogolynál nem lesznek személyazonossági iratok, akkor majd kényszerítik a beszédre. Fürgén és simán kormányozta oda a motorost a Falkenberg oldalához, s a fedélzeten át bement a kormányházikóba. Yule professzor felnézett az újságból, amelyet olvasott.

– Bár tudnám, hogy mi lesz ezekkel az aranybánya részvényekkel – jegyezte meg. – Most eladhatnám őket és keresnék rajta, de szeretném, ha tovább emelkednének.

– Kérdezze meg, Ottót – ő a szakértő – mondta Vogel. – Egyébként… hol van Otto?

– Nem tudom. Leszakadt az egyik mandzsettagombja, azt ment keresni. Nem látta a fedélzeten?

– Nem. Alighanem a másik oldalon volt. Sok ilyen részvénye van?

Szivart vett elő egy cédrusfa szekrényből, s mialatt Yule beszélt, gondosan vágta le a végét… Otto mindig türelmetlen volt – agyából hiányzott az önuralomnak az a milligrammja, amely a határozatlan időre szól és a megzavarhatatlan fölényt jelenti…

Nem mintha olyan fontos lenne a dolog; a professzor ártatlan kisfiú, és a 9. számú kabinnak vastagon szigetelt falai vannak. Vogel nyugodtan szivarozott, csöndesen tárgyalta meg negyedórán át az aranypiacot, míg Yule el nem köszönt, és vissza nem vonult.

Vogel ott állt a térkép előtt. A vörös jelzésre nézett: a papírszeletek ott voltak a hamutartóban, mellettük a ceruza… érintetlenül. Amikor Loretta Page elfordult ezektől a tárgyaktól, arcán nem látszott semmi… S mégis… Kurt Vogel nem aggódott… szenvedélytelenül ravasz agyában nem volt helye az ilyen meddő érzésnek… de voltak már pillanatok, hasonló másodpercek pályafutásán, amikor tudta, hogy élet-halál harcot vív. Most vállat sem vont, amikor otthagyta a térképasztalt, s kilépett a kormányházikóból. Végighaladt az alsó fedélzeten – a professzor kabinjának ajtaja ott volt a lépcső közelében, s megállt egy pillanatra, hallotta, amint Yule leveti cipőjét…

A 9. számú kabin az utolsó ajtó volt. Vogel megállt, s lenyomta a kilincset; homlokára barázda vésődött, amikor ez a kilincs nem mozdult.

Fölemelte kezét, hogy kopogtasson; s akkor lenézett, és látta, hogy a kulcs kívül van. Ugyanakkor hideg nedvességet érzett a kezén.

Egy pillanatig nem mozdult. Aztán ismét érezte ujjhegyei alatt, hogy a kilincs vizes; lehajolt, megérintette a szőnyeget, amely szintén nedves volt.

Tétovázás nélkül, nesztelenül fordította meg a kulcsot, revolvert húzott elő zsebéből, kinyitotta az ajtót, és meggyújtotta a villanyt. Otto Arnheim ott feküdt lába előtt a padló közepén; arca fehéren fordult a fény felé; rózsaszínű, kerek szája üresen tátongott. Mellette néhány kötéldarab… és ez volt minden.

NEGYEDIK FEJEZET

melyben Steve Murdoch konok marad, és Simon Templar elsősegélyt nyújt.

1.

Ha Orace természetében nyoma lett volna a meglepődés képességének, azok az évek, amelyeknek során Simon Templar szolgálatában állt, régen kiölték volna belőle ezt a tulajdonságot.

– Hogy tetszik? – kérdezte az Angyal némileg megbocsájtható önelégültséggel, amikor az eszméletlen testet a Kalóz fedélzetére emelte.

Kissé lihegett az erőfeszítéstől, amellyel Steve Murdoch vízi szállítása járt, és izmai megfeszültek, amikor mélyet lélegzett.

– Mi ez? – kérdezte Orace észrevehető undorral.

– Detektív-féle – mondta az Angyal. – Azt hiszem, szíve mélyén derék fickó; de nem kedveli szerény személyemet, és átkozottul konok. Egyszer már megpróbálta ma éjszaka a halált, s nem köszönte meg, amikor visszatartottam.

– No és most meghalt? – kérdezte Orace reménykedve.

– Még nem… legalábbis azt hiszem. De jókora dudor van a fején, s nem hiszem, hogy különösen boldognak érezné magát, ha fölébred. Próbáljuk meg.

A fedélzeten vetkőztették le Murdochot; az Angyal legjobb tudása szerint kifacsarta ruháit, összekötözte őket, s beledugta a konyha tűzhelyébe, amikor a még mindig eszméletlen embert levitték. Mialatt alaposan ledörzsölte magát, különböző nyögéseket és dobbanásokat hallott, a kínos élesztés más hangjaival együtt; aztán tiszta inget, s kényelmes régi flanelnadrágot húzott föl, amikor az ajtó nyílt, és Orace működésének eredménye betántorgott.

Mr. Murdoch nyilván csöppet sem érezte boldognak magát. Úgy festett, mintha addig szeretné valakinek a fejét kalapálni, amíg a föld alá nem süllyed az illető.

– Hát ez mi a nyavalya? – kérdezte harciasan.

– Egy másik hajó – felelte jóságosan az Angyal. – Baloldalt a kikötőoldal. Jobboldalt a kormányoldal. Ott elöl az orr, avagy hegyes vég, amely előbb megy a vízben…

Murdoch egy pillanatig szótlanul meredt rá; aztán koponyájában ismét dolgozni kezdtek a fúrógépek, s az egyik ágyra roskadt.

– Gondoltam, hogy maga lesz – mondta mogorván.

Orace úgy lépett be, mint valami bárói komornyik, whiskyt és poharakat rakott le, hangosan fújt egyet és eltávozott.

– Ezt a fickót szeretném kétszer megölni és aztán vízbe fojtani. – Murdoch elkapta a whiskys üveget, három ujjnyit töltött egy pohárba és lenyelte. – No, itt vagyok… s ki az ördög kérte magát, hogy idehozzon?

– Maga nem – vallotta be Simon.

– Nem mondta, hogy legközelebb kitér az utamból?

– Erről volt szó.

– Hát mit gondol, mit fogok csinálni… a nyakába esek és megcsókolom?

– Remélem csak akkor, ha már más nadrágot visel – szólt az Angyal.

A nadrág Orace-é volt, aki magasabbnak született, de kevésbé termetesnek. Murdoch dühödten meredt le rá, s amikor most ismét a whisky után nyúlt, a nadrág vésztjósló reccsenéssel felelt.

– Nem kértem, hogy kihúzzon, és nem is fogom megköszönni. Ha azt hitte, hogy most magába szerelmesedem, hát tévedett. Mit akart ezzel? Azt hitte, hogy így meghódít… amolyan majmot csinál belőlem, mint Lorettából? Mert erről nem lehet szó. Én nem vagyok olyan puha legény. Ha akarja, megint fejbe vághat, és visszavihet a Falkenbergre s ott folytathatjuk, ahol abbahagytuk; ennél messzebb nem jut.

– No igen, ez érdekes indítvány – mondta Simon, és maga is ivott egy kis whiskyt. – Mindig hallottam, hogy Ingerbeckék a legjobb cég a szakmában.

– Az is.

– Régóta van náluk?

– Talán tíz éve.

– Hmmm…

– Mit akar ezzel? – húzta össze Murdoch gyanakodva a szemét.

– Azt, hogy nem lehetnek olyan remek emberek, ha tíz évig ingyen adták magának a fizetést.

– Valóban?

– Valóban. Maradjon csak a helyén, Steve. Ne kezdjen velem verekedni, mert kénytelen leszek úgy képen teremteni, hogy hátulról kell majd etetni magát. És a nadrág is szét fog repedni.

– Folytassa.

Simon kinyitotta a cigarettásdobozt és kiválasztott egy cigarettát.

– Most, és egyszer s mindenkorra – mondta, és jéghideg volt a hangja – vegye tudomásul, hogy fenét sem érdekel, mikor lesz a temetése. Lehet, hogy az anyjának hiányozni fog, s még Ingerbeckék is küldenek koszorút; de engem nem öl meg a bánat. Csak azért akadályoztam meg, hogy a Falkenbergen lelőjék, mert Vogelt fele annyira sem érdekelte a maga halála, mint az, hogy Loretta mit szól hozzá. Csak azért húztam ki megint a pácból…

– Mert?

– Mert ha ott marad, mindenfélét megtudnak magáról. Ismerik magát. Ragyogó stratégiájának következtében, amellyel berontott a Hotel de la Merbe, és torkaszakadtából követelte Lorettát, az a fickó, aki őt leste ma délután, ismeri a maga arcát. S ha ma éjszaka magára pislantott volna – kész a botrány. Legalább is Loretta számára. S engem csak az érdekel. Ami azt illeti, így is felismerhették magát. Ezt meg kellett kockáztatnom. Csak minél gyorsabban kihúztam, s a legjobbat remélhettem. Ettől eltekintve tőlem ott maradhatott volna, akár forró vassal simogatják, én nyugodtan alszom. Eléggé érthető ez, vagy még mindig azt hiszi, hogy atyaian érdeklődöm a jövője iránt?

Murdoch olyan óvatosan nyúlt el az ágyon, mintha izzó vas lenne, s öklét összeszorította.

– Értem. De Lorettával szemben atyai érzelmei vannak, ugye?

– Ez az én dolgom.

– Semmi kétség. Sok zsíroshajú pasas keres ilyesmivel sok pénzt.

– Kedves Steve barátom!

– Ismerem magát, Angyal – mondta Murdoch dühösen. – Maga csirkefogó. Eleget hallottam magáról. Talán pillanatnyilag nincs maga ellen elfogatóparancs. Talán némely embert meg tud szédíteni azzal, hogy amolyan tündérmesébe való Robin Hood-féle, aki a maga módján akarja rendbehozni a világot. Az ilyesmi rám nem hat. Maga bűnöző – s azért csinálja a mókát, hogy pénzt keressen vele.

– No és maga? – húzta föl Simon a szemöldökét.

– Én is. Hetente száz dollárt kapok; s az, aki azt mondja, hogy nem érdemlem meg, hazudik. De ennél egy centnél sem többet.

– Hát ez nagy vállalkozó kedvre vall – mormolta az Angyal szelíd gúnnyal. – De mi nem lehetünk mindnyájan ily önzetlenek. Szóval maga azt hiszi, hogy én nem elégednék meg heti száz dollárral?

– Maga? – Murdoch fölnevetett. – Ha elhinném, rögtön megvásárolnám magát.

– Hol a pénze?

– Minek?

– Hogy megvásároljon. Heti száz dollár – és ez több, mint amire számítottam.

– Azt akarja mondani – bámult rá a másik – hogy heti száz dollárért odébb áll?

– Ó nem. De elfogadok heti száz dollárt, hogy belépjek a dologba. Az eszem a rendelkezésére áll, amire nyilván nagy szüksége van; nekem pedig sok, csöndes, tisztességes szórakozásban lesz részem, és télen az erény érzése fog melegíteni. Szeretném meggyőzni arról, hogy megjavult jellem vagyok. Szerető rokonszenve föltárta előttem az igazságot… mostantól kezdve csak az lesz a vágyam, hogy bűnös múltamért vezekeljek…

– Én meg nem vagyok olyan ostoba, hogy az ilyesmit elhiggyem – morgott Murdoch. – Maga véletlenül került bele ebbe a dologba, s látta a nagy sanszot. Addig csavargatta Loretta fejét, amíg elmondta magának, miről van szó, s annyira elbolondította, hogy esküszik magára. Ha én nem érkeztem volna meg, addig csalja, amíg haszna van belőle, s amikor úgy gondolja, hogy módja van a zsákmányszerzésre, szépen elejtette volna. No, én majd gondoskodom róla, hogy kicsöppenjen az ügyből. Még pedig heti száz dollár nélkül…

Az Angyal egy pillanatig töprengett a lehetőségen, hogy meggyőzze Murdochot őszinte szándékáról; de aztán lemondott róla. Egy ideig elgondolkozva nézte a másik férfit, a helyzet kopár tényeit leolvasta a másik komor, kemény arcáról… Amúgy is nehéz lenne meggyőzően érvelni, amikor a gúny ellenálhatatlan ösztöne elfojthatatlanul él benne. Sóhajtott.

– Biztosan joga van a saját szempontjaihoz, Steve – ismerte el – De persze, ez jelentős különbséget jelent. Most majd el kell határoznunk, hogy mit csinálunk magával.

– Csak ne aggódjék miattam – felelt Murdoch. – Aggódjék saját maga miatt. Adja vissza a ruhámat, és odébb állok.

Az asztalra csapta poharát és fölállt; de Simon Templar nem mozdult.

– Csak az a kérdés… valóban odébb áll-e? – szólt.

Hangja kellemes és könnyed volt; a boldog és szelíd gúnynak csak a leghalványabb visszhangja révedezett benne, amely már első találkozásuk alkalmával átszúrta Murdoch vastag bőrét; s mégis, volt benne valami, ami megdermesztette a másikat.

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte fenyegetően.

– Csöppet sem hat meg az ígérete, hogy kibillent az ügyből – mondta az Angyal. – S nem hiszem, hogy állandóan eltűrhetjük bajcsinálását. Kétszer rendben van, de a harmadik eset rendszerint szerencsétlen. Lehet, hogy önzetlen ember vagyok, de nem születtem szárazdajkának. Akárhogy nézzük a dolgot, Steve, azt hiszem, egy időre el kell zárnunk, hogy ne keveredhessen bajba.

2.

Murdoch úgy bámult rá, mintha nem hinne a fülének. Arca vörös lett, mint egy pulykakakas bőre.

– Mondja ezt ismét.

– Azt mondtam, kénytelenek leszünk olyan helyen tartani, ahol nincs útban – felelt nyugodtan az Angyal. – Ne vágjon olyan boldogtalan képet – még egy üveg whisky van a hajón, Orace majd hoz magának tejet és kenyeret, és éjszaka betakargatja.

– Szóval ez a terve? – morgott Murdoch. – No, próbáljon csak itt tartani!

Az Angyal bólintott. Jobbkezében hirtelen fölvillant a revolver, amelyet akkor csúsztatott a fiókba, amikor öltözni kezdett.

– Igyekszem – mondta csaknem bocsánatkérően.

Murdoch úgy rezzent össze, mint a megijesztett ló.

– Erőszakkal akar kényszeríteni? – harsogta.

– Ez a hozzávetőleges elképzelés, pajtás – mondta barátságosan az Angyal. – Nem vagyok éppen járatos ezekben a dolgokban, de azt hiszem, ez a bevett szokás. Magára szegezem ezt a revolvert; s maga vagy megteszi, amit én mondok, vagy rám ugrik, és én hasbalövöm. Szíveskedjék helyesbíteni, ha tévedek.

Hangjának tréfás nyugalma ott lebegett a levegőben, mialatt Murdoch rábámult. Úgy pislogott a revolverre, mintha most látna ilyesmit először életében. Nagyot nyelt, és az álla mellére csuklott.

– Azt hiszi, hogy az ilyesmit megteheti?

– Hajlandó vagyok fogadni.

Simon úgy nézett szembe a másik férfi vörösbe borult tekintetével, mintha bárányfelhő sem lenne életének egén, s azon töprengett, hogy ha fogadásról lenne szó, miféle kockázatot vállalhatna. Murdoch összeszorított szája azt a dühödt, vakmerő félelemnélküliséget fejezte ki, amely cinikusan egyenlőtlen arányban teremt hősöket és sírköveket.

S ugyanakkor más is tolult az Angyal tudatába. Méhzümmögésként kezdődött az éjszaka mélységében. Mialatt beszélgettek, egyre közeledett, míg a zúgás érezhető lüktetésként remegett a nagy kajütben.

Simon érezte, hogy a dívány szelíden meginog alatta, és Murdoch pohara megcsörrent az asztalon, amikor a felkavart víz a jacht oldalának ütődött. És most csaknem észrevehetetlen érintést érzett, s kint hang szólalt:

– Hahó, Kalóz!

Az Angyal úgy érezte, mintha fejében üstökös pukkant volna szét. Ha nem foglalkoztatta volna annyira a kézenfekvő probléma, sejthette és a legapróbb részletig megelőzhette volna ezt; de most olyan megdöbbenésként érte, amely minden képességét felvillanyozta, mintha csak folyékony dinamitot nyelt volna.

Murdoch még mindig mozdulatlanul ült a csendben, amelyet ez a zavaró megszakítás hozott; fejét kissé balra hajtotta, szája kissé nyitva volt, pillantása parányit elfordult. Ő is a félbeszakításon töprengett; azon gondolkozott, hogy milyen hatással lehet saját helyzetére, míg a küzdő konokság izzása egyenes daccá forrósodott benne. Ez a véletlen közjáték a tétovázás utolsó parányát is kitörölte az amerikai agyából. De felfogóképessége kissé lassabban működött, mint az Angyalé, és ez a másodperctöredék húsz évnyi különbséget jelentett.

Simon letette a revolvert, és fölemelkedett a díványról. A következő másodpercben Murdoch szeme némán megüresedett; és Simon ügyesen elkapta, mielőtt eldőlt volna.

– Hahó, Kalóz!

– Hahó! – felelt az Angyal.

A kajüt végén nyílt az ajtó, és Orace kerek szeme bepislantott. Simon úgy dobta feléje Murdoch eszméletlen testét, mint valami kitömött bábut; tucatnyi sürgős parancs sistergett némán pillantásában; majd a poharat is odaröpítette, amelyből Murdoch ivott.

Aztán villámgyorsan, revolverét farzsebébe csúsztatva indult fel a fedélzetre, de mire fölért, már lassú és nyugodt lett a lépte. Sietség nélkül fordult oldalra; és Kurt Vogel, aki a motorosban állt, a homályos fényben sápadt arccal nézett fel rá.

– Helló – szólt kedélyesen az Angyal.

– Szabad egy pillanatra feljönnöm?

– Hogyne.

Simon kinyújtotta karját és felsegítette.

– Attól félek, ez hihetetlenül illetlen idő a látogatásra – szólt Vogel lapos, sima hangján. – De véletlenül erre jártam, s azt reméltem, még nem feküdt le.

– Sose fekszem le korán – mondta az Angyal vidáman. – Jöjjön le és igyék valamit.

Levezette a kabinba, és áttolta a cigarettásdobozt az asztalon.

– Rágyújt? – Vogel bólintott, és Simon fölemelte hangját: – Orace.

– Csak azért jöttem el, hogy megkérdezzem: döntött-e már a holnapi indulással kapcsolatban – mondta Vogel. – Talán nem vette komolyan a meghívásomat, de biztosíthatom, hogy örömmel látjuk.

– Igazán kedves. – Simon fölnézett, amikor Orace bejött. – Hozz még egy poharat, Orace, légy szíves.

Maga is meggyújtotta cigarettáját, és hátradőlt a szemközti díványra, míg Orace behozta a poharat. Ujja hegyét az asztal szélére tette, s fejét tökéletesen természetes mozdulattal fordította meg úgy, hogy hüvelykujja lefelé mutatott. Orace arcán semmiféle kifejezés nem volt; de egyik szemhéját félig lebigyesztette, mielőtt elvonult volna, és az Angyal megnyugodott.

– Hát akkor örömmel tartanék önökkel – mondta az Angyal őszintén, miközben kitöltötte a whiskyt.

– Akkor határozottan számítunk önre. Loretta is jön.

– Kicsoda jön?

– Hiszen tudja…Miss Page…

Simon hajszálnyit sem remegő kézzel fejezte be a whisky-töltést, és mosolyogva nézett föl.

– Attól félek, nem tudom – mormolta. – Kicsoda a hölgy?

– Velünk volt… Bocsásson meg – szólt Vogel gyorsan. – Az emlékezőtehetségem cserbenhagy… azt hittem, hogy velünk volt, amikor ma reggel találkoztunk. Talán majd Guernsey-ben megismerkedik vele.

– Ha olyan csinos, mint a neve, akkor őszintén remélem – szólt könnyedén Simon.

– Tizenegy óra körül indulunk – folytatta Vogel udvariasan. – De az út nem tart soká – mi motorjachtosok előnnyel rendelkezünk gyorsaság tekintetében. Nem csodálkozom, hogy az igazi vitorlázók megvetnek bennünket, de attól félek, már nem tudnám megtanulni ezt a művészetet.

Simon bizonytalanul bólintott. De lényének minden sejtje mintha külön életre ébredt volna; egész lénye macskaszerűen várt, hogy Vogel kiterítse kártyáit.

De Vogel sima, támadó arcélű arcát mintha viaszból mintázták volna; a bőr vékony felszíne alatt kemény és egyforma nyugalom pihent. Az Angyal tanúja volt, amikor Vogel a bonyolult és csodálatosan kezelt feszültségek összefonódásán át olyan ravasz csúcspontig jutott el, amely szappanbuborék módjára pattant szét a válság pillanatában; tudta, hogy Vogel újabb megrendülést érezhetett, amikor fölfedezte foglyának eltűnését, és Otto Arnheim eszméletlenségét; még azt is sejtette, hogy Vogel áthatolhatatlan nyugalmának is éreznie kellett ezt a sokszoros visszacsúszást, amely minden más embert félelembe kergetett volna; s mégis, a karvalyarc sima felszíne parányi repedést sem mutatott. Simon tudatos erőfeszítéssel nyomta vissza a tehetetlenség hirtelen érzését.

– Ez igazán elragadó hajó – jegyezte meg Vogel könnyedén. – Hány tonnás?

– Körülbelül huszonöt.

– Elragadó… – Vogel felállt, és járkálni kezdett, a faburkolatot tanulmányozta, a rajongó csöndes élvezetével nézte a hely célszerű kihasználását. – Igazán irigyelem… hogy így egyedül lehet, minden legénység és formaság nélkül. Ha húsz évvel fiatalabb lennék… Maga tervezte a berendezést?

– Igen.

– No persze. S a többi helyiség is ilyen vonzó, mint ez?

Hát… így készül a kelepce! Az Angyal homlokán lüktetni kezdett az ér.

– Meglehetősen kényelmesek – szólt szerényen; és Vogel pillanatnyi tétovázás nélkül folytatta:

– Szeretném, ha láthatnám őket. Borzasztóan érdekel – nem is sejtettem, hogy egy kis jacht ilyen fényűző lehet. Talán még engem is meghódít!

Simon nagyot szippantott cigarettájából, s fakuló füstfelhőt bocsájtott ki ajkán. A gyújtózsinór felizzott… Vogel sarokba szorította, akárcsak néhány órával ezelőtt Lorettát. Simon látta, hogy a másik férfi fekete, meg sem rebbenő szeme élesen tapad rá – külsőleg csak az ártatlan vágyódás látszik rajta, hogy teljesítse kérését, amelyet minden körülmények között nehéz lenne megtagadni – de belül könyörtelen ragaszkodás fénylett, amelyet senki sem vett volna észre az Angyal tapasztaltsága nélkül.

Most, hogy a kocka el volt vetve, Simon furcsa, elégedett elernyedést érzett.

– A legnagyobb örömmel – mondta barátságosan. – Hadd mutassam meg az összes rejtett szépségeket.

3.

Fölállt, és újabb cigarettára gyújtott a régebbi csonkjáról. De ezt a pillanatot sem nyújthatta egy tizedrésszel sem; az Angyal néma imát rebegett minden derék kalóz sokat foglalkoztatott Istenéhez, aztán szétnyomta a cigarettacsutkát a hamutálcában, és kinyitotta az ajtót.

A siker végső egyenlegének ellenére, amely üstökös pályafutásának könyvelésében mutatkozott, életének bőven voltak olyan pillanatai, amelyek kifejezetten csak a múltba helyezve hatottak kellemesen. De most amikor Orace-t meglátta a parányi konyhában, papírkötésű detektívregénnyel térdén és egyedül, olyan szédítő ellentéte volt az izgalomnak, hogy az Angyal feje kezdett kissé kóvályogni. Szerencsére Kurt Vogel jelenléte visszatartotta minden érzelmi kitöréstől.

– Ez a konyha – mondta –, ahol a konzerveket fűszerezzük, és kinyitjuk az üvegeket. Jobboldalt a jégszekrény, ahol a sört melegítjük…

Lázas büszkeséggel mutogatta a konyha szépségeit, és Vogel hízelgő elismeréssel vizsgált meg mindent. Simon közben állandóan reménykedő pillantásokat vetett Oracera, valami célzást keresett, hogy derék szolgája mit művelhetett a szorult helyzetben; de derék szolgája egykedvűen merült bele a véres történetbe, és viharvert arca annyi nyommal sem szolgált, mint egy főtt puding.

A konyhán túl rövid folyosó volt, és Simon fürgén vezette végig rajta vendégét.

– Ez a fürdőszoba és a toilette – magyarázta könnyedén, s a baloldali első ajtóra mutatott; gyorsan tovább is haladt volna, de Vogel megállt.

– Fürdőszoba… igazán? Ez még feltűnőbb az ilyen méretű hajón. Szabad benéznem?

Simon megfordult, a megkönnyebbülés melegsége ismét hideg megadássá hűlt benne. Ártatlanul nézett Vogelre; és pillantása átnyúlt Vogel válla fölött, s kétségbeesetten keresett irányítást Orace-nál. Persze, hiába.

– Nem sok a látnivaló – kezdte egykedvűen: de Vogel már lenyomta a kilincset…

Simon nekitámaszkodott a falnak, s azon töprengett, hogy Vogel testének melyik pontján okozhatná egy revolvergolyó a legnagyobb kárt; de úgy, hogy ne legyen módja felkiáltani. Cigarettája fölényesen nyúlt ki ajka közül; ismerősei közül ilyenkor mindenki mozdulatlanná dermedt volna, míg azon töprengenek, hogy hol próbáljanak elrejtőzni, amikor kitör a vihar.

– De hiszen ez csaknem luxusberendezés! – hangzott Vogel sima, hízelgő hangja. – És zuhany is van… ez aztán a lecke! – bár találhatnék olyasmit, szinte azt kívánom, amiről megfeledkezett.

Simon otthagyta a falat, és jobbkeze megint lehanyatlott. Érezte, hogy inge nedves a hátán az izzadságtól.

– Remélem, nem talál semmit – mondta komolyan. – Ez csak egy kis egyszemélyes kabin.

A körjárat tovább folyt. Vogel megdicsérte a kis egyszemélyes kabint. Tanulmányozta a fekhelyet, az alatta lévő fiókokat, s bepislantott a szekrénybe.

Volt valami lidércnyomásos Vogel türelmes alaposságában; bársonyos simaságában macskaszerű kegyetlenség, ami Simon idegrendszerének felületét töredezett acélkristályokká változtatta. Csaknem ellenállhatatlan csábítást érzett, hogy mindent kitálaljon, mindent odavágjon Vogel arcába – csak az a tudat tartotta vissza, hogy Vogel éppen hasonló kitörésre akarja rávenni.

A kormányoldalon egy kétszemélyes kabin volt. Vogel azt is megcsodálta. Szép nyugodtan megnézte a két beépített szekrényt, miközben szüntelenül árasztotta a dicsérő szavakat, és az Angyal annyira érezte, hogy öregszik – csöppet sem lepődik meg, ha lenéz magára, és hosszú fehér szakállat lát az ingén.

– Ennél tökéletesebbet nem is láttam – dorombolt Vogel. – Miért nem választotta a jacht-tervezést hivatásának – én lettem volna egyik legelső kliense?… És az az ajtó ott a végén?

– Az csak Orace tanyája – mondta. De már tudta is, hogy hiába beszél. Vállat vont. Legalább véget ér ez az idegtépő bizonytalanság, és nyílt harcban csapnak össze; és az Angyal legjobban így szeretett harcolni. Tudta, hogy az ajtó mögött ott a leleplezés; oly biztosan tudta, mintha átlátott volna a vékony falon.

Kinyitotta az ajtót és félreállt; békét érzett a jelenben és teljes hitet az izgalmas jövőben. Vogel bement.

Talán, gondolta Simon, ha tisztán, élesen lecsap a keze élével a másik nyakára, kevesebb feltűnéssel ugyanazt a hatást éri el, s nem kell később egy előkelő temetés költségeit vállalni… Persze, még a matrózzal is el kell bánnia… És aztán?

S most ismét hallotta Vogel hangját, szédítő pára-félén át, amely elborította.

– Kitűnő… kitűnő… Nem egy jachtot láttam, ahol maga a tulajdonos sem lakott ilyen kényelmesen. És ez minden, ugye?

Ha hirtelen angyali kórus jelenik meg előtte, és szinkópás változatban kezdi énekelni a: „Csöndes éj, karácsony éje…“ kezdetű dalt, Simon Templarnak akkor sem lett volna mélyebb oka, hogy ne higgyen a fülének. Nagy elhatározással lenyelte izgalmát, és benézett Orace lakosztályába.

Lehet, hogy Vogel most szenvedte el a szerencsétlen este legsúlyosabb csalódását, de ennek nem volt nyoma arcán, amikor kilépett az ajtón. Az Angyal rendbe szedte szédelgő agyát, és kivette a cigarettát szájából.

– Igen, ez minden – felelt gépiesen. – Sokkal több nem fér egy ilyen hajóba.

– És az ott? – mutatott fel Vogel.

– Ó, az csak csapóajtó, amely a fedélzetre nyílik.

Minden rábeszélést megelőzve, megfogta a létrafokokat, amelyek a gerendához voltak csavarva, felhúzta magát, és kinyitotta a csapóajtót. Orrától tatjáig végigjárták a hajót, s ez a csapóajtó volt az utolsó, legkétségbeesettebb kijárat, amelyen Murdoch zömök testét ki lehetett volna tolni… Lenyújtotta kezét és fölsegítette Vogelt… De a fedélzeten csak a szokott árnyékok voltak, és a Falkenberg matróza türelmesen ült, és pipázott a motorcsónakban.

– Attól félek, lelkesedésem elragadott – mondta Vogel. – Nem lett volna szabad arra kérnem, hogy ily késő éjszaka körülvezessen. De biztosíthatom, hogy számomra megérte – minden szempontból.

Halvány és roppant ártatlan hangsúlyt helyezett az utolsó két szóra.

Simon a vízbe pöccintette cigarettájának csutkáját.

– Igazán szívesen tettem – mormolta udvariasan. – Nem inna még valamit?

– Köszönöm szépen. De már amúgy is túl sokáig tartottam ébren.

– Szó sincs róla.

– Akkor odébbállok, mielőtt túl késő lesz. –

Vogel intett a matróznak. – Ivalov! – Mosolygott, és kinyújtotta kezét: – Hát akkor St. Peter Portban várjuk!

– Uzsonnaidőre ott leszek, ha van egy kis szelünk…

Az Angyal hátrasétált vendégével. Ha kinyilváníthatta volna érzéseit, bolond dalban köszönti a jóságos csillagokat… Jobbkeze szórakozottan simította végig a főárbocot. És hirtelen egész teste megbizsergett…

– Jó éjszakát – mondta Vogel. – És nagyon szépen köszönöm.

– Viszontlátásra – felelt az Angyal csöndesen.

Ott állt, s figyelte, amint a másik beszáll a motorcsónakba s megérinti az indítót. Megvárta, amíg a motoros reflektorfénye folttá zsugorodott, aztán leszaladt a kabinba, jókora adag whiskyt töltött magának, majd megragadta Orace ingét és magához rántotta.

– Te átkozott vén fóka – mondta, s hangja düh és nevetés közt váltakozott. – Már kisebb dolgokért is lőttek agyon embereket.

– Hirtelenjében nem jutott eszembe más, uram – mondta Orace alázatosan.

– De olyan rendetlenné teszi a hajót.

– Igenis, uram – vakarta Orace a fejét. – De már kezdettől fogva rendetlen volt egy kicsit. Emlékszik, hogy a középvitorla elszakadt, amikor St. Helier-ből jöttünk? Hát amikor ma este elment, gondoltam, rendbe hozom egy kicsit. Foltot raktam rá, míg el volt, de nem volt időm összegöngyölni, amikor visszajött. Így hát, amikor hozzám vágta a detektívet…

– Felvitted a csapóajtón…

– S amint láttam, hogy lemennek, kihúztam, ráfektettem az árbocra, és ráterítettem a középvitorlát. Más nem jutott eszembe, uram – szólt Orace, eredeti védekezéséhez ragaszkodva. Az Angyal egy ideig nem talált szavakat.

– Eredj, hozd be megint, te vén csaló – nevetett aztán. – S többé ne bánj így velem, különben kitekerem a drágalátos nyakadat.

A díványra vetette magát, és ismét gondolkozni kezdett. Murdoch eddig sem volt valami megértő munkatárs, de ezekután… Azon is töprengett, hogy vajon Orace működése a középvitorla körül nem tűnt-e fel az őrt álló matróznak – ezt ugyancsak nehéz lenne megállapítani. Még mindig ezen gondolkozott, amikor hirtelen Orace jelent meg tágra nyitott szájjal, kidülledt szemmel.

Simon Templar egy-két pillanatig elgondolkozva meredt rá. Orace bajsza úgy remegett ziháló lélegzetétől, mint valami préri a szélben.

– Megnémultál? – kérdezte végre az Angyal.

– Az… az ember… eltűnt, uram! – tátogta Orace.

4.

Simon lassan fölállt. Sok mindent művelt ezen az estén, de úgy gondolta, hogy ez a lassú és méltóságos felemelkedés koronázta meg minden diadalát.

– Eltűnt? – ismételte.

– Igenis, uram – mondta Orace tompán.

Simon félretolta, és felment a fedélzetre. Körüljárta a szétbontott középvitorlát, és megbökdöste lábával. Az a dudorodás, amely Steve Murdochot jelentette, s amelyet keze alatt érzett, amikor elhaladt mellette Vogellel, nemcsak egyszerűen lecsúszott bizonytalan helyéről, hogy aztán eltemetkezzen a vászon alatt. Murdoch odébbállt.

– Biztosan felébredt, mialatt beszélgettünk, és a vízbe ugrott – mondta Orace komoran.

Az Angyal bólintott. A part felől még hallotta a kaszinók muzsikáját; de semmiféle nesz vagy mozgás nem mutatta, hogy Murdoch hová tűnt el.

– Te valóságos zseni vagy, Orace – mormolta elismerően. – Feltehetjük, hogy ez történt. De nem tudjuk már visszaszerezni. Apály van, s most már elérhette a partot. Remélem, tüdőgyulladást kap.

Feltűnő nyugalommal szívta el cigarettáját, míg Orace nyugtalanul feszengett. Most már arról van szó, hogy mit művelhet Steve Murdoch, s a kérdőjelek még bonyolultabbak és aggasztóbbak voltak.

– Gondolod, hogy látta valaki, amikor itt elhelyezted a barátunkat? – kérdi.

– Nem tudom, uram – felelt elgondolkozva Orace. – Amint önök lementek, idehoztam, és hason csúszva cipeltem előre. Fél másodpercig se tartott, amíg az árbocra emeltem és ráborítottam a vitorlát; az a másik fickó éppen pipára gyújtott, s másfelé nézett… Csak nem gondolja, uram, hogy azok a nyavalyás csirkefogók visszajöttek és elcipelték?

– Nem hiszem. Figyeltem őket, amíg majdnem hazaértek, s nem lett volna idejük, hogy visszajöjjenek és elvégezzék. Ha téged láttak, talán később visszajönnek. Vagy mást próbálnak. Ez a lényeg – hogy láttak-e?

Simon összehúzta szemöldökét. A matróz hazafelé menet biztosan elmondta Vogelnek amit látott – ha látott valamit. És aztán…

És az Angyal nem tudná, hogy Vogel tudja-e, vagy pedig arra épít, hogy az Angyal tudja: Vogel nincs tisztában vele, hogy az Angyal mit is tud voltaképpen. Kissé bonyolult, mint valami tükörpalota. De a végső következtetés mégis csak az, hogy az Angyal nyugodtan elmehet St. Peter Portba azzal a tudattal, hogy Vogel nem tudhatja határozottan, mit tud az ő tudásáról az Angyal, és a tudat tudatának tudata… Simon kezdte érezni, hogy fáj a feje, s elhatározta, hogy pihen egy kicsit.

– Jobb lesz, ha alszunk rá egyet – mondta.

Amikor pizsamájába bújt, rájött, hogy Murdoch jövendő cselekedeteinek egyetlen biztos pontja van: vagy ma éjszaka, vagy holnap hajnalban megpróbál érintkezésbe lépni Loretta Page-el. Talán sok hely van Európában, ahol az olyan embert, akin mindössze egy ócska nadrág van, rögtön letartóztatják – de Dinard nyáron nem tartozik közéjük; s Murdoch biztosan elhelyezte valahol a poggyászát, mielőtt elindult volna konok, ostoba kirándulására…

Az Angyal nyolc órakor ébredt, néhány perccel azelőtt, hogy Orace behozta a narancslét; fél tízkor már felöltözött és megreggelizett.

– Készíts el mindent az indulásra, mire visszajövök – kiáltott be a konyhába, ahol Orace mosogatott.

Kiment a fedélzetre, s amikor az éles napfénybe lépett, ösztönösen a Falkenberg felé pillantott. Valami felkeltette figyelmét, s a távcső megerősítette benyomását: a kormányházikó árnyékában egy ember ült, és messzelátóval figyelte a Kalózt.

Az Angyal első gondolata az volt, hogy odaát most már határozottan ellenséges és veszedelmes tényezőnek tartják; de aztán rájött, hogy reggeli ténykedései iránt talán csak azért mutatnak ilyen nagy érdeklődést, mert Vogel oly hihetetlenül alapos ember.

Cigarettára gyújtott, és nyugtalanul járt-kelt a kajütben. Valahogy érintkezésbe kell lépnie Lorettával, s meg kell neki mondania – de mit? Hiszen tudja, hogy rá is gyanakszanak. Sejti, hogy Murdoch is bajban van. A Vogellel való utazástól amúgy sem tarthatja vissza… Mindegy. El kell jutnia hozzá, még ha a Falkenberg egész legénysége messzelátókkal sorakozik fel a parton, vagy a Hotel de la Mer-t kémek sorfala övezi.

– Hagyd abba a mosogatást, Orace – mondta hirtelen. – Rögtön indulunk.

Orace szó nélkül bújt elő; kezét nadrágjába törölte. Míg a segédmotor belemelegedett, az Angyal segített neki felhúzni a csónakot, s aztán előre küldte, hogy szedje fel a horgonyt. Háromnegyed tízkor már nyílt tenger felé tartottak.

Hagyd csak – szólt az Angyal, amikor Orace még mindig a horgonnyal bajlódott. – Amúgy is hamarosan szükségünk lesz rá… Készülj fel arra, hogy ismét leeresszük a csónakot, s amint a hegyfokot megkerüljük, lendítsd ki – folytatta Simon.

Megfordult, és visszanézett a Falkenberg-re. A fedélzeten parányi alak állt, talán Kurt Vogel. Simon integetni kezdett, a kis alak visszaintegetett. Aztán a Pointe de Moulinet-hez egészen közel fordult be a Kalózzal, s rákiáltott Orace-ra, hogy menjen a tatba. Aztán visszahúzta a motor indítóját.

– Engedd el!

A horgony lesiklott a sekély vízbe; Simon otthagyta a kormányt, és a csónakhoz ugrott. Ha ilyen rövid távolságról volt szó, jobb lesz evezőt használnia, mint a segédmotort; de a csónak mintha tonnás súlyú lett volna, s az ingét kiverte a veríték, amikor az utolsó evezőcsapással a csónak rásiklott a Plage de l‘Ecluse homokjára…

Tíz óra múlt öt perccel, amikor a járdára lépett, s nyugtalan üresség töltötte el. Rájött, hogy hihetetlen gondatlan volt, amikor nem számított az olyan akadályokra, amilyenek eddig feltartották, rájött, hogy csak Vogel szava az egyedüli biztosíték a Falkenberg tizenegyórás indulására…

És most, közvetlenül előtte, mintha az üres levegőből vált volna valósággá, Steve Murdoch szögletes, savanyú, közeledő arcát látta.

– Ma nem ismer meg, Angyal? – morgott Murdoch komor hangja. Simon végignézett rajta.

– Csak egyetlen mondanivalóm van – szólt fagyosan az Angyal – s azt nem mondhatom meg itt.

– Ez Biztosan kínos korlátot jelent. Maga kitűnően tud beszélni – az öklével, Angyal. De nem lehet mindig a kedve szerint. Hová megy most?

– Az az én dolgom.

– Ezt elhiszem – bólintott a másik kurtán. – De az én dolgom is. Azt gondolta, hogy korán felkel, s megint folytatja a játékot Lorettával? No, már elkésett.

– Igazán?

– Igazán. Vegye le a szemét az államról, Angyal – ma reggel készen várom. Nézze meg inkább azt a csendőrt, amott ni. Kirakatba néz és egyikünkkel sem törődik, ugye? Semmi baj. De ez most nem a maga hajója. Ha erőszakoskodni kezd velem, hamarosan idenéz az a csendőr. És ha idejön, majd elmondok neki egyet-s-mást arról, amivel múlt éjszaka próbálkozott. – Murdoch ökölbe szorította kezét; lábujjhegyre emelkedett. – Forduljon meg, és menjen vissza oda, ahonnan jött, Angyal, hacsak nem akar egy francia börtönbe kerülni, s megvárni, amíg áthozatják a magáról szóló aktákat a Scotland Yardból. És kerülje el St. Peter Portot, hacsak nem akarja ugyanezt. Mondtam, hogy kibillentem a dolgokból, és meg is teszem!

Simon cigarettát vett elő zsebéből, s elgondolkozva dugta szájába.

– Igazán kár, hogy ez a felfogása – mondta lassan, és jobbkeze mint valami vasrúd csapott előre. Ezen a napon Steve Murdoch már másodszor érezte az Angyal öklét. Oly gyorsan sújtott le rá a csapás, hogy még az olyan ember sem vehette észre, aki közelből figyelte őket.

Simon elkapta az összecsukló Murdochot, és szelíden a földre engedte. Mire a kirakatnéző csendőr csatlakozott a gyorsan összesereglő tömeghez, a nézők már megegyeztek, hogy a breton napsütésnek legalábbis lényeges része lehet Murdoch hirtelen összeesésében. Valaki úgy gondolta, hogy jobban ért az elsősegélynyújtáshoz, mint az Angyal; és Simon átadta neki az esetet; szelíden eltűnt a tömegben.

A Hotel de la Mer felé sietett, amilyen gyorsan csak mert, de minden lépésnél jobban belehasított az aggodalom az elvesztett idő miatt.

Most hirtelen megtorpant, s egy bolthajtás alá menekült, hogy cipőfűzőjét megigazítsa, amelynek nem volt semmi baja. Meglátta Kurt Vogelt, aki elegánsan, kifogástalan fehér ruhában lépett be a szálloda kapuján… És az Angyalt hideg kétségbeesés borította el, mert belátta, hogy már nem tehet semmit – bármit is kockáztat meg, csak tízszeresre növeli a Lorettát fenyegető veszélyt. Murdoch mégis győzött…

ÖTÖDIK FEJEZET

melyben Simon Templar kerti sétát tesz, és Orace-re is sor kerül.

1.

Fél öt volt, amikor a Kalóz feltűnt a kék hullámok fölött a St. Martin-fok közelében. Vitorlái az utolsó parányi erőt is kicsalták a szelíd délnyugati szélből, amely a Pierres des Portes óta kitartóan kísérte őket. Simon Templar az elmúlt öt és fél óra alatt megszegte hűségét a vitorlázás művészetével szemben, s a Falkenberg lüktető motorjaira vágyódott. Vogel hajója az első órában utolérte őket, s mögötte csak fehér tajtéknyom sziszegett egészen a horizontig.

Bármilyen bátran ringott alatta a Kalóz, olyan tehetetlen volt, mintha a déli sark valamelyik jéghegyén sodródna. Vogel azt mondhatja, ha találkoznak: „Miss Page úgy határozott, hogy nem jön el“: vagy: „Baleset történt!“; a Falkenberg egész legénysége részt venne az összeesküvésben, s nehéz lenne bebizonyítani, hogy Lorettával a bűnszövetkezet végzett…

Vajon van-e azonban szüksége bizonyítékra, ha – ó, Istenem, ne add, hogy megtörténjék! – a lánynak valami baja esik? És mégis…

A bosszú elképzelhetetlen gyerekesség, a tragédia távoli árnyéka, amely komor barázdát vésett összehúzott szemöldöke közé… Minden bosszúnál jobban vágyott rá, hogy ismét lássa Lorettát… Minden kincsnél, amely a kaland végén várhatja… Nem is tudta, miért… de valami történt vele…

A szél ellanyhult, amikor befordultak a csatornába, és Simon megindította a segédmotort. A Falkenberg már ott horgonyzott a kikötőben.

Mialatt Orace rendbe hozta a fedélzetet, Simon leült és cigarettára gyújtott… A Falkenbergen csak magányos matróz látszott; Vogel és társasága alighanem partra szálltak; de Loretta…. No, hamarosan sok mindenre választ kap.

– Most mi következik, uram? – kérdezte Orace, aki úgy állt mellette, mint egy pofaszakállas oszlopszent.

– Figyeld azt a hajót. Ne vegyék észre, hogy figyeled őket – jobb lesz, ha valamelyik lenti kajütablakból csinálod. De figyeld. Ha egy lány szállna le róla, vagy láda vagy csomag vagy akármi, amiben egy lány lehet, indulj a nyomába, s úgy ragadj rájuk, mint a légy a légypapírra. Egyébként – figyeld a hajót, amíg vissza nem jövök, vagy a bajuszod a térdedig nem nő. Értetted?

– Igenis, uram.

Orace egyetlen kérdés nélkül ment le őrhelyére; és az Angyal fölállt s megigazította övét. Ruganyos léptekkel ment a parton, és zsebében revolver volt, amely száraz öngúny mosolyát csalta ajkára, ha rágondolt… De mire a kaland véget ért, tudta, hogy milyen bölcs és szükséges elővigyázatosság volt ez.

A weymouthi hajó épp akkor kötött ki, és Simon utat tört magának, amíg egy hordárt nem talált. Igen, a gőzösön érkezett neki címzett szállítmány. Simon elégedetten nézett a két új, és ártatlan külsejű bőröndre, és tízshillingest nyomott a hordár kezébe.

– Vigye át oda arra a hajóra, jó? A Kalóz-ra. Lesz a fedélzeten valaki, aki átveszi. S ne tévessze össze egy fókával, ne próbálja leszigonyozni, mert nagyon érzékeny.

A kikötőhídról visszatért a sétányra, s közben friss cigarettára gyújtott. Most már csak Peter Quentin feladatának teljesítését kellett megállapítania; az Angyal elment a postára és ott sürgönyt talált:

Szélesség negyvenkilenc negyvenegy ötvenhat észak hosszúság kettő huszonhárom negyvenöt nyugat Roger meg én a Royalban leszünk már előtted többiek első repülőgépen jönnek amint kiadod az utasítást azonkívül Hoppy tudni akarja miért hagytad ki őt ha a hősnőt már lefoglaltad magadnak mindnyájan hazamegyünk elhatároztam hogy ezt a sürgönyt felszámítom neked így hát nagy örömmel üdvözöllek mint vessző a te költségedre örök híved amíg csak Sztálin össze nem csókolózik Hitlerrel gondolatjel

PETER

Simon zsebre dugta a sürgönyt, és aznap először ragyogott fel igazi mosoly az arcán, amikor megint kifordult az utcára. Ez a sürgöny bizonyítéka annak a varázsnak, amely még mindig összefűzi a pokollal dacoló férfiakat, akiknek egykor ő volt a főnöke; a régi testvériség szellemének záloga, amelyet az idő múlása, vagy a külső kapcsolatok nem változtathattak meg. Sietve indult el a Royal Hotel felé, s hirtelen legyőzhetetlen hit töltötte el.

Amikor társait megtalálta a bárban, két fürdőköpenyes szépség társaságában, csak közönyös pillantást vetettek egymásra; de amikor a bárpulthoz közeledett, Roger Conway úgy döntött, hogy megint „rundot” kellene rendelnie, s odalépett melléje.

– Négy sherryt, kérem – mondta; s amikor a csaposlány kikészítette a poharakat, hozzátette. – Egyébként pedig… mielőtt elfelejteném… kérem, küldessen föl egy üveg whiskyt és egy nagy szódát a szobámba ma este. Tizenkilences szám.

Simon nagyot kortyintott söréből és órájára nézett.

– Jól jár ez az óra? – kérdezte, és a csaposlány felnézett.

– Azt hiszem, igen.

Az Angyal bólintott, majd úgy tett, mintha óráján igazítana.

– Kitűnő – hétkor találkozóm van, s azt hittem, fél órát kell várnom.

Hamarosan kiment, a frissen rendelt sört otthagyta érintetlenül a bárpulton; s az az ember, aki mellette foglalt helyet, s akit külön figyelmeztettek: nehogy feltűnően elárulja érdeklődését, hosszabb időn át bámult erre a megnyugtató csendéletre, amíg kételkedni kezdett tulajdon bölcsességében. De az Angyal addigra már Roger Conway ágyán feküdt. Két barátja pontosan hétkor érkezett meg; s amikor becsukták és lezárták az ajtót, komoran néztek rá.

– Züllöttnek látszik – mondta végül Peter.

– És betegesnek – helyeselt Roger.

– Túlságosan sok figyelmet szentelt a hősnőnek – állította Peter.

– Gondolod – indítványozta Roger – hogy ha mindketten egyszerre ráugrunk…

Ráugrottak, s rövid, de jókedvű verekedés kezdődött.

– Tudják a dajkáitok, hogy szabadon jártok? – kérdezte Simon szigorúan. – S ki mondta nektek, ti bohócok, hogy ártatlan lányokat kergessetek a kárhozatba, mielőtt rendesen kicsomagoltatok volna? Hamarosan sürgős és komoly munkára lesz szükségem részetekről, ti pedig a dombokon táncoltok és virágot fűztök hajatokba… Szóltál valamit, Peter?

– Hogy az ördögben szólhatott volna – lihegte Roger – amikor a térdedet a nyakára szorítod? Te gonosz terrorista… Au! Ez az én karom, amit törögetsz.

Az Angyal eleresztette lihegő testüket, kibányászta cigarettájának füstölgő roncsát, és újra gyújtott.

– Kijöttetek a tréningből – jegyezte meg. – Épp idejében mentettelek meg benneteket, hogy spirituszba kerüljetek.

– Nem hiszem, hogy számítunk erre a kedvességre – mondta Peter, és óvatosan dörzsölte felsőtestét. – Mindig olyan erőszakosan szoktál kedves lenni…

– Ez csak annyit jelent, hogy újabb pácba keveredett, s azt akarja, hogy mi húzzuk ki.

Simon barátságosan vigyorgott rájuk, s egy székbe vetette magát.

– No, ami azt illeti, több millió is lehet benne – felelt.

– Mondd el – szólt Roger.

És Simon elmondta.

2.

– Hát ez a történet. Namármost… – Felült, és a füstfelhőn át rájuk nézett; ebben a boldog szünetben tudta, hogy képtelen lenne, s nem is akarná másra cserélni életét. Mintha hazaérkezett volna otthonába. Látta társainak arcát; Peter izmos, fiatal bokszoló életerejét; Roger szikár és meglehetősen komor figyelmességét; s a kavargó gondolatok mögött, amelyek agyát felhőzték, tartós és megmagyarázhatatlan elégedettséget érzett. – Ahogy látom, ha minden bizonyítékot, amelyet azóta gyűjtöttek, hogy Ingerbeckék átvették a dolgot, összeraknának, elegendő lenne Vogel letartóztatásához. De ez nem elég a biztosítók vagy Ingerbeckék számára. A biztosítók nem fizethetnek osztalékot, ha kárörömmel élvezik, hogy Vogel néhány évre börtönbe kerül. Szeretnék visszaszerezni a pénz egy részét, amelyet elvesztettek, mióta Vogel dolgozik. És Ingerbeckék a maguk jutalékát akarják. Mi pedig…

– Mindkettőt – szólt Peter Quentin őszintén.

Az Angyal egy pillanatig elgondolkozva nézett rá, s nem felelt rögtön.

– Az érvelés elég egyszerű – mondta aztán. – Az ilyesfajta zsákmány nem éppen készpénz. Az ember nem vihet egy zsák csiszolatlan gyémántot vagy féltonna aranyrudat a legközelebbi zálogházba, hogy mit adnak rá. Idő és szervezet kell, hogy túl adjon rajta. Nem könnyű az embernek magával cipelnie, mialatt a szervezete működik – különösen az aranyat nem. Valahol el kell helyeznie. S hasonló okoknál fogva nem használhat bankszéfet vagy ócska zoknit…

– Szóval ha ezt a helyet megtalálnánk… – bólintott Roger.

– Megtalálni vagy rájönni, hogy hol van – felelt az Angyal. – Csatlakozni Vogel bandájához, és megszerezni a kulcsot. Követni, ha elmegy a zsákmány egy részéért, vagy újat rak hozzá. Vagy valami mást… Különben úgyis értitek a gondolatmenetet.

Megértették a gondolatmenetet; s egy-két percig munkás csendben emésztgették. Felfogásuk erkölcsi szempontjai egyáltalán nem bántották őket.

– Ez teljesen érthetőnek látszik – mondta végre Peter. – Kivéve a gyönyörű hősnőt.

– Ő csak az emberi oldaláról próbálja meghódítani Vogelt – ha ugyan van neki. Ezért kellett ma ezt az utat megtennie. Én… elkéstem, nem tudtam visszatartani. Nem is tudom, hogy visszatarthattam volna-e. Ha nem érkezett ide biztonságban… – Nem fejezte be a gondolatot; de egy másodpercre hideg, acélos lángot láttak szemében. – De ez az én dolgom – mondta.

– Úgy látszik – szólt Peter komoran. – Tudhattam volna, hogy nem adhatunk neked ekkora előnyt. Ha lefoglalod a hősnőt, azt hiszem, hazamegyek.

– Lefoglaltad? – kérdezte Roger komolyan.

– Nem tudom – szólt csöndesen az Angyal.

Hirtelen felállt, és odament az ablakhoz; csaknem ösztönösen mérte föl a szálloda külső alaprajzát arra az eshetőségre, ha nem a rendes kijáratokat akarná használni. – No már most… ami az érintkezési vonalakat illeti – folytatta határozottan. – Nem sok ilyen találkozót tarthatunk. Így is le kellett ráznom egy spiclit; és Dinard-ban is hasonló feladatom akadt. Azt hiszem, jól csináltam mindkét alkalommal, de ha sokszor tenném meg, már nem látszana véletlennek. Könnyen lehetséges, hogy huszonnégy órán át még kétségben tudom tartani: ami nagy különbséget jelenthet. Így hát egy időre folytatjuk a büszke elszigeteltséget. Orace és én itt lépünk majd érintkezésbe veletek – egyiktek vagy a másik minden órában nézzen haza, hogy nincs-e üzenet. Ha nem tudunk üzenetet küldeni, akkor vödröt teszünk a Kalóz fedélzetére, ami annyit jelent, hogy várjatok jelzésre. Emlékeztek a régi kártyarendszerre? Valamelyik kajütablakba tesszük a kártyákat. Ezek az általános utasítások.

– Van valami különös is?

– Csak a magam részére jelenleg. Holnap kipróbálják Yule új bathystolját – és engem is meghívtak.

– Csak nem mégy el? – ugrott fel Peter.

– De mennyire. Minden normális és ártatlan fickó boldogan venné ezt a lehetőséget, s amíg ellenkező bizonyíték nincs, azon a feltevésen kell dolgoznom, hogy még mindig normális és ártatlan fickónak tartanak. El kell mennem. Amellett megtudhatok valamit.

– Például a túlvilág összes titkait – szólt Peter.

– Ez a játékhoz tartozik – vont vállat az Angyal. – De ha ez a sorsom, előbb-utóbb utolér, akár megyek, akár nem. És ha holnap történik… rátok bízom, hogy elvégezzétek a munkát, fiúk.

– Rendben van, Horatius – állt fel Roger.

Szóval egyelőre nem vagyunk szolgálatban?

– Kivéve az általános összeköttetést. Csak a helyzetet akartam nektek elmagyarázni. És most mindent tudtok. Visszamehettek tulajdon hősnőitekhez, ha nem találtatok jobbat; és ne feledkezzetek el arról, hogy az orrotokat kipúderezzétek.

Fürgén suhant ki az ajtón, mielőtt a másik kettő megfelelő választ találhatott volna, s megint lement a bárba. Nyugodtan itta meg othagyott sörét. A Peterrel és Rogerrel folytatott rövid beszélgetés, a tudat, hogy vele együtt rohannak a veszedelembe, mint már annyiszor, biztos alapot adott bátorságának, amelyet eddig pusztán ideg-energiája támogatott.

De most… meg kell találnia a lányt… ha ugyan meg lehet találni. Meg fogja találni – olyan képzelgő kezd lenni, mint egy hirtelen felnőtt siheder. Vogel bizonyosan érdeklődik a lány iránt – az Angyal éles szemmel figyelte azt a jelenetet múlt éjszaka a Falkenberg fedélzetén. Vogelre vall, hogy játszik a vonzó játékszerrel, őrködik leleplezett veszélyeitől, míg minden mulatságos tulajdonságát kikutatta… és akkor eltöri… Az Angyalt az bántotta legjobban, hogy olyan mély félelem tölti el…

S aztán, amikor elhaladt a kikötő mentén, s a víz halványodó kéksége felett a Falkenberg titokzatos vonalait figyelte, három alakot vett észre, akik feléje tartottak; s valami ösztön rávette, hogy megforduljon. Kurt Vogelt látta, Arnheim kövér testét… és egy harmadik alakot… Loretta Page-et. Szívében felolvadt a jég.

– Jó estét – mondta Vogel.

3.

Simon Templar nyugodt vidámsággal bólintott.

– Éppen most akartam önt megkeresni – mondta.

– Mi pedig már azon töprengtünk, hogy hol van. Érdeklődtünk a Kalózon, de az inasa azt mondta, hogy kiment a partra. Kellemes útja volt?

– Tökéletes.

– Arra gondoltunk, hogy a változatosság kedvéért a parton vacsorázunk. Egyébként be kell mutatnom önt. – Vogel a többihez fordult. – Barátom, Mister Tombs… Miss Page…

Simon megfogta a lány kezét. Csak most mert arcába nézni és mosolyogni.

– …és Mister Arnheim.

– Örülök a szerencsének.

Arnheim húsos álla alatt sötét, duzzadt zúzódás volt, és az Angyal észrevehetetlen elégedettséggel állapította meg, hogy fájdalmas lehet, miközben kezet fogott vele.

– Ó, persze… ön segített a rablónk keresésében, ugye, Mister Tombs?

– Nem hiszem, hogy komoly segítségükre lehettem – mondta az Angyal kicsinylően.

– De roppant türelmes volt zavaró igyekezetünkkel szemben – szólt Vogel kedélyesen. – Nem is találkozhattunk volna szerencsésebb körülmények között… mindenféleképpen. S most természetesen velünk vacsorázik?

– Szívesen – mondta könnyedén az Angyal. S amikor tovább indultak: – Hol van a professzor?

– Nem volt hajlandó velünk tartani. Fél éjszakán dolgozik a bathystol-on – ha merülés előtt van, nem lehet elszakítani tőle.

Simon Templar egyre fantasztikusabbnak, csaknem ijesztően valószínűtlennek érezte ezt az estét. Öklének nyoma Arnheim állán újra odavonzotta tekintetét. Vajon Vogel tudja-e, hogy mi történt, ki felelős ezért? Mit tudnak Lorettáról, s mit terveznek a lánnyal kapcsolatban? Mennyit szenvedett máris Loretta?

Kísérteties érzés volt két olyan emberrel vacsorázni és iddogálni (csaknem édeskés szívélyesség hangulatában), akik talán az ő temetését tervezik – s akiknek temetéséről bizonyos körülmények között ő is habozás nélkül gondoskodna – miközben mindkét oldalon teljesen elfojtják az ellenséges érzés jeleit. Valahogy érezte, hogy ezt a játékot nem lehet sokáig folytatni… s ha nyílt küzdelemre kerül a sor, kárpótlást kap majd ezért a feszültségért.

De addig… Loretta ott ült mellette. Látta hajának nyugtalan aranyát s ajkának puhaságát, amikor megszólalt; olyan sóvárgás gyötörte, amelyet Vogel embertelen türelme miatt halálosan nehéz volt fékezni.

Aztán rájöttek, hogy a szállodában tánc is van, s a kávé és a likőrök után bementek a bálterembe. Még így is megvárta, amíg Vogel és Arnheim táncoltak a lánnyal, csak akkor nézett rá és állt fel, mintha kötelességét teljesítené.

De most kezébe fogta a lány kezét és átölelte derekát; csöndesen mozogtak saját világukban, mintha összeforrtak volna… és egyikük sem hallotta a muzsikát.

– Régen láttalak már, Mary Jane – mondta.

– Még akkor amikor copfban hordtam a hajamat?

– Azt hiszem, a vasárnapi iskola uzsonnáján volt, amikor túlságosan sok krémest ettél, és a rododendron bokrok között rosszul lettél. Én fogtam a fejedet.

– Jellemző, hogy erre emlékszel. S most már felnőtt vagy, csodálatos és nagy dolgokat művelsz. Büszke vagyok rád, Elmer.

– Pardon, George a nevem – helyesbített Simon. – Egyébként elmondtam neked a sárkány igazi történetét? Ez a sárkány, aki közeli rokona volt egy költőnőnek (a költőnő özvegy hercegnő volt, kiváló társadalmi reformer és az erkölcs rajongója) voltaképpen igen szelíd és jóságos állat volt, kivéve, ha úgy érezte, hogy a közerkölcsöket veszélyezteti valami. Ha ez előfordult, egészen megváltozott, arca vörös lett, füstöt és tüzet prüszkölt, s dühös makogásba tört ki, mint egy pulyka, amelynek boldog karácsonyi ünnepeket kívántak. Az ország félrevezetett lakosai azonban, akik ezeket a tüneteket szadista emésztési zavaroknak tartották, azzal próbálták lecsillapítani az állatot – akit egyébként Angelicának hívtak – hogy kiválasztották legszebb leányzóikat, s áldozatként, meztelenül odakötözték őket fákhoz és bokrokhoz a sárkány sétaútjának mentén. Angelica viszont ezeket a barátságos ajándékokat az erkölcsi züllés újabb bizonyítékainak tartotta, amely barátai között dühöngött, s még méltatlankodóbb és makogóbb lett. A félreértés gyors tempóban pucérrá tette a környéket minden szempontból; a szép leányzók száma annyira leapadt, hogy bizonyos polgárok azt indítványozták: inkább a nagymamákat használják fel erre a célra: azt remélték, hogy Angelicát a szellemi értékek talán jobban meghatják, mint a puszta testi szépség… Ekkor érkeztem meg én és… Miért nem mondtam meg neked, hogy milyen gyönyörű vagy, Loretta?

– Mert talán nem vetted észre?

– Mert talán túlságosan igaz, azt hiszem. És annyi más nevetséges dolog történt közben. S én oly ostoba voltam… Téged is egy fához kötöztek volna Angelica számára, ha abban az országban élsz Loretta.

– Meztelenül?

– S mindenki azt kérdezte volna: „Hol van György?“ Ő is angyali lélek volt.

Arcukat hűvös éjjeli levegő érte; mintha önkéntelenül léptek volna ki a bálteremből. Lábuk puha fűszőnyegre lépett, és mögöttük suttogott a zene. A lány leült és Simon még mindig fogta kezét.

– Nos? – kérdezte a férfi.

– No? – mosolygott a lány.

– Látom, hogy nem a halált választottad – mondta. – Nyilván tehát a becstelenséget.

– Talán mindkettőt…

Az Angyal megszámolta a lány ujjait, és arcára simította őket.

– Elevennek érezlek. Eleven a hangod. Vagy mindketten kísértetek vagyunk? Talán kísérthetnénk valakit.

– Te tudtál valamit, Simon. Amikor találkoztunk a vízparton…

– Hát ilyen nyilvánvaló volt?

– Nem. Csak éreztem.

– Én is. Szívem kalapált. Aztán lüktetni kezdett. Majd duplaszaltót végzett és kitörte a nyakát. Még mindig érzem, hogy megrepedt.

– Kérlek, Simon… – A lány másik keze szájára tapadt. – Minden perc, amit itt töltünk, veszélyt jelent. Talán már észrevették, hogy eltűntünk. Mondd, mit tudtál. Mi történt tegnap éjszaka?

– Elcsípték Steve-t – leütötték és kiemelték a csónakjából. Én visszamentem a Falkenbergre, leütöttem Ottót, s hazahoztam a kékszemű ifjút. Otto nem látta az arcomat, de nem tudom, hogy Steve-t hányan vizsgálták meg, mielőtt én megérkeztem volna. Ha ugyan az a fickó látta, aki hallotta, mikor téged keresett a Hotel de la Merben, akkor te is belekerültél a pácba.

– No és te?

– Nem sokkal később Vogel átjött, és remek színházat játszott, hogy vezessem végig a Kalózon, én pedig udvarias kisfiú voltam. De nem találta meg Steve-t. Úgy látszik, még névtelen tényező vagyok; Steve odébbállt.

– Honnan?

– Tőlem. Miközben én Orace-nak gratuláltam a rejtekhelyhez, Vogel már elment. Steve előtt felderengett a hajnal, és nyomban elindult. Délelőtt, amikor megpróbáltam Vogelt megelőzve eljutni hozzád, ismét találkoztunk – ami azt illeti, ő tartott fel úgy, hogy Vogel előzött meg engem. Körülbelül fél perccel késtem el. Nem tudom, hogy Steve hol van most, de fogadni mernék, hogy holnap megint felbukkan… – Az Angyal a lány felé fordult. – Ma reggel járt nálad, ugye?

– Igen.

– Azt mondta, hogy én el akartam rabolni, ugye?

– Igen.

– Körülbelül ezt mondhatta: „Ez a Templar közönséges csirkefogó, s ha azt hiszed, hogy becsületes ember lett belőle, csak azért, mert te rámosolyogtál, hát bolond vagy.“

– Talán hallgatóztál?

– Gondolatolvasó vagyok. Amellett csakugyan megpróbáltam bizonyos értelemben ártalmatlanná tenni. Vagy visszatartani. Lehet, hogy bizonyos szempontból átkozottul jó detektív, de ebbe a játékba nem illik bele. Mindent elkövet, hogy naponta legalább kétszer elrontsa a dolgot, s úgy gondoltam, nem ártana, ha kis ideig nyugton maradna. Még mindig ezt gondolom.

– És ami a többit illeti? – szólt a lány.

– Mit gondolsz?

A lány keze végigsiklott a férfi haján, vállán pihent meg.

– Azt hiszem, Steve-nek igaza volt.

– És mégis itt vagy.

– Igen. Ostoba vagyok, ugye? De nem mondtam még meg neked, hogy gyenge akaratom van. Ingerbeckék minden alkalmazottjának intelligencia-vizsgát kell tennie, s azt mondják, nekem ötéves gyermeknek megfelelő értelmem van. Azt jósolták, hogy egy-két éven belül elmegyógyintézetbe kerülök.

– Megengeded majd, hogy meglátogassalak a párnázott cellában?

– Ha akarod. De nem fogsz meglátogatni. Ha mindent megkaptál tőlem, amit akarsz…

Az Angyal csókkal hallgattatta el. Olyan éhség volt benne, amely felborította értelmét, amely a hitetlenség fáradt üressége ellen fordult.

Megcsókolta, megölelte a lányt, kezében tartotta arcát, és felejtést talált Loretta testének puha édességében… Más választ nem tudott adni. Fáradt volt – nem a rendes kimerültség kínos fáradtságával, hanem annak az embernek békés érzésével, aki hosszú utazásról tért haza.

– Mondj valamit – szólt a lány, örökkévalóságok múltán.

– Boldog vagyok.

– Én is. Nincs okom rá, de az vagyok. Mintha nem számítana. Ugye, szeretsz?

Simon Templar olyan álomban élt, amelyből nem akart felébredni. Minden kétség, gondolat, gyanú, harc messze elmerült – hiszen a jelen annyi vigaszt nyújtott.

– Igen – mondta.

– Mondd ki egészen.

– Szeretlek.

– Drága hazug… – Loretta föléje hajolt. Megcsókolta. – Nem törődöm vele – mondta. – Holnap bölcs leszek – és megbánom. Te nagyon fájni fogsz nekem, Angyal. S úgy látszik, nem törődöm vele. Boldog vagyok. Ez a mai este az enyém volt.

– És holnap is lesz?

– Be kell mennünk – mondta a lány, és bólintott.

Megint kézenfogva sétáltak a csillogó ég alatt a valóság felé. Mindez csak illúzió volt, de valószerűbbnek tűnt, mint az élet.

– Mi lesz a holnap? – kérdezte a férfi.

– A professzor kipróbálja a bathystolt. Nem tudom, mi történik aztán, de jövő héten lemennek Madeirába. Vogel meghívott, hogy maradjak velük.

– És te elfogadtad?

– Természetesen.

– Nem tehetsz mást?

– Nem. – A válasz kurta volt, csaknem durva a maga rövidségében. – Nem érted. Ez a munkám. Nyitott szemmel vállaltam. Megmondtam neked. Szavamat adtam. Ugyanígy gondolkodnál rólam, ha megszegném?

– Igen. Ugyanígy – felelt a férfi a téboly hirtelen sajgásával.

– Nem igaz. Most így gondolkozol, mert kívánsz; de később eszedbe jutna. Mindig eszedbe jutna, hogy egyszer elszöktem – miért ne szöknék el megint? Tudom, hogy igazam van. – A férfi is tudta. – Be kell fejeznem a munkámat. Segíts befejezni.

– Már be is van fejezve – mondta Simon a régi bátorság felvillanásával.

– Csókolj meg.

A bálterem fényei mintha testileg érezhetően ütést mértek volna rájuk. Mennyi ideig voltak távol? Tíz percig? Tíz évig? Az Angyal eltűrte, hogy a fény és a lárma elkábítsa érzékeit, akarattal merült el abba a tompaságba, amelyen az érzés nem tudott áthatolni.

Amikor csatlakoztak a két férfihez, Vogel éppen a számlát fizette ki.

– Úgy gondoltuk, hogy iszik még egyet a tánc után, Mister Tombs. Egészen jó volt a zenekar, ugye?

4.

Simon visszakényszerítette magát a valóságba; mintha hideg zuhany alá lépett volna. Mintha a pár perccel korábbi őrültség sohasem élt volna; megint az az ember volt, aki kilépett a Kalóz fedélzetére, amikor kiáltást hallott az éjszakában; a torz világ cinikus lovagja, akinek szeme és keze nyugodt, halálosan biztos; aki azt a játékot játssza, amelyben a halál a változtathatatlan tét.

– Megjárja – mormolta. – Ha a professzor helyében lennék, nem maradtam volna otthon.

– Azt hiszem, a laikus számára mindig nehéz megérteni a tudós lelki állapotát. De én rokonszenvvel kísérem. Ha kísérletei kudarccal végződnének, biztosan olyan csalódást éreznék, mintha valamilyen egyéni becsvágyam nem teljesült volna.

– Ebben biztos vagyok.

– De ez csak távoli lehetőség – mosolygott Vogel színtelen ajka. – Holnap velünk lesz, ugye?

Elég korán indulunk; az időjárás-jelentések szép napot jósolnak. Ha kilenc óra körül átszállna a Falkenbergre…

Miközben befejezték az utolsó pohár italt, a holnapi kirándulásról beszélgettek. Aztán visszasétáltak a kikötőbe. Vogel mintha alig észrevehetetlenül bizakodóbbnak látszott volna, még kevésbé látszott rajta a türelmetlenség vagy az aggodalom nyoma.

– Hát akkor… holnap…

– Jó éjszakát.

Simon kezet fogott vele; megérintette Otto Arnheim nedves, meleg mancsát.

– Jó éjszakát… – köszöntötte Lorettát bizonytalan mosollyal.

Ez volt minden. Mindaz, ami azóta történt, hogy visszatértek az elvarázsolt kertből, oly gyorsan suhant el, hogy most ébredt rá hirtelen: mennyi idő telt el. Eszébe jutott, hogy csöndesen, gondosan beszélgetett Vogellel, az elcsúszás legkisebb veszélye nélkül, mint a megroggyant bokszoló, aki tudatos akarat nélkül is ura marad technikai tudásának.

Félig haragosan rázta meg magát, mint a kutya; de azért megmaradt benne az érzés, hogy mindez illúzió volt, s csak a kert a valóság… Loretta Page előbukkant a dinardi ködből és megzavarta alvását. Hirtelen ösztön parancsára megcsókolta a lányt. Alig néhány órát töltött vele együtt. Mindketten féltek; de ő, Simon, megtalálta Lorettát. Megcsókolták egymást és a szerelemről beszéltek. Oly keveset mondtak; annyi minden látszott természetesnek, magától értetődőnek. És most elengedte a lányt. Ugyanabban a légióban harcolnak, ugyanaz a komor becsület-kódex kötelezi őket…

Sssss…

Az Angyal megdermedt egy lépés közepén; agya tisztára törlődött, mint valami palatábla. Megint elmerengett, s megint fagyasztó villanással ébreszették föl…

Ott maradt, ahol volt, amikor a neszt meghallotta; lábujjhegyre emelkedve. Féllába a Kalóz fedélzetén volt, a másik már az első lépcsőfokon, félkeze a vasrúdon, a másik a miniatűr kormányházikó tetején mintha kővé vált volna. S ebben a másodpercben tudta, hogy valami nincs rendjén.

Ez a furcsa, kínzott sziszegés nem volt olyasmi, amit Orace okozhatott volna, miközben kötelességét végezve, jár-kel a hajón; különben nem bizsergett volna végig hátgerincén az izgalom. Agya ösztönösen elemezhette ezt a zörejt, a villámgyors érzékeléssel, amelyet a mögötte fekvő veszedelmes évek szültek; most igyekezett emlékezetébe idézni a nesz pontos természetét, hogy miért is torpant meg miatta.

Néhány hüvelyknyire bal lába előtt a nappali „szoba“ nyitott ajtaja hosszúkás fénynégyszöget vetett a fedélzetre. Amikor mindkét lábával a deszkára lépett, hosszú, nyújtott, halk nyögést hallott…

Bal keze még mindig a rudat fogta, amelyet támasznak használt; most nesztelen fordulattal kiemelte helyéről.

Amikor benézett a szobába, mintha ifjú ciklon pusztításának színhelyét szemlélte volna. Ágyakat kinyitottak, szekrényeket és fiókokat fölfeszítettek, a könyveket szétszórták. A szőnyeget is föltépték, sőt a faburkolatot is leszaggatták egy helyen. De az Angyal pillantása egy ember összecsuklott alakjára szegeződött, aki a padlón feküdt, s aki most összeszorított foggal és fájdalomtól torzult arccal próbált térdre állni. Orace…

Simon beugrott a szobába, Orace-t az egyik feldúlt díványra segítette.

– Mi a baj?

Orace dühös szeme élesen meredt rá, míg kezével mellét fogta; és Simon látta, hogy inge véres.

– Semmi. Vigyázzon a…

– Hadd nézzelek meg, öreg fiú…

A másik hirtelen erővel taszította el. S ugyanabban a pillanatban, a konyhaajtó mögött Simon zár halk kattanását hallotta, s egy lopózó láb alatt a padló reccsenését…

Az Angyal bal kezében megmarkolta a vasrudat; tizennyolc hüvelyknyi karcsú rúd volt, amely a legkeményebb koponyára is „hatást“ gyakorolhat; s amikor Simon arra az úriemberre gondolt, aki felforgatta hajóját, s eddig még meg nem állapított arányú kárt tett Oraceben, a komor elégedettség kellemes melegsége töltötte el ereit.

– Nyugodtan, fiam. Előbb levesszük a kabátot, hogy megnézzük, mi a baj… Nem gondoltam, hogy rögtön leiszod magad, mihelyt kiteszem a lábamat, Orace. Biztosan kiugrott a pezsgősüvegből a dugó, amikor nem néztél oda… No lám. Ha most egy kicsit változtatunk szépséges inged szabásán…

Tovább fecsegett, mintha még mindig Orace-szal foglalkoznék, miközben nesztelenül osont át a holmikkal teleszórt padlón. És aztán megtorpant.

A félig nyitott ajtót hirtelen betaszította valaki. Mögötte sötétség volt, de a sötétségben egy férfi fekete alakját látta, akinek kezében revolver csillogott kékesen.

– Ne jöjjön közelebb – mondta az árnyék.

Az Angyal lassan elernyedt; felemelkedett kissé görnyedt testtartásából, amelyet óvatos előrehaladása közben önkéntelenül fölvett.

– Helló, öreg svábbogár – köszöntötte Simon a középtermetűnek, zömöknek látszó embert, mialatt a vasrúd lazán csüngött kezében. – Jöjjön csak be, helyezze magát kényelembe. Lám, már meg is tette. Nem baj. Még van néhány gerenda, amit nem szedett szét…

– Mindjárt azt is elintézem. Forduljon meg.

– Csak nincs valami csúnya terve velem?

– Forduljon meg!

Az Angyal vállat vonva, engedelmeskedett.

– Remélem, tudja, hogy mi történik, ha a kezében megremeg az a revolver, pajtás – jegyezte meg. – Még baleset történhet, és eltalál engem. Van valami a hangjában, ami arra vall, hogy olyan helyen gyakorolta mesterségét, ahol az ilyen apróságok nem számítanak, de ezen a vidéken kissé aprólékosak az emberek. Látott már akasztást, öreg fiú? Roppant mulatságos figyelni az akasztott ember arcát. Bár a maga arca így is elég mulatságos lehet…

– Hagyja ezt a beszédet – mondta mögötte a férfi hidegen. – Dobja csak le azt, amit a kezében tart.

– Micsoda… az esernyőmet?

– Igen – bármi is legyen.

Az Angyal lassan lehajolt, s a padlóra tette a vasrudat, gondosan kiválasztva helyét.

– Most menjen két lépést előre.

Simon két lépést tett, s aztán megállt. Szeme sarkából látta Orace-t, amint mereven előrehajol a díványon: madárijesztő képén könyörtelen düh…

És most hallotta a halk neszt, amely azt jelezte, hogy ellenfele fölemeli a vasrudat. S abban a pillanatban az Angyal jobb sarkát hátrarúgta; pontosan oda, ahol a mögötte lévő ember fejének kellett lennie, ha lehajol, hogy a vasrudat felemelje; az Angyal bosszúálló izmainak minden ereje benne volt a rúgásban; csendes imát is rebegett.

A mögötte lévő emberből csak a gyötrelem egyetlen éles, elcsukló hangja tört ki; és az Angyal még idejében fordult hátra, hogy lássa: hátraroskad, fél kezét arcához kapja, és vér buggyan ki ujjai között. Kezében vakon elsült a hangtompítós revolver, beletalált a tükör egyik sarkába; és Simon halkan nevetett, s ő is térdre esett. Látta, hogy Orace előrehajol, hogy fölemelje a vasrudat; gyors lendülettel áldozata alá fordult s az éjszakai látogató teste elernyedt, amikor Orace lecsapott.

– Ügyes fogás volt, Orace… nagyon ügyes – mondta az Angyal, amikor kimászott az eszméletlen ember alól, és cigarettára gyújtott. – Biztosan sokkal jobban érzed magad. Mi okozta ezt az egész izgalmat?

Mialatt megvizsgálta sebét, Orace magyarázattal szolgált.

– Féltíz felé jött ide, uram. Azt mondta, üzenetet hozott öntől. „Kicsoda maga?” mondom. „Miféle üzenet?” „Menjen el azonnal a Queen szállodába, Mister Tombs ott várja”, aszongya. „Igazán?” mondom én. „Hát Mister Tombs utolsó szava az volt, hogy itt maraggyak, amíg havazni nem kezd”, mondom én. Aszongya: „Ez nagyon sürgős. Feljöhetek a hajóra, hogy a többi részét is elmongyam az üzenetnek?” S mielőtt szólhattam vóna, már ott is vót a hajón. „Nem akarok idekint beszényi”, mongya, „ahol megláthatnak. Mennyünk le.” Így hát szót se szól, csak lemén, én meg utána menek és megmondom, mit ajánlok neki. „Suttogva mondhatom csak”, aszongya s bumm, hát fejbe vág, mire aszonhattam vóna, hogy kéccer kettő.

– No és a golyó?

– Az később vót. Amikor fölébredtem, még mindig a kabint szedte darabokra, és nem vett észre. Kicsit nem mozdultam, aztán megfogtam az egyik fiókot, amit kihúzott, oszt hozzávágtam. Beleszédülhetett, mer majdnem torkára raktam a kezemet, de nem vótam olyan biztos lábon, mint ahogy hittem, ő meg előszedte a revolverét, oszt lelőtt.

– És majdnem meg is ölt – szólt az Angyal elgondolkozva.

A golyó Orace egyik bal bordáját érte, lesiklott, és csúnya sebet tépett karjának izomzatába. Amennyire az Angyal láthatta, csontot nem tört; gondosan bekötözte a sebet, mialatt agya ennek a viharos látogatásnak okait kutatta.

A történet szerint a lövés, amely Orace-t találta, inkább a pánik véletlenének látszott, akármelyik gazfickó kétségbeesett ösztönének, aki azon a ponton találja magát, hogy sarokba szorítják és letartóztatják. De miért nem lőtte le őt is? Úgy látszik Vogel még mindig felvilágosításokra vágyódik; s a kényelmes kikötői tolvajok legendáját már Dinard-ban megalapozta.

– Hozott egy hordár két bőröndöt számomra? – jutott eszébe hirtelen.

– Igenis, uram – bólintott Orace. – Fél nyolc körül lehetett. A hátsó kabinba tettem.

Simon, amint befejezte a kötözést, hátrament, s azt találta, amire számított. Az egyik bőrönd már nyitva volt, a másikat is feltörték.

– Ez igazán kedves és barátságos dolog – gondolta az Angyal, amikor a romokat szemlélte.

Visszament a nagy kajütbe. Most már csak a kíváncsi látogató problémája maradt hátra, aki nyilván sajgó fejjel és belapult arccal fog felébredni. Viszont arról szó sem lehet, hogy sajgó fejét vagy belapult arcát visszavigye Vogelhez; másrészt kétségtelenül hasznos információkat rejtegethet, amelyeket érdemes kiszedni belőle.

Simon Templar becsukta maga mögött a konyha ajtaját s nedves törülközőt hajtott össze, miközben álmatagon vigyorgott Orace-ra.

– Megnézzük, hogy barátunk beszédes hangulatban van-e? – mondta. – S ha nincs, talán találunk módot rá, hogy kissé fölébresszük.

Az egyik díványon helyet csinált, és felrántotta a „vendéget”. Aztán megtapogatta tarkóját, arca fölé hajolt és kinyitotta ingét… Cigarettára gyújtott. Semmi kétség: ez az ember már csak az ítélet harsonájára fog felébredni.

HATODIK FEJEZET

melyben Yule professzor kipróbálja a bathystolt, és Kurt Vogel indítványt tesz.

1.

Határozottan váratlan és fölösleges bonyodalom – gondolta az Angyal; bár elismerte, hogy az ilyen baleset könnyen megtörténik, ha valakinek vasrúd van a kezében, és alapos oka van a bosszúságra. Az Angyal megértőén és elnézően pillantott Orace-ra… S amikor másnap reggel, a békés napfényben gondolkozott a dolgon, nem talált okot rá, hogy véleményét megváltoztassa. Nem tudhatta, milyen súlyos változást jelent.

Összefonta karját a Falkenberg korlátjának támaszkodva. Az éjjeli vendéget valahol, a kék víz alatt jókora vastömb horgonyozta a tenger fenekére. Látogatásának nem maradt nyoma a Kalózon.

– A botrány úgyis elkezdődött – töprengett. – Ha a nagy kutató nem érkezik haza, Vogel addig gondolkozik, amíg belefájdul a feje. Vajon hogyan dönt? Hogy az illető úriember megszökött?… Nem valószínű… Talán baleset történt? Ez csaknem biztos… Vogel nem fordul a rendőrséghez. Elsősorban átkozottul nagy hazugságot kellene kieszelnie, hogy megmagyarázza: honnan tudta, hogy az elmúlt éjszaka valaki be fog törni a hajómra. S éppoly kevéssé akarja magára terelni a rendőrség figyelmét, mint én. S ami azt illeti, könnyen lehetséges, hogy én vagyok a rendőrség… Mit tennék én az ő helyében?… Átjönnék s körülnéznék. De Vogel ezt nem teheti. Egyszer már élt ezzel a fogással, s igazán nehéz lenne kifogást találnia, hogy huszonnégy óra alatt másodszor vezessem végig a hajón. Amellett tudja, hogy nem találna semmit. Ha a rendőrséghez tartozom, vagy a tétlen gazdagokhoz, a betörő már börtönben ül, s nem tehet mást, minthogy óvadékkal megpróbálja kiszabadítani, ha hallja a históriát. S ha van arra lehetőség, hogy én vagyok a rendőrség, rendkívül óvatosan kell eljárnia. Másrészt, ha én is benne vagyok a dologban, én csak a látogatására várnék, s nem szívesen sétálna be a csapdába…

Ez látszott a legvalószínűtlenebb lehetőségnek. Simon az éjszakát azzal töltötte, hogy revolverrel a kezében szunyókált; de csak kora reggel ébredt föl… De azért még mindig lehetségesnek tartotta: Vogel azért nem jött el, mert attól félt, hogy várják.

Reggelinél aztán döntenie kellett, és Orace hitetlenül bámult rá.

– Az úr bolond – mondta őszintén.

– Lehetséges – vallotta be az Angyal. – De meg kell tennem. Ha ma reggel nem tartom meg a találkozót, rajtam a bélyeg. Egy ártatlan ember megtartaná, még ha betörőt is fogott volna az éjszaka. Még egy rendőr is megtartaná – s ezt a kártyát érdemes még néhány órán át tartogatni, bár nem soká ér valamit.

– Az a nőszemély az oka – szólt Orace mogorván.

Simon éppen bőrszíjat erősített térde alá – ez a szíj tartotta a karcsú, borotvaéles kést, Belle hüvelyét, amely az ő kezében csaknem oly halálos biztonságú volt, mint a revolver.

– Nem nőszemély, Orace. Felelős vagyok érte.

– No, úgyse lesz soká felelős – mondta Orace, mintha ez a gondolat komor elégedettséggel töltené el. – S mi lesz az állásommal, ha maga is a halakat eteti, mint az a pasas, akit tegnap éccaka kicsit fejen billentettem? – tette hozzá józanul.

– Azt hiszem, mindig remekül megélnél, mint aktmodell – szólt az Angyal. – Kisimította zokniját, és felállt. Keze Orace vállára szorult. – De nem lesz olyan komisz a helyzet. A kártyákat kirakom a kajütablakba Mister Conway vagy Mister Quentin számára, hogy nézzenek föl a hajóra napközben, s majd gondoskodnak róla, hogy ne halj éhen. Én pedig remekül fogok mulatni. Fogadni mernék, hogy Madárka arra számít: nem jelentkezem. Ezzel szemben jól meglepem őket, ha a fedélzetre lépek, vidáman és gyönyörűen, mint egy tavaszi reggel, mintha a legkisebbke bűn sem terhelné lelkemet. Nagy pillanat lesz.

A maga módján valóban nagy pillanat volt, de kissé hosszúra nyúlt.

Most történt először, hogy Vogel arcán emberi feszültség nyomait találta. A viaszos bőr egy kissé fakóbb volt, a szem alatt az árnyék sötétebb. Ez minden.

– Tökéletes reggel van, Mister Tombs.

– Tökéletes reggel a gyönyörű éjszaka után.

– Ó, igen! Élvezte kis társaságunkat?

– És az altató-mesét.

Vogel elnéző csodálkozással húzta föl sötét szemöldökét – és az Angyal el tudta képzelni, hogy az udvarias megnemértés gesztusát mennyit próbálhatta.

– Úgy látszik, a kikötői tolvajlás ragályos betegség – magyarázta olyan hangon, mintha majd szétpattanna kis kalandjától, de mégis fölényesnek akarna maradni. – Nekem is volt látogatóm tegnap éjszaka.

– No de kedves Mister Tombs! Remélem, nem vesztett el semmi értékes holmit?

– Semmit a világon – mondta az Angyal önelégülten. – Elcsíptük.

– Akkor szerencsésebb volt, mint mi – szólt Arnheim. – Szembeszállt magukkal?

– Nem igen volt rá módja… – Simon fölnézett, amikor Loretta feléjük tartott a fedélzeten. Vogel megfogta a lány karját.

– Drágám, Mister Tombs arról mesél, hogy mi történt tegnap éjszaka, miután elváltunk. Kikötői tolvaj lopózott a hajójára – és elfogta.

– Milyen izgalmas. – A lány hűvösen mosolygott, de szeme csupa kérdés volt. – Hogyan csinálta?

– Az inasomhoz, Orace-hez kopogtatott be, s azt mondta, én hívatom – azalatt lehetett, mialatt mi a szállodában voltunk. Orace kissé gyanakvó volt, és többet akart tudni a dologról, mire ez a fickó fejbevágta. Orace magához tért, mielőtt a betörő elszökhetett volna s tovább küzdöttek. Még mindig verekedtek, amikor megérkeztem. A betörőnél revolver is volt, de az csütörtököt mondott, így hát…

– Mi történt? – kérdezte Vogel, arca olyan nyugodt volt, mint a kő; és az Angyal tudta, hogy válasza annak a pillanatnak a betetőzését jelenti majd, amelyet szánt szándékkal nyújtott eddig.

– Nos – felelt – ott birkóztunk a kajütben, hogy elszedjük tőle a revolverét, és Orace megragadott egy vasrudat, amelyet lehozott tisztítani, és fejbevágta. Aztán megkötöztük és partra vittük, a rendőrőrszobára. De amikor elsősegélyben próbálták részesíteni, rájöttek, hogy… meghalt.

Egy pillanatig néma csend volt. Az Angyal útközben, míg átjött a Falkenbergre, elhatározta, hogy a lehetőség szerint ragaszkodik az igazsághoz, amikor elmondja a históriát. Az igazság annyit jelent, hogy legalább huszonnégy óráig várni kell, amíg egy újság megerősíti vagy megcáfolja históriáját; a közvetlen érdeklődésnek útját vágja, az érdeklődő csak bajba kerülhet révén; és ahogy Simon elmondta, valóságnak csengett – már pedig ha kieszelt volna valamit, aligha tudta volna hihetővé tenni.

De Simon csak később tudta meg, hogy ez a pillanatnyi csend mennyi mindent rejtett.

– Meghalt? – ismételte végre Arnheim feszült hangon.

– Orace úgylátszik lebecsülhette erejét – bólintott az Angyal – ez érthető, hiszen heves viaskodás folyt. Betörte a szegény ördög koponyáját.

– De… de nem fogják magát letartóztatni? – dadogta Loretta.

– Ó nem. Véletlen halálesetnek nevezik ezt. A fickó hibája, hogy betört. De azért kellemetlen, hogy ilyesmi nyomja az ember lelkiismeretét.

Vogel fölemelte kezét és megsimogatta állát. Most történt először beszélgetésük során, hogy volt valami fagyos és gépies keskenyajkú mosolyában.

– Hát persze – helyeselt. – De ahogy mondja, az illető maga tehet róla. Nem szabad sokat aggódnia miatta.

– Mi aggasztja barátunkat? – A professzor érkezett meg sugárzó arccal, és az egész históriát újra el kellett mondani. Közben egy matróz sürgönyt adott át Vogelnek. Vogel lassan nyitotta ki; mialatt elolvasta, ismét teljesen ura lett önmagának. Begombolta kabátját s végignézett a fedélzeten, mialatt Yule szintén kifejtette, hogy az Angyalnak nincs oka önmagának szemrehányást tenni.

– Készen vagyunk az indulásra – szólt Vogel. – Megbocsájtanak, ha utána nézek a dolgoknak?

S a nagy pillanat így érkezett el tetőpontjára, és suhant tovább kiszámíthatatlan következményei felé, míg Simon Templar azon gondolkozhatott, hogy mi is a helyzete?

2.

Az Angyal cigarettára gyújtott, és elgondolkozva nézett a tenger napfoltos felszíne fölött a horizont kékceruzás vonalára. Isten kegyelméből még mindig bolond és boldog volt. Roger, Peter és Orace ott vannak St. Peter Portban; s bár tudják, hogy hová ment, semmivel sem lehetnek segítségére. Vogelen és Arnheimen kívül legalább tíz gazfickó van a fedélzeten; s valószínűleg egyikben sem él több skrupulus, mint gazdájukban… S a hínár mögött nem rejtőzhetnek el kellemetlenül kíváncsi rendőrök és detektívek, akik később lerombolhatják a jól felépített történetet… ha Simon Templart valami baleset érné… Valóban, okkal nevezheti magát teljes jogú bolondnak…

A motorok mélyhangú zümmögése hirtelen halk mormolássá vált. Simon a professzorhoz fordult, aki mellette pipázott.

– Itt fog leszállni?

– Igen, ez a hely – bólintott Yule. – Tegnap éjszaka átvizsgáltuk a térképet, s itt találtuk a legmélyebb pontot. Nem valami nagy mélység, de egy előzetes próbának megfelel.

Simon összehúzott szemöldökkel nézett a napba. Most jött csak rá, hogy egy harmadik személy is ugyanabban a veszedelemben forog, mint ő és Loretta; Yule, akivel eddig nem sokat törődött.

– Régóta ismeri Vogelt? – kérdezte nyugodtan.

– Talán hat hónapja. Első leszállásom után fölkeresett és segítséget ajánlott; én örömmel fogadtam el. Igazán elragadóan kedves volt hozzám. S eddig csak azzal viszonozhattam, hogy egy új mélytengeri halat, amelyet felfedeztem, róla neveztem el – Bathyphasma vogeli-nek – nevetett a professzor.

– Még nem kezdett gondolkozni találmányának kereskedelmi lehetőségein?

– Nem, nem. Attól félek, csak tudományos játékszer. – Yule szeme tágra nyílt. – Kereskedelmi lehetőségek is vannak?

Az Angyal tétovázott. Tudta, hogy ha egy vita közepén meglepik, amelybe Vogelt vagy Arnheimet is belevonhatja a mit sem sejtő professzor, végzetesebb baj lehet, mintha hallgat.

– Csak azon gondolkoztam… – kezdte lassan, s aztán lépteket hallott maga mögött, s amikor megfordult, Vogelt és Lorettát látta közeledni. – Például, talán filmfelvételeket készíthetne odalent? Ez egész új „útifilm” fajta lenne.

– Nem tudom – mondta Yule komolyan. – Mi a véleménye Mister Vogel?

– Olyasvalakit kell megkérdeznünk, akinek nagyobb technikai tudása van. – Vogel sima pillantása titokzatosan pihent egy másodpercre az Angyalon, aztán visszatért pártfogoltjához. – Nem akarja megnézni a felszerelést ebéd előtt?

A professzor kiverte pipája hamuját, s hátra indultak. Simon Loretta oldalára került, s követte a menetet. Arnheim mögöttük terpeszkedett egy fekvőszékben. Az Angyal leejtette cigarettáját, s hátrapillantott, amikor fölemelte. Arnheim, úgylátszik, alszik. Csatlakozott a lányhoz, és lelassította lépteit.

– Talán hallotta, hogyan gondolkoztam – mondta.

Keze megérintette a lány kezét, megfogta ujjait, s visszatartotta.

– Biztonságos ez? – kérdezte Loretta, alig mozgatva ajkát.

– Annyira, amennyire bármi biztonságos, ezen az öngyilkos kiránduláson. Gyanúsabb lennék, ha nem próbálnék egyáltalán szólni hozzád… Van még valaki, aki talán ugyanazon a tűzhányón ül, mint mi; de ő nem tudja.

– Yule professzor?

– Igen. Gondoltál rá?

– Sokat.

– Én, sajnos, nem. Csak most. Mi az ő helyzete?

– Szeretném tudni.

– Bár meg tudnám mondani. Tudjuk, hogy Madárkát nem érdeklik a tudományos játékszerek. Ha erről az új bathystolról kiderül, hogy bevált, mindent megkapott Yule-tól. Meg fog szabadulni tőle. De hogyan? És mikor?

Elfordult a világítótoronytól, amely mellett elhaladtak. Vogel figyelte őket. Az Angyal nevetett, mintha tréfát mondana, és halkan folytatta:

– Aggódom. Igazán kedvelem az öreg fiút. Ha valami csúnyaság történne vele, úgy érezném, részem van benne. Ha alkalmad van rá, beszélj vele. Isten tudja, hogyan…

– Megpróbálom. – A lány visszamosolygott rá, s amikor most Vogel közelébe értek, természetes hangján mondta: – De a világítótorony őrének felesége rosszul élhet.

– Azt hiszem, igen, feltéve, hogy csinos nő.

Simon lustán állt meg egy gépezet előtt, amelyet három matróz szállított fel óvatosan a fedélzetre – olyan volt, mint valami furcsa marsbeli robot, amelyet egy nagyfantáziájú művész tervezett.

Felső része a fejet és törzset egyetlen csillogó fémgömbben egyesítette; karja és lába is hagyma szerűen dagadt volt. A gömbalakú törzset kerek kvarc-ablakok szakították meg, s különböző pontokon hajlékony fémkábel ívelt ki belőle, s a fedélzeten lévő hatlábnyi szigetelt kábeldobhoz vezetett.

– Ez az új előírásos fürdőruha? – kérdezte az Angyal érdeklődve. – Nem látszik olyannak, hogy mozogni lehessen benne.

– Elég kemény munka – vallotta be Yule. – De sokkal nehezebbnek látszik, mint amilyen. Persze, a belső levegő jóval csökkenti a súlyát, ha víz alá kerül. S aztán a bathystol egész értéke könnyű konstrukciója. Doktor Beebe több mint háromezer lábnyira szállt alá bathysphférájában, ezerkilencszázharmincnégyben, de olyan acélgolyóba volt bezárva, amelyet féltucat ember sem tudott volna fölemelni. Én az erősséget belső szerkezeti megoldással és nem vastagsággal akarom megoldani, s ez az új fém segítségemre volt, hogy csaknem hetvenöt százalékkal csökkentsem a súlyát. Az embernek elég erős eszközökre van szüksége az ilyen munkához…

– El tudom képzelni – szólt szelíden az Angyal. – Nem tudom, miféle víznyomással találkozik odalent az ember…

– Háromezer lábnál több mint fél tonna egy négyzethüvelykre. Ha közönséges búváröltözékben bocsájtanánk le valakit ilyen mélységbe, formátlan masszává lapulna – s ezt csak a víz tenné, amelyen most siklunk… De a bathystolban majd olyan kényelmesen vagyok, mint most. Maga is leszállhat, ha kedve tartja, és kipróbálhatja.

Az Angyal fejét csóválta.

– Köszönöm szépen – mormolta sietve. – De csöppet sem érzem magamat elég hősiesnek ehhez. Inkább elhiszem…

Félreállt, s figyelte a kismélységű próbaleszállás előkészületeit. A hátsófedélzet hatalmas emelődarujának rákollóhoz hasonló részét leszerelték; most csak egyszerű horog lógott le az acélkábelről.

Ráakasztották a bathystolt; egy-két pillanatig ott lógott, mint valami óriási, futurista játékszer; aztán a kábel forogni kezdett, és a becsukott szerkezet a víz alá bukott. Három matróz felemelte a szigetelt villamos kábelt, és végigcsúsztatták kezükön, amikor lecsavarodott a dobról; aztán a hajó orrán álló ember időnként megerősítette a támasztó kábelen, miközben a bathystol lefelé merült.

– Ez elég…

A professzor végre meg volt elégedve. A gépész visszafelé fordította a csavarszerkezetet, a kábel egyre mélyebb zúgással csavarodott vissza a dobra, míg a bathystol fantasztikus feje kiemelkedett a felszínre s megint ott lóbált a darun.

– Ötszáz láb – mormolta Yule büszkén. – Ezt még próbának sem lehet nevezni. – Amint a bathystol hatalmas ajtaját kinyitották, székre kapaszkodott, s kihúzta belőle a nedvességmérőt. – Nyoma sincs a legkisebb nedvességnek – mosolygott – Ha jobban tudok benne járni, mint az előző modellben…

– Efelől semmi kétség sem lehet, ugye? – mondta Vogel komoly érdeklődéssel.

– Dehogy, semmi a világon. Csöppet sem aggódom. De ezt az új hegesztési rendszert gyakorlatilag kell kipróbálni. Biztosan nagyon megkönnyíti a mozgást.

– Hát akkor igyekezzünk valami különösen jó ebédet összeállítani.

Vogel megfogta a professzor karját, és Yule kelletlenül tűrte, hogy elszakítsák játékszereitől. Simon sok mindent talált Loretta egyetlen tekintetében, amit szó nélkül is ki lehetett mondani; de amikor továbbsétáltak, megszólalt. Ajka meg sem mozdult.

– A tigris mosolyog…

– Majd Madeira után… – szólt a lány, s végignézett a türkizszínű tengeren.

– Én is azt hiszem.

Valószínűleg akkor kerül a sor a cselekvésre, ha a Falkenberg már megjárta Madeirát. Ott könnyen elérhető, igazán mély vizek vannak… Mindenesetre megfelelő mélység, hogy a bathystol lehetőségeit minden kétséget kizáróan megállapítsák… De ha a dinardi fényképész nem rontotta el lemezeit, ha Vogel kémszolgálata csak megközelítően olyan ügyes, mint egyéb szervezetei – addigra az Angyal bocsánatkérően zavaró ártatlanságának alibijét már régen szétrobbantották, és elkezdődhet a mulatság… De azért az egész ebéd alatt megmagyarázhatatlan aggodalom bujkált benne, elrontotta a ráksaláta és az aszpikos csiga remek ízét…

Úgy érezte hirtelen, hogy sürgősebb veszélyek is fenyegetik.

– Ön nagyon merengőnek látszik, Mister Tombs – szólalt meg Vogel alattomos hangja, és Simon zavartalan fölénnyel nézett fel.

– Azon gondolkoztam, milyen szenzáció lehet a halak számára, amikor a professzor sétál köztük – mormolta. – Ha visszatér, szegények roppant egyhangúnak érezhetik az életet.

3.

Amikor Yule felhúzta molyette szürke pulóverét, két oxigénpalack állt a fedélzeten, amelyek ugyanabból az anyagból készültek, mint maga a bathystol. A bathystol tetején lévő ajtó éppen akkora volt, hogy befért; de miután mindnyájukkal kezet fogott, már be is mászott; az egyik ablakon bámult kifelé. Most berakták az oxigénpalackokat, és odacsavarták őket a megfelelő tartórudakhoz. Majd hatalmas kalapácsokkal beverték a csavarokat. A bathystolba zárt tengeralatti utazó számára ez lehetett a legkomiszabb megpróbáltatás; arca kínosan eltorzult, mialatt hasztalan próbálta dobhártyáját fülébe dugott ujjakkal védelmezni.

Amikor ez is befejeződött, a professzor fülhallgatót erősített fejére, s mellén eligazította a kürtalakú beszélőt; s hangja, amely furcsamód élesen és fémesen csengett, hirtelen a korlát közelében álló kis hangszóróból szűrődött ki.

– Jól hallanak?

– Tökéletesen. Ön is hall bennünket?

Vogel hasonló készüléket kapcsolt magára; ő vizsgálta meg a telefonösszeköttetést.

– Remek! De kénytelen leszek hangszigeteltetni a készüléket, ha sokat használom. Bár maguk is hallották volna ezt a szörnyű lármát!

Keze végigsiklott a különös műszereken, amelyekkel körül volt véve, egyenként próbálta ki őket. Jobbján kis polc, feljegyzéseknek. Balján kis filmfelvevőgép. Megérintett egy kapcsolót, s a gömb belsejében halvány fény gyulladt; egy másik kapcsoló érintésére vakító fénysugár lövellt ki az egyik kvarcablakon. Becsúsztatta karját a két vasujjba; majd fölemelte a lábát, és belelépett a nehézkes páncélzatba.

– Rendben van! Indulás!

– Sok szerencsét! – szólt Vogel; és a bathystol fölemelkedett s kilendült.

Simon Templar a kék vízbe bámult, amely alatt a bathystol eltűnt, s hirtelen elfeledkezett a kísérlet jelentőségéről, amelynek tanúja volt, a körülményekről, amelyek közt jelen van; a fenyegető veszedelemről, amely körülötte lappang. Tegyük fel, hogy Yule-nak igaza van, s ez csak előzetes bemelegítés, nincs is elég víz a hajó alatt, hogy bármiféle rekordot állíthasson fel – mégis lélegzetelállító, hogy mi következhet ebből a merülésből. Az a vékony szál, amelyen saját és Loretta élete függött, pillanatnyilag jelentéktelennek látszott az acélkábelhez képest, amely lassan siklott le a vízbe.

– Hóha! – szólalt meg talán tizenöt perc után a hangszóró. A dob forgásának zöreje elhallgatott, s az a matróz, aki tízlábanként megjelölte a kábelt, most megszólalt:

– Ötszázhetvenöt.

– Ötszázhetvenöt láb – adta tovább Vogel nyugodtan a telefonba.

– Remek. A fenéken vagyok. – Kimondhatatlanul kísérteties volt Yule nyugodt hangját figyelni, amely a tengerfenék örök, csöndes éjszakájából szállt fel. – Minden tökéletesen működik. Ez a fűtőberendezés nagy különbséget jelent – csöppet sem fázom.

– Tud mozogni?

– Igen, azt hiszem. Ez a bathystol sokkal könnyebb, mint az előbbi.

– Le tudna hajolni, s föl tudna emelni valamit?

Rövid szünet. Aztán a professzor hangja ismét felcsendült.

– Igen – megfogtam egy szikladarabot. Egészen könnyű… Pfú! Kis hal úszkált az ablak előtt, s majdnem elcsíptem. Kissé túl gyorsan mozgott… Most megpróbálok egy kicsit járni. Adjanak még húszlábnyi kábelt…

A dob ismét forgott néhány másodpercen át; aztán teljes csend lett a fedélzeten. A matróz, aki a kábelhosszúságot jegyezte, eltette a krétát és elgondolkozva húzogatta fülét. A többi matróz a hajó tatján verődött össze; hallgatag és kifejezéstelen csoportban álltak – mintha bányászok lettek volna, akik az akna bejáratánál várakoznak, miután lent a tárnákban robbanás történt.

Simon érezte, hogy erei lüktetnek és tenyere nedves lesz. Vogel még mindig mereven és mozdulatlanul állt, fejét kissé előre hajtva, úgy, hogy ismét sápadt keselyűhöz hasonlított; fekete szeme üresen bámult; arcát mintha elefántcsontból faragták volna; az elrévült figyelem halotti maszkja volt.

Az Angyal azt érezte, mintha egy trópusi vihar első, szívet szabadító csattanására várna, s nem tudta, miért olyan izgatott…

– Egész kényelmesen tudok járni. – A hangszóró, éles, szaggatott hörgése ismét megkezdődött, de nem törte meg a feszültséget. – Körülbelül harminc lépést tettem két irányba. Kissé lassan megy, de nem éppen fárasztó. Nyoma sincs semmiféle szivárgásnak, a nedvességmérő még mindig normális.

Az egyik matróz bagómaradékot köpött a tengerbe; a gépész előhúzta kendőjét, és elgondolkozva dörzsölt egy láthatatlan foltot a krómozott kapcson. Vogel tekintete végigsiklott Arnheimen, Lorettán és az Angyalon. Diadal szikrázott benne.

– Úgy látszik, valami baj van az oxigéntartállyal – szólalt meg ismét a hangszóró. – Az egyik henger éppen most fogyott ki, bár a jelzés még azt mutatja, hogy háromnegyedrészt tele van. Úgy látszik, csomagolás közben megsérült a csap, s lassú szivárgás kezdődött. Bekapcsolom a másik hengert. Most felhúzhatnának.

A matrózok csoportjának halk motoszkálása megszűnt. A gépész hátranézett.

– Fel! – mordult föl Vogel.

Loretta megragadta az Angyal karját. Simon pillanatnyilag elvesztette az önuralmát, mialatt agya megpróbálta felfogni a szörnyű meglepetést, amelyet Vogel készített elő… A horgasorrú kalóz összehúzott szemöldökkel figyelte a gépészt.

– Mi a baj?

– Rövidzárlat, azt hiszem.

Otthagyta a gépezetet, és lerohant a lépcsőn; Vogel tiszta, lapos hangja beleszólt a telefonba.

– Most javítjuk a darut, professzor. Pár perc múlva fent lesz.

– Remélem, nem komoly a dolog – csendült Yule nyugodt válasza rövid szünet után. – A tartalék henger még rosszabbnak látszik, mint az első. A légnyomás sietve csökken. Kérem, ne húzzák a dolgot.

Az Angyal szeme jéggé fagyott. Kiegyenesedett a korlát mellett… de valamilyen torz kétség még mindig visszatartotta az első lépéstől.

Yule professzor leszállt, bebizonyította az új bathystol biztonságát, és mozgékonyságát, lehajolt és sziklákat emelt föl… járt benne – szóval jóformán formán mindent kipróbált, amit Vogel tudni akart… És Simon még mindig azt próbálta elhitetni magával, hogy némán áll itt, mialatt Yule-t hidegvérűen meggyilkolják…

S látta a terv kegyetlen vakmerőségét… és mégsem fogta fel egészen. Kínzó kérdés lüktetett szédítően agyában, és a fedélzethez szegezte: Vajon ez is csak egyike Vogel ördögien kieszelt csapdáinak?

Vogel ott állt a lejárónál, ahol a gépész eltűnt; lenézett, és nyugodtan dobolt a korláton.

– Nem tehetünk semmit? – könyörgött Loretta.

– Én nem értek a gépekhez – nézett rá Vogel vállat vonva. A gépész most visszatért. Pillantása végigsiklott a várakozó arcok körén, s a ki nem mondott kérdésekre szaggatottan válaszolt. Mintha dobpergés lett volna a hangja.

– Azt hiszem, az egyik armatúra-tekercs kiégett. Most dolgoznak rajta.

Újabb csend támadt szavai után. Otto Arnheim nagyot sóhajtott. Loretta a feszült kábelre bámult, amely az árbócrúd végén remegett, amikor a Falkenberg megbillent a hullámverésben, és arca sápadtabb lett az aranyló barnaság alatt.

Simon ökölbe szorította kezét, körmei tenyerébe vájtak; tompa szédülést érzett.

– A tartalékhenger – szólalt meg ismét a hangszóró – rosszabbnak látszik, mint az első. Nem hiszem, hogy soká kitart már. Mi a baj?

– A darut próbáljuk kijavítani – szólt csöndesen Vogel…

Aztán az Angyalra nézett. Simon érezte, hogy önuralma szétpattan az elviselhetetlen feszültség alatt… Lehetséges talán, hogy valamilyen ügyes manipulációval a professzor hangját el lehet némítani míg valahonnan a hajóról Vogel matróza beszél helyette?

– Az oxigénhenger felmondta a szolgálatot – csendült ismét Yule hangja, csaknem könnyedén…

– Nem lehetne egy másik kábeltartóra helyezni a kábelt? – kérdezte az Angyal, és nem ismerte meg saját hangját.

– Más tartó nincs a hajón, amely a terhet elbírná.

– Ha van néhány vasrúdjuk és dobuk, rögtönözhetnénk valamit…

– Több mint húsz percig tart, amíg ebből a mélységből kiemeljük a bathystolt – szólt Vogel tompán. – Az ilyen rögtönzött készülékkel több mint egy óráig tartana…

Simon tudta, hogy Vogelnek igaza van… A bathystol kis, zárt terében alig pár percig elég a levegőben maradt oxigén…

– Kezdek gyenge lenni és szédülni. – A professzor hangja halkabb volt, de még mindig szilárd és nyugodt. – Nagyon kell sietnünk, különben minden hiábavaló lesz…

Volt valami az egész jelenetben, ami szinte követelte az Angyal figyelmét… A matrózcsoport a hajó tatján. Vogel a lejárónál, Arnheim…

Most újabb hang próbált áttörni a csenden – furcsa, szaggatott, tátogó hang. Annak az embernek szörnyű torokhangja, aki lélegzetért küzd… ezt a hangot, mint minden más neszt, a személytelen hangszóró továbbadta a bathystolból…

És Simon most már nem bánta, ha téved; nem bánta, ha akármi történik. Lassan előrelépett – a benyíló felé, ahol a felhúzó készülék kapcsolói voltak. És Arnheim, aki előttük állt, nem mozdult.

Az Angyal megpróbálta megkerülni. Arnheim az útjába állt.

– Nem könnyű várni, ugye – mondta.

– Nem bizony – helyeselt az Angyal hideg és gyilkos pontossággal; s a revolver kivillant zsebéből, hogy megbökje a másik hasát. – Így hát abba is hagyjuk. Lépj kicsit hátra, Otto.

Arnheimnek leesett az álla. Köhintett.

– No de Mister Tombs…

– Megbolondult? – hangzott fel Vogel száraz, tompa hangja, kimért megvetéssel.

– Még nem. De ha Otto két másodperc alatt nem áll félre az utamból, megbolondulok. S akkor kénytelen lesz Ottót elveszíteni.

– Tudom, hogy ez szörnyű helyzet. – Vogel még mindig nyugodtan beszélt. – De azzal nem segítünk, ha hisztériás rohamot kapunk. Minden lehetségest megteszünk.

– Egy dolgot nem tesznek meg – felelt az Angyal – és én megteszem. Mozgás azoktól a kapcsolóktól, Otto, majd én megindítom a gépet!

– No de kedves Mister Tombs…

– Mögötted…!

Loretta kétségbeesett kiáltása harangot kondított az Angyal fülében. Megfordult, háttal a kormányzóháznak. De a következő másodpercben agya mintha megingott volna koponyájában. Aztán sötét lett.

4.

– Remélem, jobban érzi magát – mondta Vogel.

– Sokkal – szólt az Angyal. – És tele vagyok csodálattal. Ó, sima, igen sima dolog volt, Madárka – nem haragszik, ha így szólítom, ugye? Olyan tréfás név.

A kormányházikóban ült, egyik kezében szódás brandy, a másikban cigaretta. Még csak meg sem kötözték. De Vogel és Amheim revolverrel tartották sakkban.

Simon Templar még néhány másodpercen át gondolkozott a csapda tökéletességén. Ó, rendkívül ügyes volt; az ilyen csaléteknek emberi hús és vér nem tudhatott ellenállni. Ha készületlen lett volna, a vasrudas matróz találja el; ha figyelmeztetik, Arnheimnek kínálkozott az alkalom…

– És a professzor? – kérdezte.

– Sajnos, a hibát már késve találtuk meg, Mister Templar – vont vállat Vogel.

– Szóval tudta – szólt az Angyal halkan.

– Természetesen. Amikor lefényképezték Dinardban… Emlékszik? Ma reggel kaptam választ érdeklődésemre. Velünk volt, amikor felbontottam a sürgönyt. Ekkor tudtam, hogy balesetnek kell történnie…

Persze. Amikor Vogel megtudta, hogy az Angyal kicsoda, nem kockáztathatta, hogy a professzort figyelmeztessék vagy kiszabadítsák karmaiból… Simon elé egy pillanatra szörnyű látomás terült; azt a naiv és jóságos embert látta, amint megfullad a tenger hideg homályában; és az acél megfagyott kék szemében…

Loretta átható kiáltása, az utolsó hang, amelyet azelőtt hallott, hogy leütötték, még mindig ott csengett sajgó fejében… Nemcsak őt fegyverezték le, Lorettának is tökéletes csapdát állítottak. Simon a terv minden finomságát törhetetlen elszántsággal fogadta el… Észrevette, hogy Vogel figyeli, egyszerűen követi gondolatait; és változatlan hűvösséggel mosolygott.

– És mi következik most? – mormolt.

– Ez öntől függ – szólt Vogel.

Meggyújtotta szivarját, leült egy szék karfájára, s előrehajolt, amíg az Angyal a bandita nagy sasorrának árnyékában ült. Akármi következik, már elkezdődött…

– Ön igen sok bajt okozott nekem, Templar. Nem gyerekes beavatkozásával – erről alig érdemes beszélni –, hanem azzal a balesettel, amelyért ön felelős.

– A professzorról beszél?

– Nem. Az semmiség – legyintett Vogel. – Az ön jelenléte miatt csak egy kevéssel előbb szabadultam meg tőle, mint ahogy egyébként tettem volna. Néhány héten belül úgyis így végezte volna. A baleset, amelyről beszélek, tegnap éjszaka történt.

– Műkedvelő betörője?

– A betörőm. Aligha nevezném műkedvelőnek – ami azt illeti, Európa egyik legjobb széfnyitója volt. Pótolhatatlan ember… S ezért vissza akarom kapni…

– Madárka – szólt szelíden az Angyal – téves kapcsolás. Szellemidézőt hozasson.

– Szóval igazat mondott?

– Mindig igazat mondok. Ethel nénikém óva intett…

– Megölte?

– Ez durva fogalmazás. Ha a professzornak ma délután végzetes balesete volt, ugyanaz érte barátunkat.

– S aztán kivitték a partra?

– Nem. Ez históriám egyetlen része, ahol kissé hűtlen lettem az igazsághoz. Az olyan fickó, akinek az enyémhez hasonló reputációja van, nem adhat le holttesteket rendőrőrszobákon, még ha az illető aggkori végelgyengülésben is halt meg – legalább is sok időt kellene elvesztegetnem, és sok célzatos kérdésre kellene felelnem. Így hát tengerészmódon eltemettük. Kieveztünk vele a kikötőből, s megetettük vele a halakat.

A másik szeme élesen tapadt rá, mintha agyát akarná felnyitni; de Simon a tiszta lelkiismeret zavartalan nyugalmával tűrte.

– Hiszek magának – mondta végre Vogel. – Gyanítottam, hogy van valami igazság a történetben, amikor először elmondta. Ezért van most is még életben.

– Igazán nagylelkű, madárka.

– De hogy meddig marad még életben, az más kérdés.

– Tudtam, hogy valami bökkenő van a dologban – szólt az Angyal, és elgondolkozva szippantott cigarettájából. Vogel fölállt, s odament az egyik széles ablakhoz; és Simon most Otto Arnheimet figyelte; azt próbálta felbecsülni, hogy mennyi idő alatt tehetné meg a köztük lévő távolságot… De tudta, hogy hiábavaló lenne. Kísérletképpen hamutartó után nyúlt, és Arnheim rábökte a revolverét, mielőtt felegyenesedett volna… Az Angyal megvakarta lábát. Legalább a kése ott van még – ha végsőkre kerül a sor, s alkalom kínálkozik rá, ezzel is elérhet egyet-mást…

Egy perc múlva Vogel megfordult és visszajött.

– Ön egyik legjobb emberem elvesztéséért felelős – mondta parancsoló egyenességgel. – Nehéz lesz pótolnom, és jóideig tarthat. Sajnos, nincs módom a várakozásra. De szerencsére, ön itt van helyette.

– Így hát még mindig játszhatunk rabló-pandúrt – mosolygott az Angyal.

– Az imént tudni akarta, hogy mi következik, Templar. A válasz az, hogy a Casquet világítótoronytól délnyugati irányban megyünk, egy bizonyos ponthoz. Ha ott megállunk, közvetlenül a Chalfont Castle roncsa fölött leszünk. Emlékszik a hajóra, amely márciusban süllyedt el? Ötmillió font értékű arany van a páncéltermében, amelyet el akarok szállítani, mielőtt a hivatalos kiemelési munka megkezdődik. Csak az a nehézség, hogy az ön ügyetlensége megfosztott legénységem egyetlen tagjától, aki fel tudta volna nyitni a páncéltermet. Remélem, hogy az ön beavatkozása itt kárpótlással szolgál. Azt mondtam, hogy a meggyilkolt ember Európa egyik legkiválóbb széfrobbantója volt. De hallottam, hogy az Angyal a világ egyik legnagyobb szakértője…

Hát ez az… Simon úgy érezte, hogy parányi erőműtelep indult meg öve alatt, s új, egészen más bizsergést küld fel ereibe…

– Azt akarja, hogy szálljak le, és tartsak bemutatót? – kérdezte könnyedén.

– Ez volt a szándékom – bólintott Vogel.

– A bathystolban?

– Erre nem lesz szükség. Közönséges búvárruha is elegendő.

– És társas egyezséget ajánl?

– Módot ajánlok, hogy a társán segítsen…

Az Angyalon végigborzongott a hideg. A terv minden fordulata, és részlete tökéletesen összeillett. Vogel az ellenfél minden lépését olyan fölénnyel hárította el, mintha Capablanca sakkozott volna óvodásokkal.

Simon Templarnak nem maradt egyebe, mint a megfélemlíthetetlen lélek, amely mosolyt és harcot ad neki mindhalálig, amíg be nem bizonyosodott, hogy nem győzhet mindig. Félelem nélkül nézte az előtte álló férfi sápadt arcát, s azt mondta magának: ez még nem bizonyosodott be.

– S mi történik, ha visszautasítom az ajánlatát? – kérdezte csöndesen.

– Nincs szükség a drámai fenyegetésekre – vont vállat Vogel. – Elég eszes ahhoz, hogy maga is kitalálja. Felteszem, hogy elfogadja. Ha megteszi, amit én mondok, akkor Lorettát partra tesszük, amint lehetséges – élve.

– Ez minden?

– Többet nem szükséges ajánlanom.

A válasz nyugodt, hideg volt; vérfagyasztó kurtaságában. Simon hosszan nézett rá.

– Ezeket a helyzeteket mind leszállította legalacsonyabb közös nevezőjükre, ugye? – szólt lassan. – S mi okom lenne arra, hogy egyáltalán elfogadjam a szavát?

– Semmi a világon – felelt Vogel könnyedén. – De el fogja fogadni, mert ha nem, fél órán belül halott lesz, s amíg él, mindenesetre reménykedhet a csodában, és tervezgethet. Érdekes lesz néhány további gyerekes kísérletét figyelni. – Órájára nézett. – Körülbelül tizenöt perce van a döntésre.

HETEDIK FEJEZET

melyben Simon és Loretta beszélgetnek, és Loretta az életet választja.

1.

– Volt, hol nem volt – szólt az Angyal – egy bánatos yak, amelyet Elfinflofamnak hívtak, s amely a tibeti fennsíkon legelészett, és a világ különböző bölcseleti és vallási rendszerein töprengett. Sok évi tanulmányozás és kutatás után elhatározta, hogy lelki üdvét csak a buddhista hitben lelheti, s a Nagy Láma idővel be is fogadta a nyolcszoros ösvényre; szerencsére azon a vidéken lakott. Ekkor Elfinflofam megtudta, hogy a Nirvánához való eljutás bevett módszere szerint naponta igen sok órát kell kényelmetlen helyzetben ülve tölteni, és elrévülten szemlélni saját köldökét. Amikor a boldogtalan Elfinflofam kötelességtudóan keresni kezdte a köldökét, először jött rá, hogy vastag szőr borítja; így hát fizikailag lehetetlen volt számára szemét az előírt helyre szegezni vagy akár megállapítani, hogy a Természet ellátta-e ezzel az elengedhetetlen kellékkel. Ez a szörnyű kétség úgy bántotta Elfinflofamot…

– Téged nem szokott semmi aggasztani? – szólt Loretta szelíden.

– Drágám – mosolygott az Angyal – erről már akkor lemondtam, amikor hetedszer közölték velem, hogy mindössze tíz percem van hátra az életből. S még mindig élek.

Kényelmesen kinyújtózkodott az ágyon, ugyanabban a kabinban, ahol nemrégiben Otto Arnheimet ütötte le – azzal a lényeges különbséggel, hogy most őt kellett megmenteni, s hogy kint nem volt senki, aki ezt a munkát elvégezte volna. Nézte a lány szürke szemét, karcsú, eleven szépségét, s tudta, hogy Vogel milyen mesteri lépést csinált, amikor Lorettához küldte le a gondolkozási idő alatt: de ezt nem árulhatja el a lánynak.

Loretta karóráján látta, hogyan telik az idő.

– Mit gondolsz, meddig élünk még most?

– Ó, a végtelenségig – Madárka szerint. Amíg én fogatlan vén naplopó leszek, te pedig a Női Erkölcsliga fehérhajú duennája. Ha ezt a munkát elvégzem neki, hajlandó ezüst menyegzőnkre gyengéd üdvözlőkártyát küldeni.

– Ha hiszel neki.

– És te nem hiszel.

– Hát te?

– Igen – vont vállat Simon. – Azt hiszem bizonyos értelemben megtartja szavát.

– Yule-t meggyilkolta.

– A bathystolért. Hogy senki meg ne szerezhesse. De alapos ok nélkül egyetlen okos csirkefogó sem gyilkol, mert ezzel csak saját veszedelmét növeli. Mit nyerne azzal, ha tőlünk megszabadulna?

– Hallgatást – szólt a lány csöndesen.

– De vajon szüksége van-e már erre? – bólintott a férfi. – Azt mondtad, hogy néhányan már régóta tudnak erről a bűnszövetkezetről. Az a tény, hogy mi itt vagyunk, elárulja Vogelnek, hogy kapcsolatba hoztuk vele. S ez annyit jelent, hogy barátaink vannak kívül, akik éppannyit tudnak, mint mi.

– Szóval tudja, hogy én ki vagyok?

– Nem. Csak azt, hogy nagyon kíváncsiskodó voltál, s hogy megpróbáltál engem figyelmeztetni. Biztosan azt hiszi, hogy a bandámhoz tartozol – az emberek mindig azt hiszik, hogy bandám van…

– Szóval elengedne, amellett, hogy tudja, ki vagy?

– Minthogy tudja, abban is biztos, hogy nem fogok a rendőrséghez fordulni.

– El fog engedni, hogy aztán visszagyere a bandád tagjaival, s lövöldözni kezdjél?

Simon a lányra pillantott. Nem szabad tovább folytatnia a vitát.

– Mi ez? Kínvallatás? – kérdezte gúnyosan.

– Választ akarok.

– No, talán azt hiszi, hogy elég volt a dologból.

– S talán tündérekben is hisz.

– Én hiszek. Gyönyörű tündért láttam Dinardban. Zöldre festett lábkörme volt.

– Nem vagy valami meggyőző…

Az Angyal felkönyökölt a párnán, és lerázta a hamut cigarettájáról.

– Én mindenesetre meg vagyok győződve – szólt nyugodtan. – Vállalom ezt a munkát.

– Miért? – nézett rá erősen a lány.

– Mert ha nem, biztos halál, s ha elvégzem, akkor csöppet sem biztos. Aztán meg azért is, mert nagy utat tennék meg egy új élményért, s ez az első páncélterem lesz, amelyet búváröltözékben nyitottam fel.

A lány keze lesiklott térdéről, kinyitotta táskáját, hogy cigarettát vegyen elő. A férfi meggyújtotta, aztán megfogta a lány kezét. És most már nem sajnált semmit.

– Volt egy-két izgalmas napunk – mondta a lány.

– Alighanem izgalmas életünk volt.

– Neked igen.

– S neked is. Ha elképzelem mindazt, amit nem mondtál el nekem… Csöppet sem látszol biztosítási detektívnek, Loretta.

– Milyennek kellene lennem?

– Edzettebbnek, vértezettebbnek – vont vállat a férfi.

– Nem gondolod, hogy elég vértezett és edzett vagyok?

– Igen. Tudom. De nem egészen.

– Talán szörnyetegnek kellene lennem?

– Úgysem tudnál az lenni. Ha valakinek ilyen szája van. És mégis…

– Nem lenne szabad, hogy szívem legyen.

– Talán.

– Tudom. Meg kell tőle szabadulnom. Gondolod, hogy használtan is megveszik?

– Bemutatnálak egy kissé ütődött kalandornak, aki hajlandó lenne megvenni…

– De te nem vagy egészen az, amit kissé ütödött kalandornak nevezhetnék – nevetett a lány –, legalábbis az én tapasztalataim szerint nem.

– Miért? Mondd meg…

– Jóságos vagy – szólt a lány egyszerűen –, s annyi mindenre vágyódsz, amit nem kaphatsz meg soha. Olyan becsületérzésed van, amit tisztességes emberek nem tudnának megérteni. Nem a törvények, hanem az élet ellen harcolsz. Darabokra tépnéd a világot, hogy megtalálj valamit, ami csak agyadban él; s ha megtalálnád, rájönnél, hogy csak álom… Amellett nem beszélsz eléggé orrhangon…

– Azt hiszem, ezt még tudnám gyakorolni – mondta hosszú hallgatás után a férfi, s ajkához emelte a lány kezét. – Egyébként nincs oly nagy különbség köztünk. Mindketten olyasmit kívánunk, ami nincs, és elindultunk megkeresésére – a magunk módján.

– És most sokmindent találtunk… Mire a nap felkel, alighanem mindketten valahol a tenger mélyén leszünk, Angyal… Furcsa gondolat, ugye? Mindig azt gondoltam, hogy olyan bosszantó lehet meghalni. Az ember annyit hagy bevégezetlenül.

– Nem félsz.

– Te sem.

– Nekem annyival kevesebbtől kell félnem.

– Ó, a becstelenség! – A lány egy pillanatra behunyta szemét. – Azt hiszem, gyűlölném… s előbb a halál…

– De tegyük fel, hogy választhatnál – mondta nyugodtan Simon. – Ismered a régi patrónt. A hősnő mindig a halált választja. Azt hiszed, hogy ez az élet?

– Én azt hiszem, élni szeretnék – szólt lassan a lány. – Más dolgok is vannak, amiért az ember élhet, ugye? Megtarthatja saját becsületét. Felépítheti büszkeségét. Az élet még soká folyhat tovább. Az ember nem égeti le a házát, mert egy kis sarat tapostak a padlóba…

Simon hátranézett.

– Addig is – mondta könnyedén – kissé komolyabb lenne a társalgás, ha többet mesélnék neked Elfinflofam szörnyű dilemmájáról.

– Kérlek, ne…

– Igazad van – mondta az Angyal józanul – fontosabb mondanivalók is vannak.

– Például?

– Hogy miért szerettem olyan gyorsan beléd.

– Hát nem csak a kert előnyeit használtad ki? – kérdezte a lány.

– Lehetséges. Vagy talán a kert használt ki engem. Vagy talán te éltél vissza mindkettőnkkel. De megtörtént.

– Hányszor történt már meg?

– Sokszor.

– És hányszor történhet még meg?

Simon ajka egy pillanatra gúnyos mosolyra húzódott… Akár kinyitja a Chalfont Castle páncéltermét, akár nem – Vogel nem ígért neki életet…

Simon Templar éppen eleget szeretett, álmodozott, udvarolt, megkapta, amit akart, és ismét szerelmes lett; s lassanként azt kezdte hinni, hogy a szerelem éppoly kevéssé állandó, mint rohanó tempójú kalandjai. De most életében először kételkedett ebben… és hitt az örök szerelemben.

– Nem hiszem, hogy újra megtörténne – mondta.

– Hacsak csoda nem történik – nevetett a lány végtelen gyengédséggel. – És ki fog csodával megajándékozni bennünket?

– Steve Murdoch? Ez a börtön, amelyből kihúztam. Igazán viszonozhatná a bókot.

– Most már biztosan St. Peter Portban lesz… De ez a hajó az egyetlen cím, amelyet velem kapcsolatban tud, s nem is sejtheti, hová mentünk. S nem hiszem, hogy Vogel visszafelé ugyanazt az utat választaná.

– Két barátom is sejti, hogy hová mentünk. Peter Quentin és Roger Conway. A Royalban szálltak meg. De elfelejtettem elhozni a postagalambjaimat.

– Szóval magunknak kell a csodánkról gondoskodni?

– Különben is – szólt az Angyal –, én nem szeretem a zsúfoltságot. És most különösen nem… – Kidobta cigarettáját az ablakon, s a lány félé fordult.

– Én sem – mondta a lány.

Ő is eldobta cigarettáját, és odanyújtotta két kezét a férfinek. Aztán kinézett, és Simon is felemelkedett. A Falkenberg alig egy kőhajításnyira volt a Casquet-sziklától. A világítótorony egyik őre lenézett rájuk.

S most Simon észrevette, hogy a Falkenberg motorcsónakját leeresztették, és Otto Arnheim, meg három matróz a kikötőhíd felé tart benne.

Simon elfordult az ablaktól, és Loretta szemébe nézett.

– A világítótorony, azt hiszem, a hajóroncs felé néz – szólt a lány.

– Én is azt hiszem – felelt a férfi, s eszébe idézte a térképet, amelyet múlt éjszaka tanulmányozott.

Kis ideig egyikük sem szólt. A világítótorony őrei túlságosan sokat láthatnak – és ezt meg kell akadályozni. Arnheim számára oly könnyű lesz elbánni velük… mint ártatlan kiránduló megkéri majd, hogy mutassák meg neki a világítótorony belsejét… és…

Simon összeszorította ajkát, és tudta, hogy tehetetlen. Hogy örült volna, ha ökle alatt érezheti Vogel hideg, gúnyos arcát…

– Azt hiszem, majdnem ideje, hogy munkába kezdjek – mondta. – Remek befejezése detektívkarrieremnek.

A lány hátrahajlott, és arcát a férfiéhez simította.

– Szóval állod a szerződést, Simon? – szólt halkan.

– Hát nem tudtad már előre?

– Mindig reméltem.

– Megérte…

– Egyszer azt mondtam neked, hogy félek… Emlékszel…?

– És most? – kérdezte Simon.

– Most nem.

Megcsókolta. Két kezébe fogta a lány arcát, megérintette haját és szemét, mint egykor a kertben.

– Mindig így emlékszel majd rám?

– Örökké.

– Azt hiszem, jönnek.

Kulcs fordult a zárban, és az Angyal felállt. Vogel könnyedén meghajolt feléje, sima arca passzív és várakozó volt; horgas, nagy orrát fölemelte. Fekete szeme hideg és kifejezéstelen volt.

– Döntött? – kérdezte.

– Ha ön készen van, én is készen vagyok – bólintott Simon Templar.

2.

A húszkilós ón-nehezékeket ráfektették vállára, egyiket hátára, másikat mellére lógatták. Az egyik matróz, aki hasonlóképpen búvárruhába volt öltözve, a levegő-szabályozó csap kezelését magyarázta meg, mielőtt rátették volna a sisakot.

– Ha becsavarja a csapot, akkor a levegőt a búvárruhában tartja, és lebegni fog. Ha kicsavarja, akkor kiengedi a levegőt és süllyed. Ha a fenékre jut, úgy kell szabályoznia a csapot, hogy kényelmesen érezze magát. Elég levegőt tart meg, hogy a nehezékeket ellensúlyozza, de mégis a talajon marad – amíg a felszállás ideje el nem érkezik. Érti?

– Roppant egyszerűen fogalmazta a dolgot – szólt az Angyal.

A matróz morgott valamit és hátralépett; Kurt Vogel ott állt előtte.

– Ivalov lemegy magával – ha esetleg el akarna feledkezni helyzetéről – magyarázta. – Ő vezeti majd a páncélteremhez, amelyet megmutattam neki a hajó alaprajzán. Ő viszi magával a vízalatti hidro-oxigén fúrógépet is, amely könnyen átvág másfél hüvelyk vastagságú acéllemezt – de a maga utasítása szerint fogja kezelni.

Simon bólintott, és nagyot szippantott cigarettájából.

– Ezek annak az embernek a szerszámai, akit maga ölt meg – szólt Vogel, amikor látta, hogy az Angyal a rácsatolt szerszámtáska egyik darabját forgatja. – Igen jól dolgozott velük. Ha még másvalamire lenne szüksége, megpróbáljuk előteremteni.

– Ez eléggé teljes felszerelésnek látszik.

Simon visszacsúsztatta a szerszámot a táskába, amelyből kivette… A nap még mindig ragyogott, de már nem melegített. És az Angyal több figyelmet szentelt a tájnak, mint Vogelnek… Délutáni halál… Nem volt félelem benne; csak cinikus béke. Csak azt sajnálta, hogy Vogel Lorettát is felhozta a fedélzetre.

– Az egész idő alatt telefon-összeköttetésben leszek mindkettőjükkel, s elvárom, hogy a munka haladásáról értesítsenek – fejezte be Vogel utasításait, mintha valamilyen köznapi üzleti témáról beszélne. – Amint kinyitotta a páncéltermet, segítségére lesz Ivalovnak, hogy kihozza az aranyat, s felrakja arra a szerkezetre, amelyet leküldünk. Azt hiszem, ez minden…

Kérdően nézett az Angyalra, és Simon vállat vont.

– Kezdetnek elég – szólt; és Vogel félreállt, s intett a matróznak, aki kezében a búvársisakkal állt mellette…

Az üvegablakon át Simon figyelte, hogyan helyezik őutána a sisakot Ivalov fejére, s látta, hogy két matróz odalép a légszivattyú fogantyújához, amelyet kihoztak a fedélzetre.

– Hall engem? – csendült Vogel hangja fémesen a fülébe.

– Rendben – felelt gépiesen az Angyal, és tulajdon hangja üresen kongott.

Ivalov intett; az Angyal felállt, és nehézkesen ment oda a hajó tatjához. Itt lapos bölcső-féle lógott; ráléptek, megragadták a köteleket, s a következő pillanatban kilendültek a víz fölé.

Simon az utolsó pillanatban meglátta a visszatérő motorcsónakot. Így hát kétségtelenül a világítótoronyt is elintézték, s két ártatlan ember bukott az alvilágba, akik nem is sejtették, hogy miért kellett meghalniuk…

Aztán a víz összecsukódott ablaka előtt, s a halványkékből egyszerre zöldre változott. Amikor felnézett, látta a víz felszínét, amely mint a folyékony üvegmennyezet ringatózott és ráncolódott; de az a friss, meleg csillogás, amely a napfényben látszott rajta, most teljesen elveszett… Egyre mélyebb zöld árnyalatokon át süllyedtek olajzöld félhomályba. Most hosszú gerenda emelkedett ki belőle, és Simon hirtelen rájött, hogy ez hajóárbóc… lenézett, s látta a kémények homályos körvonalait, amint utána emelkednek, elsuhannak mellette… a felső fedélzetek fehér festését…

A sétafedélzeten álltak meg. Ivalov lemászott arról a rostélyról, amely idáig szállította őket, és Simon követte. A búváröltözet súlya ellenére, furcsamód könnyűnek és ruganyosnak érezte magát – csaknem kényelmetlenül.

– Csavarja ki a légcsapot… – hallatszott Ivalov mogorva hangja, és Simon rájött, hogy a telefonzsinór őket kettőjüket is összeköti, nemcsak a Falkenberget velük.

A rugalmasság érzése a levegő csökkenésével eltűnt. De most is csak a víz ellenállásának legyőzése volt az egyetlen nehézsége a mozgásnak; mintha valami sűrű anyagban gázolt volna.

Leírhatatlanul kísérteties volt, felejthetetlen élmény… végighaladni a hajó szőnyeggel borított legfőbb lépcsőjén ebben a sötétzöld homályban, s parányi halakat látni a korlát résein ki s be cikázni; a tragédia szétszórt nyomai fölött lépkedni, s a tenger furcsa teremtményeinek csúszását, mászását, rebbenését figyelni; majd a páncélterem ajtaja előtt állni, és a zár mellett – piócát látni… Ivalov formátlan alakja ott terpeszkedett mellette, s tudta, hogy külsőleg ikertestvére – furcsa, suta, üvegszemű sisakos szörnyeteg, amely Simon Templar agyának parancsai szerint mozog…

Az Angyal letérdelt, kinyitotta szerszámtáskáját, s beleszólt a telefonba:

– Megkezdtem a munkát…

Vogel a hangszóró melletti nyugágyon nyújtózott, és a körmét tanulmányozta. A nap ferde sugarai mély árnyékban hagyták szemét; arca kifürkészhetetlen, titokzatos volt. Arnheim visszaérkezett; mint valami formátlan, duzzadt béka kapaszkodott fel a hajóra. Vogel felnézett.

– Nem volt semmi baj?

– Semmi.

– Helyes. – S azzal tovább tanulmányozta körmeit; szelíden rájuk lehelt, és lassan dörzsölte őket másik tenyerén, miközben Arnheim zsebkendővel törölgette nyakát, és a háttérben lévő egyik székhez szuszogott. Vogel egyetlen szavában nyoma sem volt a dicséretnek – kiadta parancsait, s nem volt ok, hogy miért ne teljesítsék őket.

Loretta lebámult a félig átlátszó vízbe, s úgy érezte, mintha a valóság könyörtelen menete lidércnyomásos álom hideg kimértségére változnék. Odalent az Angyal dolgozik biztos, gyakorlott mozdulatokkal, hogy feltárja a legcsodálatosabb kincseskamrát, amelyet elképesztő élete során valaha felnyitott – míg élete tehetetlenül ki van szolgáltatva két embernek, akik egyhangú váltással hajolnak a légszivattyú fogantyújára… a mozdulatlan, horgosorrú ember szeszélyének, aki körmét fényesíti a nyugágyon…

A lány tudta, hogy mi vár Simonra… S képzeletében most is látta, miközben a halál felé viszi a végzet; kék szeme éber és elmerült; vidám, bátor szája gúnyos és fölényes, mint akkor volt, amikor oly csöndesen és könnyedén beszélgettek a kabinban…

Loretta tudta, hogy Simon fel fogja nyitni a páncéltermet; tudta, hogy az Angyal választott, és vállalja választását…

Agyát dermedtség-féle fogta el, olyan érzéketlenség, amely az életműködések feszült felfüggesztése volt, nem pedig tompa kábulat. Amíg Simon hangja ismét fel nem hangzik a hangszóróban, hogy bejelentse: végrehajtotta, amit vállalt – az egész világegyetem megdermedt.

Szinte hihetetlen volt, hogy csak negyven perc telt el, amikor az Angyal hangja megint megszólalt. Egyetlen hűvös, nyugodt mondattal vetett véget a csendnek és a feszültségnek:

– A páncélterem nyitva van.

3.

Arnheim felugrott, mintha megszúrták volna, s odacammogott a hangszóróhoz. Vogel nyugodtan nyomta le a telefon átkapcsolóját.

– Minden rendben van, Ivalov?

– Igen. Az ajtó nyitva van. És itt az arany.

– Mit küldjünk le?

– Sok ideig tart, amíg megmozdíthatjuk… ugyancsak sok a cipelni való. Várjanak.

A hangszóró elhallgatott. Majd a torokhang ismét megszólalt:

– A páncélterem közel van a főlépcsőhöz. A lépcsőház fölött üvegkupola van. Ismét felmehetünk a fedélzetre, áttörhetjük az üveget, s akkor leküldhetik a horgot. Így nem tart sokáig. De legfeljebb pár percig maradhatunk idelent. Már háromnegyed órája vagyunk lent, s az ilyen mélységhez képest ez túlságosan sok.

Vogel töprengett egy pillanatig.

– Előbb törjétek át az üveget, aztán felhozunk – mondta, s a csörlő körül álló emberekhez fordult. – Calvieri… Orbel… készüljetek fel, hogy lemerültök, amint feljönnek. Grondin, te a horogra ügyelsz…

Néhány percen át részletes utasításokat adott; személytelen fölénnyel osztotta ki hideg, szaggatott hangján a kötelességeket. Puszta értelemmé vált, mozdulatlan, csaknem testetlen erővé, amely gépezetének csavarjait fegyelmezett mozgásra kényszerítette.

Amikor befejezte, Ivalov hangja ismét felcsendül:

– Már elég nagy nyílást vágtunk a kupolán. Most felhozhatnak bennünket.

Vogel bólintott, s egy matróz odalépett a csörlő emeltyűjéhez. És Vogel felállt, kisimította nadrágját és kabátját, annak az embernek nyugodt kicsinyességével, akinek nincs sok dolga, és semmi gondja sincs. Aztán oly nyugodtan ment oda a légszivattyúhoz, s hajolt az egyik gumicső fölé, hogy Loretta, aki némán szegezte rá szemét, azt hitte: káprázatot lát… De aztán, minden kétségen túl, tudta, hogy…

Szeme vak borzalommal nyílt tágra… Eddig még sohasem érezte ezt a fagyos szorongást szívén, a gyötrelemnek ezt a tompa szúrását, önuralmának könyörtelen feloldódását. A következő pillanatban ott termett Vogel mellett, megragadta karját és csuklóját.

– Nem! Nem! Ezt nem! – zokogta valaki… és Loretta kábultan ismerte fel saját hangját! – Nem! Nem!

– No, de kedves Loretta!

A férfi felegyenesedett, s hideg, megvetően bíráló arccal nézett le rá. És Loretta észrevette, hogy a felhúzógép megállt.

– Miért csinálta ezt? – lihegte.

– Mit?

– Miért állította meg a felhúzó gépet?!

– No, de kislány! – A férfi hangja sima és fölényes volt. – Ez normális eljárás. Ha valaki háromnegyed órán át dolgozott ilyen mélységben, vére megtelik nitrogénnel. Ha gyorsan hozzuk fel, s a nyomást hirtelen oldjuk fel, a gáz buborékokat formál vérében, mint a pezsgőben, ha kihúzzák a dugót. Fájdalmas rohamot kapna; ezt búvárbénulásnak nevezik. A nyomást fokozatosan kell enyhíteni – szabályos előírás van erre. Búvárainkat harminc láb mélységben állítottuk meg. Öt percig ott pihennek; majd tíz percig húsz lábnyira; aztán tizenöt percig…

A lány tudta, hogy a férfi el akarja vele hitetni: ostobán viselkedik; de túlságosan biztos volt dolgában, semhogy törődjék vele.

– Nemcsak ezt csinálta – mondta.

– Mi mást?

– Az egyik légvezetéket le akarta venni a szivattyúról…

– Drágám…

– Hát nem igaz?

A férfi nyugodtan nézett rá, mintha a rendelkezésére álló válaszokat fontolgatná; inkább a hatásukat, mint azt, hogy melyik mennyire igaz. Loretta keserűen vállat vont.

– Ó, tudom. Nem kell hazudnia. Meg akarta ölni.

Valami halvány villanás; a szenvedélytelen, számító kegyetlenség csillanása, amit már látott egyszer rajta – ez suhant át a férfi arcán.

– És ha igen? Milyen mélyen érintené magát az ő halála?

– Olyan mélyen, ahogy maga meg sem tudná érteni…

A férfi várt. Loretta szemét próbálta elkapni a sűrű szemöldök alatt. S hirtelen érezte, hogy a férfi olyan furcsa merevséggel bámul rá, hogy beleborzong.

– Tudom, hogy miért merült le – szólalt meg hirtelen, hogy a feszültségen enyhítsen. – Tudom, miért nyitotta ki azt a páncéltermet magának. Ha a saját életét kellett volna megmentenie, nem teszi meg. Nem hitt volna magának. Velem megpróbálta elhitetni, hogy ezért csinálja, de nem sikerült neki. Tudta, hogy maga meg akarja őt ölni, amint elvégezte munkáját. Nem félt. Láttam. Beszéltem vele. Hazudott nekem. Csodálatos volt. De én tudtam. Maga olyasmit ajánlott neki, amiben tudott hinni. Értem tette…

– No, de kedves Lorettám, ez oly drámai. Úgy látszik, félreérthettem Templar barátunkat. Így hát hirtelen tökéletes lovaggá válik, aki meghal, hogy egy hölgy becsületét megmentse…

– Igen. Mondtam magának, hogy nem fogja megérteni…

A férfi kurtán felnevetett.

– Ostoba jószág! Szó sincs róla, hogy ilyesmit tett volna…

– Nem… – jutott eszébe a lánynak. – De én azt mondtam neki, hogy szeretnék élni. Azért tette, hogy megmentse az életemet…

– A tökéletes lovag!

– Valami, amit maga sohasem tudna megérteni. Most már tudom. Ez az igazság, ugye? Ezt az alkut kötötte vele. Életem az ő életéért cserében – meg egy kis munka. Igaz?

– Olyan kár lett volna – sóhajtott a férfi – ha nem adok alkalmat az ilyen klasszikus lovagiasságra…

A gúny a lány arcába kergette a vért. Az álarc, amelyet a férfi megismerkedésük óta viselt, most teljesen lefoszlott. Ez a szem…

– Templarnak nem volt joga, hogy helyettem alkudjék – mondta, s igyekezett megakadályozni hangjának remegését. – Én nem kértem tőle áldozatot – el sem fogadtam volna. Itt vagyok és magam köthetek alkut. Az Angyal mindent megtett, amit akart tőle. Miért nem engedi szabadon?

– Hogy visszajöjjön és megint bajt okozzon?

– Feltételül szabhatná, hogy ne mondjon semmit… hogy mindent elfelejtsen, amit tud. Megtartaná szavát.

– Persze… a tökéletes lovag… Milyen nevetséges maga!

– Mindig ezt gondolta?

A férfi megtorpant.

– Tudja, hogy mit gondolok magáról, drágám. Egyszer megmondtam. Megpróbált becsapni engem. Megpróbált elpusztítani a szépségével, de nem akart semmit adni. Es a maga kedvéért mégis sokat kockáztattam – fantasztikus veszedelmeket vállaltam – mindent kockára tettem – hogy magam mellett tarthassam s láthassam, milyen áruló. De! – s keze oly durván tapadt a lány karjára, hogy Loretta csaknem felkiáltott – magam szabtam meg, hogy meddig tűröm árulását, s hogyan kell majd később vezekelnie érte.

Magához rántotta a lányt, s kurtán, hidegvérűen csapott le ajkára.

– Most – mondta aztán – nincs olyan helyzetben, hogy alkut kívánhasson.

Ismét a légvezeték fölé hajolt. A lány belekapaszkodott kezébe.

– Ha botrányt akar csinálni – mondta gőgösen, halk hangján – akkor levitetem.

– Nem teheti! – lihegte a lány. – Még nem kapott meg mindent, amit kíván. Ha megöli Simont, nem kapja meg soha.

– Magát megkaptam.

– Csak foglya vagyok. Azt tehet velem, amit akar. Erővel veheti el, amit kíván. Ha csak ennyit kíván…

– Elég lesz.

– De én adhatnék magának…

– Mit? – bámult Vogel Lorettára; hirtelen mozdulatlanság fogta el. Szeme kissé kancsalított; mintha fekete parázs izzott volna. – Mit? – ismételte.

Loretta nem tudott ránézni, különben bátorsága nem lett volna elég. Behunyta szemét.

– Ha elengedi Simont, önszántamból magánál maradok – az leszek magának, amit akar…

4.

Összesen negyven percig tartott, amíg felértek – majdnem annyi ideig, mint amennyit a hajóroncson töltöttek. Az Angyal nem érezte más rossz hatását a hosszú víz alatt töltött időnek, csak növekvő fáradságot, amely csaknem lenyűgöző lett az utolsó tíz percben, amikor a lépcső fölötti üvegkupolát áttörték. A lent felfedezett milliók felét odaadta volna egy cigarettáért, de még ez a vigasz is elérhetetlen volt.

Amikor visszalépett a páncélterem nyitott ajtajától, s bejelentette, hogy elvégezte munkáját, arra várt, hogy egyszerre minden érzésnek vége szakad, s eljön a halál. Elvégezte, amit Vogel kívánt tőle; ezenfelül csak veszedelmet jelenthet a bandita számára, amelyet mielőbb el kell hárítani, véglegesen, mielőtt további kárt okozhatna. Amikor még mindig késett a vég, azon töprengett, hogy vajon mi történhetett?

Nem tudta elhinni, hogy Vogel meggondolta magát… Igaz, hogy bizonyos gyakorlati nehézségeket látott saját maga meggyilkolásában, amelyek még Kurt Vogelt is megállíthatták; de azt nem tudta elképzelni, hogy Vogel stratégiai képességei ne találtak volna minden kérdésre választ…

De az életösztön olyan erős valami, hogy többet foglalkozott azzal: mire fordíthatja a kegyelemnek ezt a rövid idejét, mint magával az életben maradás csodájával. Ha karját megmozdította, nedves kényelmetlenséget érzett búváröltönyének ujjában, amelyet azonban sokszorosan kárpótolt az a kis acélszerszám, amely csuklójánál lapult – ez a szerszám nem volt birtokában, amikor a Falkenberg fedélzetét elhagyta, s többet érhet az ő számára, mint a Chalfont Castle minden aranya…

És most a vállán ismét valósággá vált a teher, s a súlyos acélcipők fán siklottak végig. Amikor leemelték sisakját, nagyot lélegzett. Vogel állt előtte.

– Talán igaza volt, amikor néhai munkatársamat műkedvelőnek nevezte – jegyezte meg udvariasan. – Az ön rendkívüli képességeihez képest, attól félek, nem volt olyan ügyes, mint valaha hittem.

– Aligha igazságos bárkit is hozzám hasonlítani – mormolta az Angyal szerényen. – És most, a bók után, mi következik, Madárka?

– Lemegy a kabinjába, amíg én eldöntöm, hogy mi történjék önnel.

Gúnyos meghajlással köszönt el az Angyaltól, s odament, hogy további utasításokat adjon a két tartalék-búvárnak, akiknek éppen a hordszíját feszítették meg. Amikor Simon kicsúszott a nehézkes zsákvászon és gumi-ruhából, sikerült a kis szerszámot kabátujjából kezébe csúsztatni, s miközben a vastag gyapjúpulóvert és nadrágot lefejtették róla, amellyel a víz hidegsége ellen védekezett, észrevétlenül belső zsebébe csúsztatta…

Gyűrött cigarettacsomagból választott ki egyet magának, s miközben Lorettától várt valami jeladást, rágyújtott… Már az is, hogy láthatta és tehetetlen némasággal kívánhatta a lányt, része volt az élethez való visszatérés legcsodálatosabb mámorának; az érzéki örömnek, amelyben benne volt a tenger illata, a nap vörös nyugvása; de a lány csak egy pillanatig nézett rá, aztán elfordult.

Amikor levitték a fedélzetről, Loretta nem nézett oda. Most Arnheim zsíros hangját hallotta.

– Mennyi ideig tart még ez?

– Nem tudom – felelt Vogel. – Alighanem ismét le kell majd küldenünk Ivalovot valakivel, ha Orbel és Calvieri kifáradtak. Sötét lesz, mire St. Martinba érünk.

– Várnak?

– Majd értesítem őket. Kérlek, figyelj a telefonra…

Loretta a korlátra könyökölt, és állát kezére támasztotta. Érzéketlenül hallotta mindezt, a tengert nézte, és nem látott semmit. Hirtelen megborzongott, és fölegyenesedett, kirázta a haját az arcából. Arca élettelen nyugalom sápadtságát hordozta.

– Fáradt? – kérdezte Vogel, aki zsebre dugott kézzel állt mellette.

– Ó, nem… – csóválta fejét a lány – Csak… kissé unalmas várni, ugye? Magát érdekli ez a munka, de… bár sietnének. Órák óta vagyunk itt…

Céltalanul beszélt, a szó kedvéért, minden segítség kedvéért, amely bátorságát visszaadja.

– Szeretne inni valamit?

– Igen.

– Jöjjön – érintette meg a férfi Loretta karját. Bevezette a kormányházikóba s csöngetett. Amikor a nesztelen steward belépett, megkérdezte: – Highballt? Azt hiszem, ilyenkor ez a szokás.

A lány bólintott, és Vogel csak egy pillantással adta meg az utasítást. Loretta nagyot szippantott a cigarettájából, amelyre az imént rágyújtott, és elborzadás nélkül állt a férfi előtt, fejét fehér, élettelen büszkeségben emelte magasra.

Hát már itt az a perc?… Végre is: mit számít ez a testi áldozat, ez a rövid ideig tartó megalázás? A lélek úgyis tiszta marad, bármi történjék a testtel… Mennyi túlzott ostobaságot beszélnek erről a durva, de jelentéktelen részletről…

– Bocsásson meg egy pillanatra…

Vogel vagy észrevett valamit, vagy érzéketlen az ő érzéseivel szemben. Lorettának is jutott egy kis kegyelmi idő. Fölemelte a poharat, amelyet a steward melléje tett a kis asztalra, s megízlelte; miután kortyintott belőle, arra gondolt, hogy talán kábítószer van benne, s csaknem letette. De aztán… mit számít?

Vogel a könyvszekrény mellé széket helyezett, s leült eléje. A felső polcok ajtó módjára szétnyíltak, s mögöttük közepes erejű rádióállomás kapcsolótáblája volt. Vogel fejhallgatót kapcsolt fülére, s hosszú, fehér ujjai finoman suhantak végig a kapcsológombokon – gyors, gyakorlott mozdulattal hangolta be állomását… És most a lány tisztább, élesebb, szaggatott kopogást hallott. Vogel megtalálta az ellenállomást, és üzenetet küldött…

Mint Ingerbeckék minden alkalmazottja, Loretta is megtanulta a Morze ábécét; minden nehézség nélkül tudta követni a pontok és vonások jel beszédét, mintha csak Vogel szavait hallotta volna… ösztönösen meg is tette.

Pont-pont-vonás-pont… pont-pont-vonás… vonás-pont-vonás-pont… Nem a cherbourg-i állomás hívójele ez? Most saját hívójelét adja. Aztán a sürgönyt: „Baudier, Herqueville… Ma este fél tíz felé érkezünk. Készíts világítójelzést…“

A nevek semmit sem jelentettek a lánynak; az üzenet lényegtelen volt – Vogelnek kellett, hogy valahol főhadiszállása legyen, ahová ilyenkor tart. De a rádió… Nemcsak a főhadiszállás hasonló állomásával van összeköttetésben – nyíltan felveheti a kapcsolatot Cherbourg-al s ezért valószínűleg minden más rádiófelvevő állomással is, amelyet el tud érni… Az üzenetet, úgylátszik, minden további nélkül fölvették. Loretta egy pillanatra majdnem páni félelmet érzett, amikor emlékezetébe próbálta idézni Vogel állomásának hívójelét, de nem volt oka a félelemre… Ha csak öt percig ülhetne egyedül abban a székben, ahol most Vogel ül…

A férfi levetette a fejhallgatót, középre húzta a főkapcsolót, eloltotta a villanyt, amely a rádiót megvilágította, s becsukta a könyvszekrény ajtaját.

– Nem tudtam, hogy ilyen jól fel vannak szerelve – mondta a lány, s imádkozott, hogy a bandita ne vegye észre lélegzetének szabálytalanságát.

– Néha hasznos – vont vállat a férfi. – Most küldtem éppen üzenetet, hogy nemsokára elindulunk.

– Hová?

– Herqueville-be… a Cap de la Hauge alatt, az Anse de Vauville északi végén van. Nem valami divatos hely, de én éppen ezért alkalmasnak találtam. Kastélyom van ott, ahol oly kényelmesen lehet ahogy akar – holnapután. Vagy ha akarja, elmehetünk kisebb hajóútra. Teljesen rendelkezésére fogok állni.

– Ott fogja partra tenni az Angyalt?

– Talán. De ez időbe telik. Meg kell értenie – védekeznem kell.

– Ha szavát adja magának…

– Hát persze, úri becsületszavát… – mosolygott Vogel gúnyosan. – De nem szabad másik erényét sem elfelejtenie: a lovagiasságot… Nem szívesen hagyja el magát…

Loretta letette poharát. Az idegkimerültségnek olyan fokára jutott el, ahol gondolatai mintha a láz zűrzavara és az összeroppanás tompa kábultsága között hánykolódtak volna. Végigsimított homlokán, hátratolta haját és bizonytalanul mondta:

– De neki nem szabad megtudnia…

– Természetesen. Nem próbálnám kibékíteni alkunkkal. De tudni akarja majd, hogy maga miért marad velünk, s valamiképpen ki kell elégítenünk. Amellett túlságosan nagy a kockázat…

Loretta az ablak felé fordította arcát, hogy ne kelljen a férfi sima, pöffeszkedő arcát nézni. Rádió. Peter Quentin. Roger Conway. Orace. Steve Murdoch. A Kalóz. St. Peter Port. Royal Hotel… és Vogel nyugodt leereszkedéssel még mindig beszélt.

– Megérti, hogy ilyen rakománnyal, amilyen most van a hajón, nem járkálhatok. És már voltak hasonló rakományok. A bankokat nem vehetem igénybe; időbe tart, amíg pénzre válthatom az ilyesmit. Ezért külön bankom van. A tenger fenekén, Herqueville közelében, harminc láb mélységben, ahol senki sem találhatná meg, aki nem tudja pontosan, ahol senki sem érheti el, ha nincs speciális felszerelése, amilyennel a közönséges tolvajok sohasem rendelkezhetnek. Olyan arany és drágakő kincsestáram van ott, amilyenről sohasem álmodott. Ha a mai zsákmányt is elhelyezem ott, csaknem tizenkét millió érték lesz; s azt fogom gondolni, hogy talán ideje olyan helyre vinni, ahol élvezhetem. Maga megoszthatja velem – nincs semmi a világon, amit meg nem kaphat. Ma horgonyt vetünk éjszaka fölötte, s a Chalfont Castle aranyát ugyanoda eresztem le. Azt hiszem, hogy ez talán elég lesz. Odamehet velem, ahová akar, és királynők fogják irigyelni. De gondoskodnom kell róla, hogy Templar ne veszélyeztethesse ezt a kincset…

Oldalvást nézett a lányra; s Loretta szörnyű kétségbeeséssel tudta, hogy Vogel minden kifogása hazugság… Csak egyetlen módon szűnhet meg az Angyal veszedelme Vogel felfogása szerint, s Vogel elkerülhetetlenül ezt a módot választja a végén…

– Igen, belátom – mondta a lány, aki már fáradt volt a vitához.

– Nem fogja megbánni…

Közeledett hozzá. Fölemelte magához a lányt, és Loretta félig behunyta szemét. Mi haszna az ellenkezésnek? Ajka már közel volt a férfi szájához: fekete, tompa szeme a lány szemébe fúródott… S valami, mintha megtorpant volna Loretta agyában – talán a láz szorítása – s agya egy pillanatra tiszta lett, mint a hegyi patak. Aztán feje hátraesett, s elernyedt a férfi karjában…

Vogel egy másodpercig tartotta, aztán letette egy székre. Éhes diadallal bámult a lányra, aztán csengetett a stewardnak.

– Nyolckor vacsorázunk – mondta. – Füstölt lazac lesz, langoustine Grand Duc, Supréme de volaille Bergerette, fraises Mimosa.

– Igenis, uram.

– És ezerkilencszázhatos Chateau Lafitte-ből bontasson.

Elküldte a stewardot. Amikor kifelé indult a fedélzetre, megállt Loretta széke mellett, és megsimogatta a lány arcát…

Simon Templar a hosszú késő délutánon át hallgatta a felhúzó gép zúgását, a lábak dobogását feje fölött a fedélzeten, rekedtes hangok mormolását, a hihetetlen zsákmány felszállításának neszét; s Peterre, Rogerre, Orace-ra, a Kalózra, St. Peter Portra, és Lorettára gondolt… elsősorban Lorettára. Majdnem nyolc óra volt, amikor végre csend lett, s a motorok halk zúgása megindult lába alatt. Egy matróz, akit két revolverrel felfegyverzett kollégája kísért, ennivalót, s egy pohár bort hozott; félórával később ugyanez a társaság megjelent, és szótlanul elvitte a tálcát. Simon majd egy órán át felhúzott térddel ült az ágyon, dohányzott és gondolkozott, míg az árnyékok egyre mélyebbek lettek a fülkében. Csak akkor merte elővenni a szerszámot, amelyet a jószerencse kezébe juttatott, mialatt a tenger zöld mélységében kinyitotta a Chalfont Castle páncéltermét.

NYOLCADIK FEJEZET

melyben Simon Templar kését használja, és Kurt Vogel alászáll kincséhez.

1.

A zár öt perc után megadta magát az Angyal nesztelen és tudományos támadásának. Egészen rendes, megbízható zár volt az átlagos követelmények szerint, amely rendes körülmények között kitűnően megfelelt volna, de az olyan szakértő kéznek, mint Simon Templaré, nem tudott ellenállni.

Simon úgy érezte, hogy a kis, csillogó szerszám jóval több, mint ravaszul kiformált fémdarab. Azzal, hogy Vogel leküldte a páncéltermet kinyitni, módot adott a szerszám kiválasztására és búvárruhájának gumiszalagja alá csúsztatására; amikor megengedte, hogy élve térjen vissza, Vogel módot adott rá, hogy használja; amikor módot adott rá, hogy használja, Vogel megszegte az őserdő első szabályát, amelyben mindketten éltek – hogy az egyetlen ellenség, amelytől nem kell félni, a halott ellenség… De Simon két órája próbálta megállapítani, hogy mi lehetett mindennek az oka, s még most is csak olyan fantasztikus elmélethez jutott, amelyet rettegett elfogadni…

Komor és szörnyű ujjongás hangulata fogta el, amikor megragadta a kilincset, s az lassan, nesztelenül kinyílt. Egy órán belül, ameddig csak szabadon tud maradni, Kurt Vogellel folytatott párbajának el kell dőlnie, így vagy úgy, s minden kérdést tisztáznia kell. Olyan hátránnyal indul a harcba, hogy ajka kemény, dacos vonallá keskenyedett, de ugyanakkor vakmerő nevetés csillant szemében, ami tízszer ekkora hátránnyal is szembeszállt volna.

A kilincset nem tudta tovább nyomni; lassan maga felé húzta az ajtót. Szemközt más ajtók voltak; valamennyi csukva… Semmi nesz. S a következő másodpercben az Angyal csendesen becsukta börtönének ajtaját maga mögött, s a hátsólépcsőn felsuhant a fedélzetre.

Feje fölött az ég már sötétedett, s az első halvány csillagok ragyogtak fel; a nyugati horizont táján, ahol az ég szürkesége észrevétlenül olvadt bele a tenger szürkeségébe, a csillagok jobban fénylettek, s köztük látta valami kis hajó árbóclámpáit, amely sok mérföldre mögöttük délnyugatról közeledett.

Ott állt egy kis ideig a kormányházikó árnyékában, és figyelt. Fölötte a horog hosszú árboca nyúlt ki, a végén az ollószerű készülék lazán lógott; körülötte a Chalfont Castle nedves aranyládái. A kikötőoldalra eső fedélzet kihalt volt; de a légszivattyú és a telefonkészülék még mindig ott álltak, s látta, hogy a négy búvárruha ki van terítve, közelükben ott a négy sisak is, mintha lefejezett viaszbábok lennének… Eszébe jutott az előző alkalom, amikor végigosont a hajón. Felkapaszkodott félmillió font kényelmesen elrendezett lépcsőjén a kormányházikó tetejére, s négykézláb haladt előre…

Közvetlenül előtte a francia part szétszórt fényei emelkedtek ki a sötétségből, a megfakult ezüst keskeny csíkja alatt, amely a nappali fény utolsó maradéka volt. A kormányoldalon két pislogó fényt vett észre, egyik vöröset, a másik vörös-fehéret jelzett, talán a Port de Díélette-hez tartozhatnak…

– Még egy kis kávét, Loretta?

Vogel sima, tompa hangja hirtelen feléje szűrődött az egyik nyitott ablakon át; az Angyal nagyot lélegzett, lehajtotta fejét, s bepislantott.

Mind ott voltak – Vogel, Arnheim, Loretta. A lány hátul mélyen kivágott fehér atlaszruhája csodálatosan kiemelte karjának és vállának aranyló gömbölyűségét, s tökéletes vonalban tapadt csípőjének karcsú, szoborszerű ívéhez; mellette Otto Arnheim, akinek széles, fehér ingmelle kidudorodott, mintha valami undorító, felduzzadt béka hasa lenne. Kurt Vogel kékbársony kabátot viselt. A kormányos mozdulatlanul állt a kormánykeréknél, csak keze rezzent meg néha; mintha némán várakozó inas lenne.

Simon ismét hátára gurult, fél füllel hallgatta a nevetségesen köznapi társalgás akadozó mormolását, és azon töprengett, hogy mi a tennivaló. Vogelnek alighanem a tenger közelében van háza; talán ott rakja le a legújabb zsákmányt még az éjszaka, vagy esetleg reggelig vár. Ha azt akarná megpróbálni, hogy berobbanjon a kormányházikóba, és zaj, feltűnés nélkül elfogja a bandavezéreket, hamarosan vége lenne a mulatságnak; a legénységet sem teheti egyenként harcképtelenné, anélkül, hogy odabent Arnheim vagy Vogel meg ne halljon valamit. Várnia kell…

– Itt a fényjelzés, uram…

Új hang szakította meg töprengését; ez csak a kormányos lehet. A parti fények most már nagyon közel voltak; s látta, hogy előttük a parton két új fény jelent meg, vörös és nagyon élénk lángok… Vogel parti cinkosainak jelzései.

– Rendben van – felelt Vogel, s aztán Lorettához fordult: – Megbocsájt, ha most leküldöm, drágám? Attól félek, hogy esetleg eszébe jut kiúszni a partra, és amikor legutóbb megtette, sok munkánk volt, amíg megtaláltuk.

– Nem az Angyallal?

Hangjában hirtelen a félelem könyörgése remegett, amelyet az Angyal még sose hallott, és Simon ismét ledugta fejét, hogy lássa a lányt, amikor Vogel felelt:

– Persze, ez túlságosan kellemetlen lenne. Tegyük föl, hogy saját kabinjába megy? Gondoskodom róla, hogy csak addig legyen bezárva, amíg elkerülhetetlenül szükséges.

A lány szótlanul bólintott, s elhaladt a steward mellett, aki megjelent az ajtóban. És Simon gondolatban megint ott állt a Chalfont Castle nyitott páncélterme előtt, a tenger mélyén, s azon csodálkozott, hogy a halál, amelyet vár, miért nem jön már; s mindazok a kérdések, amelyek azóta izzottak agyában, most válaszra találtak. Mindent tudott; és csaknem összeroppant. Kimondhatatlan alázat és büszkeség nehezedett rá.

De aztán… Hiszen nem is sejtette, hol van Loretta fülkéje, s mialatt keresi, könnyen benyithat egy olyan fülkébe, amelyben a legénység valamelyik tagja van – még ha steward vagy matróz nem is csípi el, mialatt lent sompolyog… Valahogy meg kell találnia az erőt a várakozáshoz, bár izmai sajogtak a szörnyű fegyelemtől…

– Ma szállítod le az aranyat? – kérdezte Arnheim zsíros torokhangja.

– Igen – biztonságosabb lesz – jött a válasz, amelyre Simon lélegzet fojtva várt. – Az ördög tudja, milyen információt adott ez a Templar a barátainak. Veszedelmesebb, mint a világ minden detektívügynöksége, és végzetes lenne lebecsülni. Szerencsére hosszú időn át nem lesz szükségünk semmire… Kár lesz elsüllyeszteni a Falkenberget, de azt hiszem, okos lenne. Könnyen felszerelhetünk egy tehergőzöst az arany kiemelésére… S ami az értékesítését illeti, kedves Ottóm, ez a te dolgod lesz.

– A végleges megállapodást akkor csináltam meg, mielőtt Dinardot elhagytuk volna.

– Akkor kevés okunk van az aggodalomra.

Vogel hangja más irányból jött; és az Angyal újra óvatosan lepislantott. Vogel a kormánykeréknél állt; most előretolta az állj-emeltyűt, s a motorok zúgása elhalkult.

A hajó fölött sötéten emelkedtek a gránitsziklák, s látta a tajték fehér vonalát, ahol a tengerrel találkoztak. A sziklák és a hajó között fény táncolt a vízen.

Most váratlanul reflektor gyulladt. Amikor végigsiklott a sötét vízen, a táncoló fény, amelyet az előbb megfigyelt, lámpásnak bizonyult, amely csónak orrán állt. A csónakban magányos ember hajolt ki, és bója felé nyúlt. Most megálltak a motorok, és a reflektor ismét kialudt.

– Ah, mon cher Baudier! – köszöntötte Vogel látogatóját, aki megjelent a kormányházikó küszöbén. – Hogy vagy? Gyere beljebb… – A kormányoshoz fordult: – Mondd meg Ivalovnak, készüljön fel, hogy negyedóra múlva leszállunk. És Calvieri készítsen egy búvárruhát az én számomra. Pár perc múlva jövök…

– Azonnal…

A kormányos előre indult, Vogel csatlakozott Baudierhez és Arnheimhez a kormányházikóban. És az Angyal fölemelkedett lábujj és ujjhegyére s mint valami nagy, kísérteties rák, a kormányos után vetette magát…

Az Angyal maga sem tudta pontosan, mit csinál. A leghalványabb sejtelme sem volt arról, hogy az első mozgás és a végső eredmény között hogyan tölti ki a részleteket… Az ihlet ellenállhatatlan áradata mindezeket a jelentéktelen apróságokat elborította, felrúgta a logikát és az összefüggő tervezést…

Mielőtt a kormányos kiáltása hallhatóvá lett volna, az Angyal acélujjainak könyörtelen szorítása visszafojtotta torkába, s mielőtt letéphette volna ujjait, az Angyal egész testsúlya nesztelenül vállára nehezedett s lenyomta a fedélzetre. Kés villant.

– Ha megmukkansz, levágom a fejedet – suttogta az Angyal.

A kormányos mozdulatlanul feküdt; Simon lassan elengedte torkát és kiszabadult kezével előhúzta a férfi farzsebéből a revolvert.

– Állj fel – mondta. A tengerész lassan felemelkedett, a revolver csöve mellcsontját érintette, a kés még mindig ott táncolt szeme előtt. – Szeretnél szépen megöregedni, Fritz? – kérdezte az Angyal szelíden. – A kormányos némán bólintott. – Akkor jobb lesz, ha gondosan figyelsz rám – folytatta Simon halkan. – Nem adod át az egész üzenetet Ivalovnak. Engem is magaddal viszel, s azt mondod neki; Vogel azt üzeni, hogy nekem kell lemerülni. Ez minden. Ezt a revolvert nem látod többé, mert a zsebemben lesz; de elég közel lesz hozzád, hogy eltaláljon. S ha a legkisebb kísérletet teszed, hogy elárulj engem, vagy egy szót is szólj ezeken kívül, átlövöm a hasadat. Érted vagy még egyszer elmondjam?

2.

Amikor tovább indultak, Simon kibővítette utasításait. Közben tovább tervezgetett. Persze, őrültség. De ez kell…

Ihletét az aranyládák indították útnak, amelyeket a hátsófedélzeten látott; a horog, amelyet még nem szereltek le, szintén segített. És most, amikor hallotta, hogy Vogel újabb merülésről beszél, és maga akarja elkísérni Ivalovot, a teljes és tagadhatatlan magyarázat, mint felrobbanó bomba csapott agyába. Az Angyal most már tudta, hol van Vogel kincsesháza. Hol is lehetett volna másutt?

És az Angyal lemegy a tenger mélységébe, hogy megtalálja. És odalent, a végső alvilág súlyos csendjében, ahol más nem avatkozhat bele, végigharcolják párbajukat.

Amikor az alsó fedélzetre értek, Simon megállította a kormányost.

– Fogd meg a karomat – mondta. A tengerész ránézett, és engedelmeskedett. – S ne felejtsd el – tette hozzá az Angyal – ha csak gyanítani kezdenek valamit, nem éled meg, amíg valamire elszánják magukat. Indulj.

Tovább indultak. Nem messze az egyik kabin ajtaja nyílt előttük. Ivalov, és a két ember, akik az Angyalt búvárruhába öltöztették, ott voltak, és fanyar érdeklődéssel néztek föl.

Simon mutatóujja megérintette a ravaszt, és testének minden izma szörnyű feszültséget érzett. Mintha a másodperc, amely a kormányos megszólalásáig telt el, örökkévalóságokon húzódott volna át.

– A főnök azt mondja, hogy Templarnak megint le kell merülnie…

Az Angyal a megkönnyebbülés páráján át hallotta a szavakat; ez a pára betöltötte a kabint. A kormányos hangja jóformán normális volt – legalább is nem remegett eléggé ahhoz, hogy megijessze hallgatóit, akiknek nem volt oka a gyanakvásra.

A két segédbúvár kérdés nélkül felállt, és kiment a folyosóra, amikor a kormányos befejezte a parancsadást.

– Azt mondja, hogy te, Calvieri, készíts számára búvárruhát. Maga is lemegy. Pár perc múlva indulni akar – sietnetek kell.

– Oké.

A két segédbúvár és Ivalov követte őket, amikor a kormányos megállította.

– Te maradj itt. Azonnal öltözz át a kimenős ruhádba, s aztán maradj itt, és gondoskodj róla, hogy senki se jöjjön fel a fedélzetre. Azt mondja, csak a gépész és a helyettese jöhet ki a fedélzetre, amíg ez a munka be nincs fejezve. Akkor aztán partra mégy vele.

– Bozse moj – morgott a másik. – Mi ez?

– Honnan tudjam? – vont vállat a kormányos. – Ez a parancs.

Ivalov morgott és visszafordult, kinyitotta övét; és a kormányos becsukta az ajtót.

A színpad el volt készítve, minden rendben… A fedélzeten sok minden történhet, mialatt Vogel parancsa lent tartja a legénységet oly biztonságban, mintha bezárták volna őket. – Simon nem kételkedett benne, hogy a Vogelhez hasonló ember alaposan megérttette alantasaival az engedetlenség kellemetlen követelményeit… Csak azt remélte, hogy Kurt Vogel, a hadvezetés fagyos mestere maga is értékelni fogja a terv nagyszerűségét, ha sor kerül rá…

Most már csak maga a kormányos maradt, aki a jó munkát mind elronthatja azzal a szónoklatával, amelyet kétségtelenül megtart, ha alkalom kínálkozik rá… Simon megállította az embert a kabinnal szemközt, ahol ő volt bezárva, és barátságosan vigyorgott rá.

Aztán szörnyű erővel állon vágta. Az éles, kurta csattanáson kívül, amikor az ököl a csontot érte, semmi sem hallatszott, s a kormányos feje hátracsuklott, mintha gyorsvonatba ütközött volna. Az Angyal elkapta esésközben a jóembert, bent a fülkében a földre fektette, és nesztelenül becsukta az ajtót.

Amikor felsietett a lépcsőn, Simon nyaka mögött sietve csomót kötött nyakkendőjével. Revolverét ráakasztotta, úgyhogy kulcs-csontjára lógott, ahol teljes búvárruhában is elérhette, amíg nem volt rajta a sisak.

Csak néhány másodperc telt el azóta, hogy Calvieri és társa felbotorkáltak a lépcsőn, most az Angyal követte őket; és a kormányosnak külön üzenete volt Ivalov számára.

Odafent a fedélzeten Simon leült az egyik székre, és kifűzte cipőjét. Amilyen gyorsan csak lehetett, anélkül, hogy kétségbeesett sietségnek látsszon, nadrágszárát betűrte zoknijába, felhúzta a vastag gyapjúnadrágot, és belecsúszott a gyapjú-pulóverbe. Calvieri puha szappant kent a csuklóira, Simon megragadta a búváröltöny ujját térde között és a vulkanizált gumikézelőn a gyakorlott professzionista ügyességével csúsztatta át a kezét…

Amikor aztán rákapcsolták a súlyos cipőket, a másik pedig a párnás gallért tette feje köré, cigarettát vett elő, s rágyújtott. Most az ólomnehezékeket csatolták rá. Közben Vogel közeledését figyelte; de Calvieri már befejezte munkáját, amikor lépéseket és hangokat hallott…

– Hát akkor… holnap.

– Holnap, uram…

Simon felállt. A veszély még nem múlt el…

Az Angyal nagy nehezen odament a korláthoz, és rátámaszkodott; cigarettázva figyelte a távolodó csónakot. Amikor délután leereszkedett, észrevette, hogy Vogel nem szerette, ha legénysége fölöslegesen beszél, s remélte, hogy ez a szabály még mindig érvényes. Különben is, őt már leküldték egyszer – miért beszéljenek arról a búvárok, hogy most ismét leküldik?

Végre meghallotta a légszivattyú lassú puffogását, s mögötte nehéz cipők dobogását. Amikor Calvieri megjelent mellette a sisakkal, lehajolt, hogy fejének megfordítása nélkül felvehesse, s mielőtt hátranézett volna, megvárta, hogy az elülső ablakot becsavarják…

Aztán, a kis, fényt visszaverő üveglap mögé biztonságba rejtve, visszafordult a létrához, s látta, hogy Vogel nehézkesen követi.

Háromszáz wattos vízalatti lámpa fénye gyulladt, s alámerültek ragyogásának középpontjában. A lámpát utánuk eresztették a vízbe; Ugyanakkor állt meg, amikor elérték a fenéket, s hat lábbal fölöttük lógott, szinte elszigetelte őket kis fénykörében. Több fényt adott a maga körülzárt terében, mint amennyi a Chalfont Castle mélyén volt, amikor pedig fent sütött a nap; s a víz olyan tiszta volt, mintha átlátszó hegyi patakban lettek volna. Az Angyal hínár szétszórt szövevényét látta, amelynek szárai egyenesen álltak vagy remegtek az észrevehetetlen áramlatokban; néhány kis, meglepett hal elrohant a fénykör alól, és tompa csodálkozással figyelte, hogy megzavarták álmát.

Vogel egy hatalmas, gömbölyű szikla felé tartott, amely homályosan látszott a fénykör szélén; Simon megigazította a levegőszabályozót, és utánagázolt. Úgy érezte, több percig tart, amíg a néhány lépést megteszi; s amikor közelebb jutott, észrevette, hogy Vogel integet, és vissza akarja parancsolni…

Az aggodalom hirtelen szorongásával jutott eszébe, hogy a lámpa, amelynek fényében mozognak, a hajón lévő embereknek mindent megmutathat, ami a tenger fenekén történik. De aztán arra gondolt, hogy a parányi hullámok és hullámfodrok, amelyek a felszínen szaladoznak, kivehetetlen formák zavaros kavargásába oldják fel a részleteket. Különben miért szállna le maga Vogel egyetlen bizalmas emberével, hogy megőrizze fantasztikus kincsesházának titkát?

Vogel felnézett, és Simon követte példáját. Látta, hogy a horog lassan leereszkedik a fölöttük lévő fény sátron át. Az Angyal segített Vogelnek megragadni a nagy rákolló-szerű szerkezetet, s rákapcsolni a sziklára, amelynél álltak.

– Kész! Föl! – csendült Vogel hangja.

Az acélkábelek megfeszültek, merevek és feszültek lettek, mint az acélrudak. A szikla fölfelé lendült, oldalt gurult…

– Állj!

A szikla még egyet gördült, aztán megállt; a kábel ismét laza lett. Az Angyal eleinte csak szabálytalan, tojásdad alakú fekete nyílást látott; de már tudta, hogy a szikla elmozdítása felnyitotta Kurt Vogel utolsó titkát, a legelképesztőbb Aladdin-barlangot, amelyet kalóz-ravaszság valaha kitalált…

3.

Vogel a nyílás széléhez gázolt; letérdelt és lábát a mélyedésbe lógatta; odalent, úgylátszik, létra volt a sziklához erősítve, mert a lába most megtalálta a létrafokokat, s lépésről-lépésre haladt lefelé. Simon hallotta parancsoló hangját:

– Maradj itt, és irányítsd le a ládákat.

Az Angyal tétovázott… Miután eddig sikerült eljutnia, minden önuralmát össze kellett szednie, hogy az utolsó lépést meg ne tegye…

De nem, várnia kell. Az iszapos, füstös sötétség kezdett szétoszlani lába alatt, s látta, hogy Vogel sisakja csillog alatta… Több ajtót már nem kell kinyitnia…

A horogszerkezet elengedte a sziklát és fölsiklott; most ismét leereszkedett, néhány aranyládát markolva acélfogai között.

– Lassan! – kiáltott az Angyal a telefonba, és nehézkesen lendült a ládák felé. Ugyancsak nehéz munka volt a nyílás felé tolni őket; a víz ellenállása egyre nőtt, s minden erejére szüksége volt. – Lassabban ereszteni! – A horog ismét leereszkedett, Simon nekifeszült – a Falkenberg nem volt pontosan fölöttük, s az az öt-hat láb, amelyen át a terhet tolni kezdte, száz lépésnek tűnt. Amikor a nyílás széléhez jutott, Vogel megállította. Simon csak nehezen nyerte vissza egyensúlyát. Észrevette, hogy finom pára vonta be sisakja üveglapjának belső felületét; baloldalán kinyitotta a levegőcsapot, egy korty vizet szívott be, s kifújta az üveg fölött, ahogy Ivalov tanította délután, s most már jobban látott.

A rákolló szétnyílt, amikor Vogel parancsot adott, s most ismét üresen siklott föl. Simon megpróbálta felbecsülni, hogy mennyi arany kerülhetett le a mélységbe eddig? Egymillió? Egészen más dolog könnyedén beszélni ilyen csillagászati számokról, s megint más kézzelfoghatóan látni őket, robotolni a hatalmas vagyon valóságos részei között, amilyent talán egy milliomos sem láthat… Bármilyen híres és sikeres volt az Angyal, bármilyen elképesztő fogások voltak mögötte, sohasem csinált olyasmit, ami ne törpült volna el emellett a ragyogó zsákmány mellett…

Körülbelül négy perc telt el a között, hogy a horog üresen eltűnt a fénykörből, s a között, hogy a második rakománnyal visszatért… Ideje készülődni…

Ismét küszködve kormányozta a rakományt a nyílás fölé. De ugyanakkor megragadta Vogel légvezetékét, s lehúzott pár lábnyit belőle azok kezéből, akik a fedélzeten tartották. Majd elővette éles, nehézpengéjű búvárkését az övén levő hüvelyből.

Yule professzorra gondolt, aki a halált várta a Hurd Deep szürkészöld mélységében, míg hangja félelem nélkül szólalt a hangszórón át… Önmagára gondolt, a Chalfont Castle páncélterme előtt. Lorettára gondolt, s arra az árra, amelyért elvégezte Vogel munkáját – most már tudta, hogy a lány másként akarta ezt az árat megfizetni… Simon minden kalózkodása ellenére a maga módján igazságos volt; s úgy érezte, hogy ez igazságos.

Kezdte átvágni Vogel légvezetékének szálait. Négypercenként el kellett tennie kését, hogy lesegítse az újabb rakományt; de közben folytatta a munkát. Átvágta Vogel légvezetékét, amíg csak a telefondrótok maradtak érintetlenek. Aztán átvágta a saját vezetékét is, míg csak ugyanazzal a vékony szállal függtek össze. Amikor befejezte, bármelyik vonalat át lehetett teljesen vágni egyetlen késsuhintással.

Összesen hat rakomány jött le, és az Angyal idegei végsőkig feszültek, mialatt a két utolsó rakományt várta… Ha a kormányos túlságosan hamar tér magához eszméletlenségéből… Simon ökle még mindig sajgott, csuklója fájt; biztos volt benne, hogy soha életében nem sújtott még le ilyen erővel… Vajon miféle alkut köthetne, ha végsőkre kerül a sor… amikor Vogel idelent ki van szolgáltatva neki…

– Ennyi az egész.

Ez Arnheim hangja lehetett. Simon látta, hogy az üres horog utoljára emelkedik ki a mélységből. Az arany mind odalent van már, s most csak a leszámolás van hátra…

Az Angyal vére olyan hűvös volt, mint a folyékony jégfolyó, amikor késének élére csavarta Vogel telefondrótját, s egyetlen erős rántással átvágta.

Nyugodtan és gondosan dereka köré csavarta Vogel légvezetékét és megkötötte. Aztán Vogel hangjának pontos utánzatával beleszólt a telefonba;

– Várjatok egy pillanatig…

Saját légvezetékének néhány méternyi részét lehúzta, s egy gránit-szikla köré csavarta a bevágás fölött, úgyhogy akkor is oda lesz horgonyozva, miután a telefondrótot elszakította. És most Vogel sisakjának teteje felbukkant a mélységből.

Simon letérdelt, s nagy, laza követ keresett, amely kétszer akkora volt, mint az ökle. Fölemelte.

– Nem – utánozta tovább Vogel hangját. – Te maradj itt. Valami más munkám van számodra. Néhány perc múlva ismét lejövök…

Vogel türelmetlenül intett az Angyalnak, hogy adjon helyet. Simon nem mozdult… Vogel feje a fény felé fordult, és valamit mondott, amit nem hallhatott senki…

Talán az indította meg az első vad és kísérteti kétséget Vogel agyában, hogy nem kapott választ, bármit is mondott… Bármi is lehetett, megállt, és sisakját lassan közelítette Simonéhoz, amíg alig hat hüvelyk választotta el őket.

Az Angyal sohasem gondolt arra, hogy ettől az utolsó felismeréstől megkímélje ellenfelét. A fentről sugárzó fény Vogel felfelé fordított üvegablakáról rávetődött arcára, s pontosan kiemelte vonásait.

És Vogel felismerte. Most történt először, hogy a sima viaszálarc lefoszlott arcáról, s csak a farkas vicsorítása maradt rajta. Aztán beszélni kezdett… Amíg rá nem jött, hogy nem volt válasz, és nem engedelmeskedett neki senki; egyik keze tapogatózni kezdett, s megtalálta átvágott légvezetékének szabadon lengő részét.

Tudnia kellett, hogy a halál, amelyre másokat ítélt, most őt is utolérte… de sohasem fogja megtudni, hogy erre miként került sor. Eddig mindenben ő győzött; s az utolsó merülés csak a befejezett történet sokszor megismételt epilógusának készült. És az Angyal mégis itt volt, összeszorított szájjal és acélkék szemmel mosolygott rá… Ivalov helyett. A legénység odafönt egy szó nélkül öltöztette fel és küldte le. Az Angyal saját fegyverét fordította ellene…

Vogel harcolni kezdett… Ujja rászorult az Angyal vállára; Simon megragadta csuklóját, és eltaszította. A követ, amelyet kezében tartott, szörnyű erővel csapta le Vogel jobbkezére, amely a sziklába kapaszkodott…

S amikor a nyomorékká zúzott kéz elengedte a sziklát, Simon egy suhintással átvágta Vogel légvezetékét és eltolta…

Vogel lezuhant a mélységbe, és saját kincseskamrájának sötétsége becsukódott csillogó sisakja fölött…

Az Angyal nehézkesen feltápászkodott.

– Otto – mondta kurtán, még mindig utánozva Vogel hangját; és Arnheim felelt:

– Igen?

– Húzzatok fel egyedül.

Vogel légvezetéke, amelyet dereka köré csavart, megfeszült testén. S rögtön átvágta a telefonvezetéket, amely utolsó kapcsolata volt saját légvezetékével.

Alatta a kivilágított tengerfenék köre kicsinyedni kezdett. Mintha Vogel sisakját is látta volna, de nagyon messze volt. Egyedül siklott fölfelé, a sötétedő árnyékokon és a némaságon keresztül.

4.

Az ilyen kis mélységnél nem volt szükség fokozatos nyomáscsökkentésre. Teste hirtelen felszabadult, csak a nehezékek súlyát érezte vállán.

Valaki felsegítette a fedélzetre, kopogtattak sisakján, s a székhez vezették, amelyet mögéje helyeztek. Amikor leemelték sisakját, ismét érezte a természetes levegő édes frissességét.

Lehajtotta fejét, hogy a sisakot lecsatolhassák, ugyanakkor kését kiemelte hüvelyéből balkezébe. Megtalálta revolverét; a kés felvillant, amikor átvágta a nyakkendőt, amelyre ráerősítette. Aztán megfordult.

– Azt hiszem, ez a komédia vége, fiúk – mondta csöndesen.

Hangjának csengésére azok, akik nem néztek rá, megfordultak. A sisak tompa csattanással esett le… Arnheim felállt, és közeledni akart feléje, de most megtorpant. Hasa remegett.

– Kurt Vogel meghalt – szólt az Angyal. – Vagy legalábbis hamarosan halott lesz. Azt hiszem, ha a légvezetéket elvágták, öt percre elegendő levegő van egy búváröltönyben. Ez az én igazságszolgáltatásom… – Az Angyal egy pillanatra elhallgatott, és végignézett a többieken. – Ami benneteket illet – mondta –, néhányatok megússza majd szép, hosszú büntetéssel a börtönben – ha megélitek a tárgyalást. De ehhez az kell, hogy jó magasra emeljétek a kezeteket, s vigyázzatok nagyon, nehogy bosszantsatok, mert ha valamelyikőtök idegessé tesz…

Kezében megdörrent a revolver; és Otto Arnheim, akinek keze félúton volt zsebéhez, megtántorodott, mint a részeg. Ernyedten hullott a fedélzetre, végiggurult rajta, és dermedt szemmel bámult fel a pislogó csillagokra.

– …ez a revolver könnyen elsül – mondta az Angyal.

A legénység közül senki sem mozdult. És az Angyal mosolygott.

– Azt hiszem, egy időre eltávolítunk benneteket – mondta. – Calvieri, fogd meg azt a drótkötelet, és kötözd össze a játszótársaidat. Egy lépés távolságra, derekuknál fogva, s aztán csatlakozz a sorhoz. Ezek után mindnyájan lemegyünk, te mégy elől és én a végén; a csorda hátralévő részét is össze kell szednünk.

– Ez már megtörtént, öreg fiú – mormolta Roger Conway, és kilépett a fedélzetre, mindkét kezében egy-egy revolverrel. És Steve Murdoch követte.

KILENCEDIK FEJEZET

Finálé.

– Igazán roppant könnyű volt – mondta Roger Conway. – Amikor megkaptuk Loretta rádiógrammját, azonnal indultunk. Útközben majdnem többízben sziklára futottunk, de Orace kisegített. Körülbelül három órába került. A Falkenberg félúton haladt el mellettünk, valahol messze, s éppen hogy sikerült nyomon követnünk. Szerencsére sötétedett, így hát eloltottuk a lámpáinkat, s olyan közel siklottunk, amennyire csak mertünk. Talán negyedmérföldnyire horgonyoztunk le, s amint időt adtunk a Falkenbergnek, hogy elhelyezkedjék, beleültünk a csónakba, s áteveztünk kémszemlére. A fedélzeten úgy látszott, mindenki el van foglalva a búvármunkával, így hát a másik oldalon felkapaszkodtunk és lementünk a fülkébe. Összesen hét embert szedtünk össze, köztük egy fickót, akinek úgylátszik, eltört az állkapcsa. Még mindig szunnyadozik. A többinek betömtük a száját, megkötöztük, s otthagytuk. Ha szabad mondanom, elég alapos munkát végeztünk.

Simon Templar lekicsinylően nézett Rogerre és Peter Quentinre.

– Mindig remekül értettél a csatamező rendbehozatalához, miután a csapatok hazamentek – jegyezte meg. – És hol szedtétek fel az „amerikai tragédiát”?

– Ó, Steve-t? Akkor érkezett meg a Kalózra, amikor délután iddogáltunk Orace-szal – magyarázta Peter. – Valahogy izgatottnak látszott, mindenféle jelvényt mutogatott, hát magunkkal hoztuk. Nagyon fel volt dúlva, hogy Loretta is részt vett a sétahajózáson, biztosan a férje vagy mi. Te vagy a harmadik.

Steve Murdoch kabátzsebébe dugta öklét, és állát fölszegve meredt rájuk.

– Igen, itt vagyok – állapította meg harciasan. – S most itt is maradok. Talán hálával tartozom magának, Angyal, hogy segített tisztázni ezt a dolgot; s talán ez kiegyenlíti azt a két ökölcsapást, amit kaptam magától. De ez minden. Majd gondoskodom róla, hogy Ingerbeckék tudomást szerezzenek arról, amit tett, s valószínűleg felajánlják a jutalom egy részét. Ha megteszik, becsületesen jelentkezhet érte. De egyelőre magam vigyázok mindenre…

– Mennyi szerény kis ibolya van itt! – sóhajtott Simon. – Eszem ágában sem lenne, Steve, hogy a tapsvihart ellopjam tőled ragyogó munkád után. De mit akarsz csinálni?

– Megkérem, hogy valamelyikük menjen partra, és verje fel a csendőrséget. Ha sürgönyhivatalt találnak, egy-két kábelt is küldhetnek a nevemben. A csendőrök elcsíphetik ezt a Baudier-t, aztán leküldhetnek valakit ide őrségre. Ez reggelig elég, akkor majd megmozgatjuk felülről a dolgot. De amíg az az őrség ideér, magam ülök a búváröltönyök mellett, ha esetleg valamelyiküknek eszébe jutna lemenni, s megnézni, mit szedhet fel odalent. Azt hiszem, egy napra már eleget búvárkodott, Angyal, s amíg én élek, nem megy le itt megint. S ha azt hiszi, hogy megint elaltathat, mint az előbb, hadd mondjam meg, hogy előbb le kell lőnie, különben amint magamhoz térek, a világ minden rendőrségét magára uszítom. Érti ezt?

– Ó, értem, Steve – szólt az Angyal elgondolkozva. – S mondtam Lorettának, hogy a jutalék egy része is eléggé csábít. Bár valahogy nem esik jól becsületesen pénzt keresni. Olyan hidegzuhany a szép, lelkes lángolás után… De mindenesetre új élményt jelent; s úgy gondolom, magának is meg kell keresnie a kenyerét, akár nekem… No, nem rontjuk el a mulatságát. Peter, légy jó kisfiú, állj odébb, s tedd meg, amire Mister Murdoch kér.

– No jó – mondta Peter kétkedéssel hangjában.

– Roger, te társaságot szolgáltathatsz Steve-nek. Mulatozzatok azzal, hogy elmondjátok egymásnak, milyen okosak voltatok, de én inkább nem hallgatlak…

– Azt hiszi, hogy megint elcsavarhatja Loretta fejét – mordult föl Murdoch – hadd mondjam meg…

– Foglalja írásba, s adja fel reggel postán, drága öreg túzokom – szólt az Angyal barátságosan, és kinyitotta az ajtót. Murdoch hátra akart maradni, de Simon kitolta és becsukta mögöttük az ajtót.

Loretta csöndesen és mozdulatlanul ült a széken, ajka kissé kinyílt; szürke szemébe pillanatnyi pajzánság szökkent. Simon tudta, hogy végeredményben csak az a furcsa sóvárgás, amelyet a lány minden férfiben felkeltett, okozhatta Kurt Vogel első, és végzetes tévedését… Annyi minden volt a lányban, amire ő maga, az Angyal is vágyódott…

Együtt sétáltak egy kertben, s együtt beszéltek a halál kapujában… És most…

A lány hirtelen nevetéssel megragadta két kezét, és felsimult karjába.

– Szóval nem tetszik a szerződés? – mondta Loretta.

– Talán megszokja az ember.

– Te nem – csóválta fejét a lány…

– Ez a munka befejeződött – szólt az Angyal pillanatnyi gondolkozás után. – Steve Murdoch őrt áll a búvárruháknál, s megígérem, nem nyúlok hozzájuk. Előről kezdhetjük. Toljuk félre a „szerződést”.

– És aztán?

– A jövő? – szólt könnyedén Simon. – Még mindig meglesz az a szórakozásom, hogy a világ minden rendőre nyomomban van. Lopni és harcolni fogok, győzni és veszteni, tovább vágyódni annyi mindenre – hogy is mondtad? – amit nem kaphatok meg soha; az élet ellen fogok küzdeni. De élni fogok. Újabb bajba kerülök. Talán szerelmes is leszek ismét. Azzal végzem majd, hogy felakasztanak, vagy lelőnek, vagy hátbaszúrnak, vagy ilyesmi – ha nem találok még előbb biztos menedéket a börtönben. De ez az életem. Ha másként próbálnám élni, ketrecbe zárt sasnak érezném magam.

– De mi lesz holnap?

– Azt hiszem – nevetett Simon – Petert és Rogert le kell raknunk valahol. De a Kalóz még mindig bárhová elindulhat. Nem olyan fényűző, mint ez, de elég kényelmes. És körülbelül száz évvel ezelőtt éppen vakáción voltam…

Keze a lány vállára szorult; és Loretta felmosolygott rá.

– Mit tud némelyikünk a holnaputánról? – mondta a lány.

* * *

Majdnem egy órával később Simon feljött a fedélzetre, amikor féltucat izgatott csendőr kapaszkodott a hajóra. Simon Murdochra bízta a tárgyalást, s Petert és Rogert félrehúzta.

– Visszamegyünk a Kalózra – mondta.

– A hősnő nélkül? – tiltakozott Peter. – Hiszen csak most kezdtem vele megismerkedni.

– Holnap folytathatod az ismerkedést – mondta az Angyal. – Amíg vissza nem jutunk St. Peter Portba, s meg nem szabadultunk tőletek. Mozgás.

Beültek a csónakba; Simon lustán telepedett a csónak orrába, s barátaira bízta az evezést. Mögöttük elsiklottak a Falkenberg fényei, s az éjszaka hűvös csöndje befogadta őket. Az Angyal figyelte cigarettájának füstjét, amely szelíden lebegett a csillagfényben, és az emlékek ösvényein kalandozott… De mit tudhat ő, vagy bárki más a holnaputánról?

– No, most búcsút vehetünk a millióktól, amiket ígértél – jegyezte meg Roger komoran; és az Angyal szemében a régi kalóz-láng csillant föl, amikor felült.

– Hát ezt ki mondta? Drága Rogerem, még nem fekszünk le! Közelebb hozzuk a Kalózt, és kicsomagoljuk a szép új búváröltönyöket, amikkel dicsekedhetünk. S aztán valamelyik szalonhős úr lejön velem egy kis kincsvadászatra. Steve és csendőrjei akár egész éjszaka őrizhetik Vogel búvárruháit énmiattam. De sejtelmük sincs róla, hogy mennyi zsákmány van odalent elrejtve, s amiről nem tudnak, annak nem lelhetik hiányát. Még ma éjszaka biztosítjuk magunknak a jutalomdíj egy részét – nevetett az Angyal, és két barátja csodálattal, némán bólintott.

VÉGE

Table of Contents

ELŐSZÓ (1963)

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET