KIRÁLY ANIKÓ

STRAND, PAPUCS, SZERELEM

Szöveg © Király Anikó, 2018

Borító © Szabó Vince, 2018

Belső grafikák © Király Anikó, 2018

Kiadta a Menő Könyvek, amely a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója. Kiadónk az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2018

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.menokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

© Minden jog fenntartva.

Borító © Szabó Vince, 2018

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

ISBN 978 963 403 540 4

A regényben szereplő személyek és helyszínek teljes egészében a szerzői fantázia szülöttei. Bármely egyezés a valósággal a véletlen műve. Na jó, Balatonfüredet nem én találtam ki, de a Vadkacsa Kempinget és a Matróz kávézót ne keressétek! Ja, és Bogi sem én vagyok!

1. FEJEZET

Még júniushoz képest is meleg volt. A kereszteződésnél zöldre vártam, és megpróbáltam elterelni a gondolataimat arról, hogy reggel elfogyott a dezodorom. Azon agyaltam, mennyire lehetek büdös. Túlságosan nem, mert a mellettem várakozók nem fintorogtak, és nem is néztek rám furcsán. Bár, ha nem a közlekedési lámpákat fixírozták volna, könnyen észrevették volna, hogy olyan vagyok, mint azok a kis, poharakból kikanalazható pudingok. Az egyik felük barna, a másik hófehér.

Alig két napja leégett a vállam, amíg kis lakásunk teraszán böngésztem a netet, hátha találok valami olyan fürdőruhát, amiben nem úgy nézek ki, mint egy Michelin-baba. Ki akarja mutogatni méretes melleit, hullámzó hasát és combját?

Bikinit nem találtam, de iszonyatosan leégett a hátam, mert – én barom – elfelejtettem bekenni magam. Tehát a lábam szinte foszforeszkál buggyos rövidnadrágomban, a vállam pedig barnán izzad, rajta az emblematikus melltartócsíkokkal.

Majdnem farmert húztam, aztán úgy voltam vele, kit érdekel, mit gondolnak mások. Ez addig igaz is, amíg az ember a saját szobájában van. Ott valahogy nagyobb az önbizalmam. Ott még jól is néztem ki… Az Árkád mellett gyalogolva pedig elég volt egyetlen rosszul időzített pillantás a tükörképemre. Nem is értem, miért léptem ki lakásunk ajtaján, amikor egyértelműen hülyén néztem ki. Ráadásul harminchárom fok volt, én meg dezodor nélkül, és röhejesen összekunkorodott hajjal császkáltam. A lámpa zöldre váltott, én meg megpróbáltam kissé lemaradni a tömegtől, hátha mégis büdös vagyok.

Komótosan sétáltam végig a Schwarzenberg utcán. A döglesztő meleg miatt eléggé kihalt volt, de azért itt-ott akadt olyan őrült, aki délben kimerészkedett. Csak hogy még jobban érezzem magam, csupa olyan lányt láttam, akik egyenletesen barnán, magabiztosan lépkedtek, divatos ruháikban, vékonyka lábaikon. Fárasztó mindennap ráébredni arra, hogy nekem se vékonyka lábaim, se divatos ruháim nincsenek.

Ahogy elértem a színházhoz, kezdtek felbukkanni a turisták. Módszeresen kikerültem őket, hátha kérdezősködni akarnának. Anyukám, tekintettel arra, hogy turizmusban dolgozik, nem lenne rám büszke. Ignorálva gyomrom morgását és a McDonalds sárga emblémáját, szinte észrevétlenül surrantam be az Arany János utcába.

A Bogi Travel Győr legkisebb üzlete, édesanyám, Prágai Judit második legnagyobb büszkesége (az első én lennék, bár néha erős kételyeim akadtak ezzel kapcsolatban). Az irodának még kirakata sincs, csak egy öreg fapalettás ajtaja, mégis anyu fiatalkori álmának megnyilvánulása. Azt tervezte, hogy beutazza a világot. Az utazás elmaradt, de másokat attól még elrepíti álmaik földjére.

Anyu úgy tekintett a vállalkozására, mint második gyerekére, ami kissé zavaró volt, tekintettel arra, hogy azt is Boginak hívták.

Izzadt tenyérrel tártam ki a Bogi Travel ósdi ajtaját. Szabina, az üzlet mindenese azonnal lecsapott.

– Csukd be gyorsan, mert bejön a meleg!

– Megint elromlott a klíma? – dobtam le magam az első utamba kerülő székre.

– Még tavaly. Ilyenkor hálát adok az égnek, hogy nincs kirakatunk, bár így is elég nagy a forróság. Bárcsak bikinibe bújhatnék!

Kedveltem Szabinát, de ebben nem igazán értettem vele egyet. Nekem a bikini egy istencsapása volt, tekintettel arra, hogy az én esetemben mekkora lefedni való területről volt szó.

Felkaptam egy prospektust a pultról, és heves mozdulatokkal legyezni kezdtem az arcom, amikor kinyílt az üzlet hátsó ajtaja.

Meglehetősen csüggedt lány lépett ki rajta, nyomában anyuval. Nem sok jót olvastam ki arckifejezéséből. Hirtelen nem is értettem, hogy itt most állásinterjúk vagy vallatások folynak?!?

A csüggedt lány elköszönt, Szabina pedig illedelmes mosollyal viszonozta. Én túlságosan éhes voltam ahhoz, hogy tudomást vegyek róla.

– Gondolom, nincs új munkatárs – mondta Szabina.

Anyu pedig szomorúan megrázta fejét. Barna kontya ziláltan csapódott ide-oda.

– Az a szerencsétlen lány nem tudta, mi Belgium fővárosa. Anett legalább értett a földrajzhoz.

– Meg a lopáshoz – tettem hozzá. – Mindenesetre jó lenne már találni valakit, vagy fújhatod az idei idegenvezetős túrákat.

Anyu nem szólt semmit, ami fura volt, viszont felkapta táskáját, és átadta Szabinának az iroda kulcsait, meg a céges mobilját.

– Elmegyek Bogival ebédelni, addig rád bízhatom a helyet?

– Hívjam az első olasz körutasokat, hogy visszamondjuk a foglalást?

Anyu morcosan intett neki.

– Nem kell. Kitaláltam valamit, aminek Bogi nem fog örülni.

Ettől nagyon rossz érzésem támadt. Felvont szemöldökkel meredtem rá.

– Ugye nem valami olcsó nyári táborba küldesz?

Anyu kinyitotta az iroda ajtaját, és kilépett a napsütésbe.

– Jobb lesz, ha ebéd közben mondom el.

Mindannyian tudtuk, hogy a kaja a gyenge pontom, így semmi jóra nem számíthattam.

Anyu megkérdezte, kérek-e desszertet. Még volt képe megkérdezni! Természetes, hogy kértem. Mindig kértem. Úgyhogy, ha fagyikehellyel próbálta enyhíteni büntetésem és saját lelkiismeretét, nálam nem járt sikerrel.

Mert az, hogy apánál töltsek egy egész nyarat, felért egy igazi büntetéssel.

– Nem mehetnék inkább valami táborba?

– Amikor utoljára táborba mentél, utáltad. Különben is, sok fiatal szívesen menne egész nyárra a Balatonhoz. Ingyen.

– Igen, de nem apámhoz! Jézusom, ha mindenki tudná, hogy ő ott lakik, senki se menne oda nyaralni!

A cukrászda tulaja kedves mosollyal tett le elém egy hatalmas fagyikelyhet. Ha nem lettem volna annyira dühös, talán lezártam volna az egész desszerttémát egy kávészemmel, de nem!

– Miért nem küldöd Szabinát a túrákra? – húztam ki a feltornyozott fagyi tetejébe szúrt karamellás ostyát. Jókorát haraptam belőle, és be kellett látnom, okos húzás volt anyutól a desszert. A karamellás ostyától kicsit jobban éreztem magam.

– Szabina nem mehet el egész nyárra, neki ott a családja.

– Miért, neked nincs családod?

– Nem úgy értettem, Bogi. Persze hogy nekem is van családom. És apádat nem hagyhatod ki ebből. Ő is a családod.

A szüleim rettenetesen hasonlítanak egymásra. Ha valami kell nekik, akkor egy család vagyunk, de amúgy semmi közük egymáshoz. A csúnya válás ellenére meglepően jól játszmáztak, ha arról volt szó, hogy engem neveljenek.

– Egy nagyon olcsó tábor? – próbálkoztam még, de ő csak a fejét rázta. Úgy néz ki, mostanában ez a kedvenc válasza mindenre. – És ha mégis elmennék melózni? Nem vagyok már kisgyerek. Nem félek egyedül a lakásban.

– Ha dolgozni akarsz, biztos vagyok benne, hogy Balatonfüreden is találsz magadnak valami diákmunkát, de nem akarom, hogy egész nyáron magányosan ücsörögj a lakásban.

Egyáltalán nem akartam dolgozni. Nem mintha lusta lettem volna… Annyira. Az előző nyarak diákmunkái pedig nem voltak vészesek… Annyira. Leszámítva, amikor majdnem hőgutát kaptam dinnyeárulás közben, meg amikor egész nyáron tamponokat, betéteket, óvszereket, és egyéb olyan dolgokat, amiket nem nevezünk nevén, pakoltam ki egy áruház polcaira. Biztos vagyok benne, hogy mást is dobozoltam, de valamiért csak ezekre emlékeztem. Mondjuk, az hozzátett az egészhez, hogy az éppen aktuális szívrablóm, tulajdonképpen a kezemből vett ki három csomag óvszert. És nem, nem velem járt, még csak a nevemet sem tudta. Ennek következtében bennem nemcsak egy világ dőlt össze, hanem egy teljes galaxis lett porrá. Az örök lelki sérülés ellenére is hajlandó voltam azt a nyarat a nem annyira vészes csoportba tenni. Viszont két hónap Balatonfüreden, apám társaságában? Olyan kategória nem létezett! Mégis mit, vagy inkább kinek ártottam?

Bosszúsan túrtam fel a kelyhet, hátha a sok csokiszósz alatt válaszra lelek, de csak még több csokit találtam. Aztán felnéztem a rendíthetetlen Prágai Juditra, és már akkor tudtam.

Végem van. Eldöntötte helyettem.

– Beszéltél apuval? – kérdeztem, anyu arcára pedig szégyenteljes megkönnyebbülés ült ki.

– Nem vette fel.

– Jellemző – motyogtam. Nem mintha hetente szeretnék vele cseverészni a suliról, sőt, ami azt illeti, havonta is sok lenne, de néha jó lett volna tudni, hogy számíthatok rá.

– Majd meglepjük apádat. Sajnálom, hogy így alakult, de meg kell értened; nem bízhatom egy idegenre az iroda által szervezett utazások levezénylését. Legalább elszakadhatok picit a papírmunkától, ami felér egy hosszú szabadsággal.

– Apu biztos nem ilyen meglepetésre vágyik. Amúgy meg nem hiszem, hogy szabadságnak lehetne nevezni azt, hogy egy rakás turistát hajszolsz városokon keresztül.

– Tudom, de ez más! – Ahogy ezt kimondta, arca felvirágzott, szeme izgatottan csillogott. – Végre kimozdulhatok az irodából. Olyan régóta dolgozom papírokkal, hogy már el is felejtettem, miért vágtam bele a Bogiba. Elképzelni nem tudod, mennyire untam mindent az utóbbi időben. Amikor kiderült az egész Anett-ügy, és hetek óta nem találok megfelelő munkaerőt, égi jelként fogtam fel a dolgot.

Nem mondtam ki hangosan, de úgy gondoltam, nem is akart megfelelő munkást találni. Hetek óta keresett, interjúztatott. Már-már oknyomozó riportot is írhatott volna azoknak az embereknek a közös vonásaiból, akik megfordultak az irodájában. Látom magam előtt a címet is: Frissdiplomás kudarcok: hatvan nap a Bogi Travel állásinterjúiból.

Belapátoltam egy hatalmas kanál vaníliafagyit, és azonnali agyfagyást kaptam. Ha fakír módszerekkel kell felkészítenem magam az előttem álló nyárra, hát megteszem.

– Mikor indulsz? Hová is?

Megint előbukkant az a kis mosoly, amit már hónapok óta nem láttam rajta. Lelkesen mesélt Olaszországról, de nekem csak az járt az eszemben, hogy egy hét múlva ilyenkor már apám társaságában, a Balaton partján fogok izzadni.

Kevesebb kínos dolgot tudok elképzelni, mint amikor elvált szülők szívességet kérnek egymástól. Főleg, ha az a szívesség a gyerekről szól. Jelen esetben rólam.

Szóval itt állok június végén apám és anyám között, miközben anyám próbálja rábeszélni apámat, hogy nála maradhassak egész nyáron. Ez már magában is elég kínos, de ha hozzáadjuk azt a tényt, hogy bő négy hónap múlva tizennyolc leszek, szánalmasságom szagát valószínűleg Kamcsatkáról is érezni lehetne.

Félreértés ne essék, apámnak nincs komolyabb baja azzal, hogy vele töltsem a nyarat, de volt egy csendes megegyezés kettőnk között, ami szerint minden nyáron két hetet töltök nála. Nem hármat, nem kettő és felet, nem is egyet, hanem napra pontosan kettőt.

Ennek rengeteg oka van. Kezdve a bizalom és a tisztelet hiányától egészen addig a kiábrándító érzésig, hogy semmi közös nincs bennünk.

Két hét neki, és nekem is bőven elég idő arra, hogy bepótoljuk az egész évet.

Még mielőtt anyu beszállt volna rozoga autójába, hogy apunál hagyjon, szégyenkezve bevallom, gyerekes módon próbáltam bekönyörögni magam mellé. Persze csak diszkréten! Jó anyám csak néhány kurta utasítást adott, mint a szülők általában: Gondolj rám! Írj! Vigyázz magadra! Légy jó! Ezek közül általában egyet el szoktam felejteni. Nem szándékosan, de ennyi mindenre nem tudok figyelni egyszerre.

Próbáltam nem gondolni arra a két hónapra, ami előttem állt, de ez lehetetlennek bizonyult. A bizonyítékok ott álltak előttem, életre kelt rémálmok életnagyságban: apám fehér pólóban, ami a 2010-es Balaton Soundot hirdette, zöld fürdőgatyában, strandpapucsban (mentségére legyen mondva, zokni nélkül), no meg a Sátán fészke, a válóok, a pénznyelő, apám szenvedélybetegsége: a Vadkacsa Kemping.

A hideg is kirázott a látványtól. Apu bizonytalanul hunyorogva méregette hatalmas bőröndömet.

– Segítsek?

– Nem lenne rossz – vontam meg a vállam. – A házad úgyis messze van.

Apu elfintorodott, megvakarta borostás állát, és megmarkolta kerekes bőröndöm.

– Már úgyis késő van. Alhatsz az egyik bungalóban.

Agyamban megszólalt a vészjelző sziréna. Ez az, amit annyira el akartam kerülni.

Megint a kempingre néztem. Gyomos, lepukkant hely. Tíz nagyobb és tíz kisebb bungalóval. Hatalmas, elvadult fák tartottak árnyékot az egészre. A Vadkacsát formázó tábla csőrét szalagragasztóval rögzítették. És ezek csak az utcáról is látható részei voltak. A mosdóépületet elképzelni sem mertem.

– Ö – nyögtem, miközben hátizsákom pántját feljebb rántottam a vállamon –, azt hiszem, inkább gyalogolok.

Apu megragadta a bőröndöm, és hangos csattanásokkal ráncigálni kezdte a repedezett betonon.

– Jó móka lesz. Mint amikor kicsi voltál. Akkor is nagyon szerettél a bungalókban aludni.

Nem. Már akkor sem volt jó móka. Csak azért vágtam jó képet hozzá, mert az apuval töltött idő mindenféle kényelmetlenséget megért.

Mára kicsit változott a helyzet. Szükségem volt saját fürdőre, ahová kipakolhattam a cuccaim, és reggelente embert varázsolhattam magamból.

– Apu! – indultam utána. – Fáradt vagyok. Szeretnék rendes ágyban aludni.

Ő csak ment tovább.

– Itt is rendes ágyban fogsz aludni. A legtisztább bungalót kapod.

Ettől meg kellett volna nyugodnom. De a Vadkacsában nem volt legtisztább bungaló. Sőt, még tiszta bungaló sem. Amikor legutoljára itt aludtam, egy hangyabollyal osztoztam az ágyamon. Nem kis meglepetést okozott, amikor azt hittem, a zsibbadástól hangyás a lábam, de valójában a hangyáktól volt zsibbadt.

És lássanak csodát: a nyolcas számú házikónál álltunk meg. A hangyás szomszédjában. Semmi garancia nem volt arra, hogy azóta nem terjeszkedett a boly. Nekem meg itt kellett aludnom.

Apu kitámasztotta a bőröndömet, és nadrágjának zsebéből óriási kulcscsomót halászott elő.

Percekig vacakolt a zárral, mire recsegve, akadozva kitárult előttem hálóhelyem ajtaja.

Dohos szag csapta meg orrom. Elhúztam a szám, mire apu belépett (a padló is recsegett és hullámzott), kitárta az apró lyukat fedő palettát – mert az nem ablak volt –, amiről leszakadt az utolsó darab szúnyogháló is.

– Pazar – mondtam, és ledobtam a hátizsákomat az ágyamra. A felszálló porrétegre már nem is reagáltam.

– Ma este kibírod. Aztán holnap keresünk más megoldást.

Értetlenkedve néztem rá.

– Mondjuk, a házadat?

Nem szólt semmit, amitől rémes érzésem támadt.

– Persze – mondta végül elbizonytalanodva. – A házat.

– Akkor ezt az egy éjszakát kibírom.

Apu betolta a bőröndöt, és lefektette az ajtó mellett.

– A zuhanyzót és a mosdókat megtalálod. A többit holnap megbeszéljük. Már úgyis rég beszéltünk. Van pár nagy hírem.

Vajon jár bónuszpont azért, ha az ember alig egy hét alatt két pontot is megszeg a saját listájáról? Mert ha igen, akkor ezt a bónuszpontot mínusz kilókra szeretném beváltani a hasamról. De úgy most azonnal.

2. FEJEZET

A családokban általában csak az egyik szülő az, akihez akkor fordulhatunk, ha valami csúnya szituációba keveredtünk. Nálam ez a szülő mindig anyu volt, mert apával ellentétben két lábbal állt a földön, és mindig tudta, mit kell tenni. Bukásra állok matekból? Nem gond, anyu már tudja is, kit hívjon korrepetálásra. Eltörtem apu kedvenc vadkacsaszobrát? Anyu másnap újat vett neki.

Apu problémamegoldó képességei sajnos mindig is alulfejlettek voltak. Vagy inkább ki sem fejlődtek. Ha probléma adódott, akkor megoldás helyett az „alszom egyet rá”-módszert alkalmazta. Sajnos általában annyit alszik rá, hogy apró problémából igazi problémaszörny lesz, amit aztán anyunak kell megoldania.

A mostani csúnya szitum már reggel elkezdődött, és nem számíthattam anyura.

Sajnos nem az ébresztőórám hangjára ébredtem. Valami zümmögés vert fel álmomból, ráadásul bevágtam a fejem a faház gerendájába. Apropó, ébresztőóra. Azt sem tudtam, hol van a mobilom. Aztán beugrott, hogy mielőtt elaludtam, zenét hallgattam. Csoda, hogy nem fojtott meg a fülhallgatóm zsinórja. Egyik kezemet a sajgó homlokomra szorítottam, másikkal a mobilom után kutattam. A zsinór az emeletes ágy támlájába gabalyodott, csak az tartotta a mobilt, ami a mozgásomtól ide-oda himbálózott. Érte nyúltam, de a kezem még bőven alhatott, mert ahogy hozzáértem a zsinórhoz, az elengedte a telefont, ami meg csattanva zuhant a padlóra.

– Basszus! – motyogtam, miközben tekintettel az ágy széles mozgáskörére, óvatosan lemásztam róla. A basszust még egyszer megismételtem, mert a tegnapi vigaszcsokim utolsó kockáját megszállták a méhek és a legyek. Pontosabban három méh és öt légy. Volt időm jól megnézni őket, amíg azon agyaltam, hogyan pateroljam ki őket anélkül, hogy kora reggel gyilkolnom kéne. Ezt a pontot is felírhattam volna a listámra kiegészítésként: nem ölök bogarakat, bármennyire rondák vagy ijesztőek legyenek.

Végül a strandpapucsom tárolására használt papírzacskót borítottam rájuk. Nem vették észre, de megértettem őket. Az a csoki mennyei. Arról azonban fogalmam sem volt, hogyan vigyem ki a zacskót. Megfogni nem akartam, így inkább az egész asztalt kivittem.

Mindezt délelőtt tízkor, egy szál pizsiben.

Miközben felkaptam azt az ujjatlan pólót, amit tegnap viseltem, meg talán az én combjaimra kissé rövid nadrágot, azért imádkoztam, hogy a lábaim minél hamarabb barnuljanak le. A közös fürdőházban megmostam a fogam, ami sokkal megerőltetőbb volt, mint amilyennek egy fogmosásnak lennie kellene. Az egyetlen mosdón, ami úgy nézett ki, mint ami mindjárt a lábamra esik, rossz volt a hideg vizes csap, így forró vízzel kellett öblögetnem. Gőzölgő kézzel fontam be a hajam, hogy legalább úgy nézzek ki, mint aki reggelente, legalább a környezete érdekében, próbálkozik jobban kinézni.

Utána visszacaplattam a „lakosztályomba”, magamhoz vettem a mobilomat, és egy hirtelen ötlettől vezérelve a régi kulcscsomómat. Úgy döntöttem, inkább legyalogolom azt a két kilométert apám házáig. Még a kulcscsomón himbálózó piszkos, szakadt fülű plüssnyúl is rossz ötletnek tartotta, de ki kellett derítenem, miért kerüli apa annyira a házat. Ott akartam lakni, de azonnal.

A kemping kapuja tárva-nyitva volt, de egy árva lelket se láttam. Ahogy elsétáltam a recepció épülete mellett, a bebokrosodott virágágyásokból egy rákvörösre égett, mezítlábas, rózsaszín virágos nadrágban feszítő bácsi lépett ki. Bizonytalan mozdulatokkal kiegyenesedett. Mint egy szurikáta, aki a veszélyt lesi, felém fordította a fejét. Aztán előmászott a bokrokból, hogy eltűnjön a hátsó bungalókhoz vezető úton, mintha az lenne a világ legtermészetesebb dolga. Nyugdíjasok cipő nélkül másznak elő a bokrokból.

Pontosan ezért reméltem, hogy minél hamarabb beköltözhetek a házba.

Imádtam a Tagore sétányt, de tényleg. Szerintem a Balaton egyik legromantikusabb helye, de még romantikusabb lett volna, ha nem lett volna olyan hosszú. Ráadásul pénzt se hoztam magammal. Erre csak akkor jöttem rá, amikor a második élelmiszerboltot hagytam el. Reggeliznem kellett volna.

Ám ahogy megláttam a Balatont, megfeledkeztem a reggeliről. Olyan volt, mint mindig. Nem túl nagy, furakék, és vitorlások ringatóztak rajta. Mégis valami más is motoszkálni kezdett bennem. Régen itt laktam, mindennap elsétáltam mellette, de sosem éreztem azt, amit most. Gyerekkorom legszebb és legvarázslatosabb helye elvesztette izgalmát. Egy fakó pocsolyának nézett ki a múltbéli tenger helyett.

Leléptem a járdáról, miközben apró kavicsok furakodtak a sarumba. Halszag csapta meg az orromat, az előttem elterülő nádasban vadkacsák és hattyúk úszkáltak.

Tízéves koromban úgy kellett visszatartani engem attól, nehogy fejest ugorjak a vízbe. Most már a víz szagától is irtóztam. Nem tudtam eldönteni, hogy csak azért éreztem így, mert felnőttem, vagy pedig azért, mert apu megutáltatta velem az egész balatoni hangulatot.

Inkább leültem az egyik padra, kiszórtam cipőmből a kavicsot, és a rendes úton haladtam tovább. A múlt nagyjából olyan volt, mint ez a kavicsos út, ha lehet, akkor inkább kikerülöm.

Mire elértem a kikötőbe, fájt a vádlim. Amikor belegondoltam, milyen messze van még a ház, már a lelkem sajgott.

Végül a nagy megpróbáltatások közepette elértem az utcánkhoz.

Gyerekként még azt sem bántam, hogy onnan nem lehetett látni a Balatont. Legalább minden reggel hatkor kiugraszthattam az őseimet az ágyból, hogy hamarabb a tóhoz érjünk. Mielőtt még a hajók meg a fürdőzők megzavarnák a vizet.

Szinte fejbe kólintottak az emlékek, a sok ismerős ház meg fa, ami mellett elhaladtam.

Elértem apu házát. És ha ez az a nagy hír, amiről beszélt, akkor puszi a homlokára.

A ház új színt kapott. Kopott fehérről sárgára változott, zöld zsalui pedig kékről zöldre. Mellette a garázs helyett egyszerű lugas trónolt, alatta kerti grillsütővel. A füvet lenyírták, a fakerítést pedig újrafestették.

Apu, megbocsátom az elmúlt éjjelt és a közös kempingmosdó sérelmeit.

Előhúztam a kulcsaimat, és kinyitottam az utcaajtót. Nem nyikorgott. Szinte éreztem a kitörni készülő örömkönnyeket. Vajon a padlásszobám is kapott egy kis ráncfelvarrást?

Beléptem a kertbe, majd egyenesen a bejárati ajtóhoz siettem. A lépcsők alján csücsülő kőcserépben szemét helyett színes virágok bólogattak az enyhe reggeli szellőben. Vajon mikor volt ideje apunak arra, hogy kertészkedjen?

Remegő kézzel fordítottam a kulcsot a zárban, majd csendben kitárult előttem az ajtó. Gyanúsan jó illat és otthonos légkör fogadott.

Meg túl sok cipő: gyerekcipők és magassarkúak. Ha apa egyedül él, inkább elképzelni sem mertem, mire használta a magassarkút meg a gyerekcipőket. Megijedtem. Úgy éreztem magam, mint valami betörő.

Lassan beljebb haladtam, egyenesen a nappaliba. És akkor jöttem rá, mi a probléma. A nappali fehér falain képek tucatjai sorakoztak. Hacsak apu nem élt édeshármasban két, számomra teljesen idegen emberrel, akikkel három gyereket nevelt, akkor bizony nemcsak betörőnek érezhettem magam, hanem egyenesen az voltam.

Visszafojtott lélegzettel a fürdőszobába menekültem, amit szintén felújítottak. Pechemre egyetlen dolgot nem cseréltek ki rajta, a pici, kör alakú ablakot, amin a szerencsétlen fejem se férne ki, nemhogy az egész testem.

Mély levegőt vettem. Ha senki nem vette észre a lakók közül, hogy bemasíroztam a házukba, akkor talán ugyanolyan észrevétlenül ki tudok surranni. De persze tévedtem, mert abban a pillanatban kopogtak. Én hülye meg még válaszoltam is.

– Ö… foglalt!

A kopogásból dörömbölés lett, amit egy ideges női hang kísért.

– Most szórakozik velem? Nem tudom, hogy jutott be, de már hívtam a rendőrséget!

– Kérem, ne! Ez egy félreértés! Kulccsal jöttem be!

Ki akartam nyitni az ajtót, de a kilincs meg se mozdult. Anyám! Bezártak a fürdőszobába, és hívták a zsarukat. Még soha, de soha nem volt dolgom rendőrökkel.

Pánikszerűen ismét az ablakhoz fordultam, de az még mindig ugyanolyan kicsi volt, mint pár pillanattal előtte.

– Baszki!

A nyitott ablak mellé léptem, és hallgatózni kezdtem.

– Erre jöjjenek, bezártam a fürdőszobába.

Felnyögtem. Nevetséges ez az egész. Tavaly még ebben a fürdőszobában fetrengtem három napon keresztül, amikor rosszul voltam a puncsos fagyitól. Remélem, nem a rendőrök előtt fogok hányni, és szépen nyugodtan elmagyarázhatom nekik, mi történt valójában.

Megint kopogtak.

– Itt a rendőrség! Most lassan kinyitjuk az ajtót, ne próbáljon ellenállni, mert azzal csak rosszabb helyzetbe kerül.

Ennél rosszabb nem lehet.

– Eszemben sincs – mondtam, és még a kezeimet is felemeltem.

Bár, hogy apámat ezek után kinyírom, az biztos. A rendőröknek ezt nem kell tudniuk.

A fürdő ajtaja kinyílt, és lássanak csodát, két darab rendőr állt előttem, mögöttük a ház újdonsült tulajával.

– Felhívhatom apukámat?

Még hogy nem lehet rosszabb a helyzet…

Miután odaadtam a ház kulcsait a nőnek, aki kihívta a rendőröket, apu még vagy fél órán keresztül magyarázkodott nekik, én meg nem bírtam levenni a szemem arról az autóról, amivel érkezett. Pontosabban arról a nőről, akivel érkezett. A kocsi az övé lehetett, mert ő vezette. De a piszkosszőke hajon és hatalmas fülbevalókon kívül mást nemigen tudtam kivenni.

– A lányom kulcsáról megfeledkeztem.

Na, erre a mondatra azonnal ráharaptam.

– Hát persze hogy megfeledkeztél róla – fakadtam ki –, ahogy arról is, hogy talán nem ártott volna elmondani: eladtad a házat, ahol a nyarat kellett volna töltenem! Miről felejtettél még el szólni? Milyen nagy híreid vannak még?

A nő meg a két rendőr sajnálkozva nézett rám, bűnözőből áldozattá avattak.

– Bogi – szólt apa kissé fáradt hangon –, szállj be a kocsiba!

Megráztam a fejem.

– Köszi, de inkább gyalogolok.

Azzal faképnél hagytam őket. Az autós nő nézte, ahogy sietve lépkedek. Távolabb akartam lenni a háztól meg apától. Míg kívánságom házrésze könnyen megoldható volt, addig aputól nem szabadultam meg olyan könnyen.

Sietve még egyszer bocsánatot kért, elköszönt, majd gondolom, a nőhöz szólt.

– Ne haragudj, Zita!

Ne haragudjon?! Ő ne haragudjon? Nem az ő életéből csesz el az apja két hónapot, nem neki hazudott egy teljes éven keresztül.

Először a rendőrök, majd Zita autója is elhaladt mellettem. Csigalassú tempóban, mintha még egy utolsó alkalommal meg akarták volna nézni a szerencsétlen lányt, aki volt akkora gyengeelméjű, hogy kicsit bizakodva nézzen a nyárra.

Apu hamar beért.

– Ami a házat illeti…

– Nem akarok a házról beszélni. Sőt, ha jobban belegondolok, semmiről sem akarok beszélni.

Pár pillanatig csendben gyalogoltunk, mire a gyomrom, a kis áruló, korogni kezdett. Még cipőink csattogását is elnyomta az egyre forrósodó aszfalton.

– Nem reggeliztél?

Megvontam a vállam. Komolyan gondoltam a nembeszélősdit.

– Elviszlek reggelizni, közben mindent elmondok.

Megint vállat vontam, de a reggelinek nem tudtam ellenállni. Persze, nem villásreggeliről volt szó. Bementünk az egyik mini élelmiszerboltba, ahonnan két zsemlével, egy csomag szeletelt párizsival meg dobozos kakaóval távoztunk.

Apu szerencséjére annyira éhes voltam, hogy még ahhoz sem volt kedvem, hogy szóvá tegyem a dolgot.

Turisták vonultak el mellettünk a kikötő felé tartva. Ők biztosan egy hotelban reggeliztek, és most boldogan, jóllakva hajókázni mennek.

Én meg egy padon ülve párizsis zsemlét eszegetek. Kiderült, hogy a nyarat egy bungalóban fogom tölteni. Minden reggel párizsis zsemlét fogok enni és szívószálas, dobozos kakaót inni. Anyu bejárja fél Európát, engem meg itt hagyott apuval.

– Tulajdonképpen el akartam mondani, még mielőtt ideérsz augusztusban, de hát megelőztél – kezdte. – Nem akartam, hogy így kezdődjön a nyarad.

Elhúztam a szám, miközben újabb szelet párizsit csavartam fel.

– Anyu tud róla?

Apu a kezeibe temette az arcát.

– Még nem mondtam el neki, és jó lenne, ha te sem említenéd meg.

– Azt akarod, hogy hazudjak neki?

Azonnal szülőüzemmódba kapcsolt, ami nála annyit jelentett, hogy hadonászni kezd a kezeivel, és magyarázkodik. Üzemmód bekapcs. Három… Kettő… Egy:

– Az nem lenne helyes, de ha anyád megtudja, akkor dühös lesz, és talán segíteni is akarna, amit biztosan nem élnék túl.

Az a szomorú helyzet, hogy anyunak eszébe se jutna segíteni neki. Valószínűleg örömtáncot járna, ha megtudná, mennyire nehéz helyzetbe került. Elővenné az énmegmondtam-énjét, amit én se viselek el. Tehát valamennyire megértettem apu hozzáállását.

– Akkor mit mondjak neki, ha felhív? Érdekes beszélgetés lenne: Szia, anyu, képzeld, egy bungalóban fogok aludni egész nyáron, és vadidegenekkel osztozom majd a mosdón.

Apu arcára őszinte megbánás ült ki. Megint ez az őszinteség. A frászt hozta rám.

– A mosdón nem tudok segíteni, de berendeztem neked egy kis sarkot a lakókocsimban. Meglátod, igazán otthonos lesz.

Nem tudtam, mit válaszoljak neki. Egyrészt sajnáltam őt, amiért ilyen kínos helyzetbe került. Másrészt haragudtam rá, amiért elvárná, hogy hazudjak anyunak. Utálom, hogy válás után mindketten azt gondolják, választanom kell, melyikükhöz leszek hűséges.

Ez nem család, hanem egy eszeveszett katyvasz.

– Meg kell értened a helyzetemet – győzködött tovább. – Ha nem adom el a házat, nem lett volna pénzem arra, hogy kinyissam a Vadkacsát, kifizessem a munkásaimat, a tartozásaimat, néhány kölcsönt, a parkoló aszfaltozását és a mosdóházak tetejének befoltozását. Vettem egy használt lakókocsit, amiben kényelmesen elférünk.

Belegondolni se mertem, mennyire kevés pénz maradhatott a házunk árából, és mégis mennyire nem látszott a kempingen semmiféle renoválás.

– Arra nem gondoltál, hogy esetleg a kempinget add el, és keress más melót?

Erre úgy nézett rám, mint aki legszentebb őseit ócsárolta. Tudom, hogy ez a kemping a mindene, de neki éreznie kellene, hogy nem sokáig fogja húzni az a hely, hacsak nem fektet bele komoly összeget. Amivel tuti nem rendelkezik.

– A Vadkacsa a mindenem.

Ezt a dumát már kívülről fújtam.

– Azt mondtad, vannak munkásaid. Mégis hányan?

Apu elcsent egy párizsit a dobozból, és a szájába tömte. Ez egyértelmű jel volt arra, hogy kényelmetlenül érzi magát, és bármit megtenne azért, hogy ejtsem a témát, ugyanis apu utálta a párizsit.

Fintorogva nyelt. Kétszer. Aztán megszólalt.

– Tavaly tíz embert tudtam foglalkoztatni, de akkor már júniusban voltak foglalt bungalók.

– Oké – mondtam elgondolkodva –, idén mennyi munkásod van?

– Három – sóhajtotta csüggedten. – Gizike, a takarítónő, ha igénylik, akkor konyhás néni. Karcsi bácsi, karbantartó, és egy egyetemista fiú, Soma. Ő a recepción ül, vagy a strandon van szolgálatban.

– Apu, mondd meg őszintén, kibírja a kemping a szezon végéig?

Apu felállt a padról, kivette kezemből az üres párizsis dobozt, és a kukába hajította.

– Ne aggódj ezen, Bogi! Megoldom.

Ettől rettegtem. Ha apu old meg valamit, annak sosincs jó vége. De ráhagytam. Tudnia kell, mit csinál, hiszen ő a felnőtt kettőnk közül.

Megkönnyebbült, amikor nem faggattam tovább a kemping jövőjéről és az anyagi problémáiról.

Viszont még mindig volt egy égető kérdésem.

– Ki az a Zita?

Megint érzékeny pontra tapinthattam, mert apu elfehéredve ült le mellém. Bűnbánó képpel nézett rám, de volt az arcán egyfajta furcsa boldogság is.

– Zita a barátnőm. Hat hónaposak vagyunk.

– Hat hónapja vagytok együtt?

Apu hangja bizonytalan és halk volt, amikor válaszolt.

– Zita hat hónapos terhes. Kisöcséd lesz, Bogi. Hát nem fantasztikus?

Szorosan megölelt, én meg úgy éreztem, a párizsi meg a zsemle a gyomromban már nem olyan jó barátok, mint általában.

Apunak barátnője van, aki ráadásul terhes, a hatodik hónapban van. A családja gyarapszik. Anyunak meg nekem hol a helyünk ezentúl?

– Erről mikor akartál szólni? – ráztam a fejem, és kibújtam az ölelésből. – Tudod, hat hónap elég hosszú idő, és gondolom, előtte ismertétek egymást… Vagyis remélem – tettem még hozzá, mert apánál már semmi sem biztos.

– Hát persze! Már több mint kilenc hónapja vagyunk együtt. Zita nagyon kedves. Biztosan kedvelni fogod őt, egy kávézója van a Kerek templomtól nem messze.

Utálom, amikor embereket szóban próbálnak megkedveltetni velem. Olyan, mintha egy még le nem gyártott gyertyatartót akarnának megkedveltetni velem. Nem biztos, hogy a leírásból megveszem.

Majd meglátom, milyen, ha személyesen is megismerem.

– Anyu tud róluk?

Apu gondolatban messzire szállhatott, mert nem reagált a kérdésemre, csak azzal a hülye tiniszerelmes vigyorral nézte a Balaton vizét.

– Anyu tud Zitáról meg a babáról?

Erre már odafigyelt. Csak Zitát kellett említenem, és a lelke ismét a padon ült mellettem. Közben abban reménykedtem, hogy a válasza az legyen, hogy nem.

– Igen. Rögtön beszéltünk, amikor komolyabbra fordultak a dolgok.

Hogy lehet az, hogy egyik pillanatban apura vagyok mérges, a következőben meg anyura? Ezek tönkre akarnak tenni! Esküszöm, az az életcéljuk, hogy meggyalázzák a tökéletes nyaramat. Hát ezért szenvedtem azzal a nyavalyás listával?

Arra az átkozott tóra meredtem. Vidám emberek csónakáztak a gagyi kis csónakokban, pelenkában flangáló kölykök hattyúkat etettek. Senki sem vette észre, hogy ezen a nyomorult padon éppen próbálom kizökkenteni magam abból az agyrémből, amibe belecsöppentem.

Apu nem győzött dicsérgetni, amiért ilyen felnőttes hozzáállással fogadtam a dolgot. Ha tudná, magamban éppen mennyiféle módszerrel léptem le tőle meg anyától Alaszkába, hogy szakállat növesszek, rönkházat építsek, kezemből medvéket etessek, és remeteként éljek, rögtön más lenne a véleménye. Arról sem tájékoztattam, hogy anyun még számonkérem az egész Zita-dolgot, de csak telefonon. Holnapután. Addigra talán, de tényleg csak talán, képes leszek veszekedés nélkül beszélni vele.

Az igazság az, hogy apu „új családja” nem viselt meg annyira, mint a hazugságaik. Mert most komolyan! Hogy a viszkető csaláncsípésbe tudták titkolni mindketten? A fenébe is, apunak gyereke lesz. Nekem meg egy féltestvérem, anyunak meg egy riválisa. Ez nem éppen apró információ.

Különben mit változtat az egész helyzeten egy barátnő meg egy gyerek? Minden marad a régi, minden évben két hét apunál. Talán most már annyi sem, hiszen lesz helyettem egy cuki kisbabája, akit majd vihet horgászni meg sörözni. Vagy tudja a halál, mit csinál apa és fia együtt.

A nap eddigi egyetlen jó híre, hogy mikor beértünk a Vadkacsába, két autó állt a parkolóban. Apu mosolyogva megszorította a vállam.

– Látod. Minden megoldódik magától.

Persze. Etesd csak a problémát, még nem elég nagy a problémaszörny.

– A vendégek két teljes hétig maradnak – mondta apu, miután kiadta nekik a bungalókat, és az én csomagjaimat a lakókocsijába vitte.

Be kell vallanom, a két kanapéval, kis konyharésszel, ősöreg tévével egész otthonos a lakókocsi. Meg tiszta, ami adott egy halvány reményszikrát.

– Hol fogok aludni?

– Sokkal jobb helyen, mint a bungaló.

Egy mondattal sikerült eltaposnia a reményszikrámat. A bungalónál a földre kiterített hálózsák is jobb. Vagy újságpapírok a szabadban.

Ám ahogy a hely hátsó részébe vezetett, elállt a szavam. Igaz, hogy csak egy kiábrándítóan rózsaszín függöny választotta el a többi résztől, mégis mintha más világba csöppentem volna. Egy normális ágy (bevetve meg minden) állt velem szemben. Egy hatalmas, antikzöldre mázolt láda, ami íróasztalként és szekrényként is szolgált, terpeszkedett az ágy végében a megdöntött ablak alatt, amin ugyanolyan rózsaszín függöny lógott, mint a térelválasztó. Egy vékony polcot éjjeliszekrényként állított fel. A két bőröndöm pedig vidám, színes rongyszőnyegen várta, hogy kipakoljak belőlük. A láda mellett egy kopott fotel, vele szemben talpas tükör.

Ez magában lenyűgözött, ám ami igazán egyedivé és varázslatossá tette a helyet, azok a kis lampionok voltak, amik behálózták a tetőt. Ezt biztosan nem apu rendezte be.

– Zita ötlete volt – válaszolt fel nem tett kérdésemre. – A függöny miatt nem ér el ide a lámpák fénye. Praktikus és hangulatos. Ezt mondta.

Nem szívesen ismertem be, de egy kicsit megkedveltem Zitát. Ijesztő, de jelen pillanatban apám terhes barátnője volt az egyetlen felnőtt szüleim zavaros házasságmaradványából, akire nem haragudtam.

Leültem az ágyra, apu meg zavartan álldogált egyik lábáról másikra.

Annyira nem passzolt ebbe a környezetbe, hogy már-már megsajnáltam, legalábbis addig, amíg el nem mondta a holnap esti programot.

– Arra gondoltam, jó lenne, ha megismerkednél Zitával. Úgyhogy holnap közösen vacsorázunk.

– Ja – mondtam kissé kelletlenül –, ez nem hülyeség. Tekintettel a gyerekre, meg minden.

Megköszörülte torkát.

– Hát igen. És a rendőrökkel nem tettél túl jó első benyomást.

– Miért? – vontam fel a szemöldököm. – Most azt hiszi, valami bűnöző vagyok? Nem tudja, hogy a te hibád volt a kulcsos ügy?

Apu csak legyintett.

– De tudja. Alaposan megszidott miatta, csak fél. Szeretné, ha kedvelnéd.

– Apa, évente egyszer látlak. Azt hiszem, azt akkor is kibírja, ha halálos ellenségek leszünk.

– Nemcsak róla van szó, hanem a kicsiről is. Jó lenne, ha jobban ismerne téged, mint egy képet a hűtőn.

Ezzel az volt a baj, hogy nekem a hűtőképes opció pazarul megfelelt. Már idegennek éreztem magam az apám társaságában. Ezzel még rádobnánk egy lapáttal az elkülönülés kupacára. És én mondom, az a kupac mostanra egy heggyé nőtte ki magát.

– Oké – mondtam végül, bár már nem is tudom, mire. Apu elkenődve hátrált a lakrészemről.

– Július végén úgyis esküvő, úgyhogy Zita sokat fog faggatni mindenféle lányos dologról.

– Esküvő? – kérdeztem bugyután, apunak meg már biztos nem volt kedve magyarázkodni, mert mielőtt magamra hagyott volna, annyit mondott:

– Csak nem gondoltad, hogy házasságon kívül fog megszületni a kisöcséd?

Mivel úgy három órával ezelőtt még azt sem tudtam, hogy létezik Zita meg a baba, esküvőkre se sűrűn gondoltam mostanában.

Sejtettem, hogy apu nagy híre igazából pár gigantikus hír volt. Hihetetlen módon nem szegtem szabályt a listámról, de lefogadom, hogy a rendőröknek más a véleménye.

Hajrá, nyár…

3. FEJEZET

Arra riadtam fel, hogy rezeg a fülem. Pontosabban a telefonom, ami valahogy a párnám alá került. Zsibbadt kézzel kiszabadítottam, és megnyitottam az üzenetet. Kavargó gyomorral olvastam a sorokat.

„Apukád adta meg a számod. Remélem, a vacsoráról nem felejtett el szólni J Zita”

Fogalmam se volt róla, ilyenkor mi a teendő. Kell válaszolni? És ha válaszolok, akkor én is biggyesszek egy mosolygós fejet a mondandóm után?

Amíg ezeken a dolgokon agyaltam, elmentettem a számot. Aztán bepötyögtem egy rövid választ, de vigyorgó fejecske nélkül. Azért ne legyünk túl bizalmasak.

„Szólt róla. Akkor este találkozunk.”

Persze miután elküldtem, jött a szokásos sms-dilemma. Nem voltam bunkó? Nem kellett volna többet írnom? Lehet, hogy mégis küldhettem volna mosolygós fejet? Az „akkor este találkozunk”-nak olyan lekoptatós hangulata volt.

Bah! Agyamra megy ez az egész. Mi a francért idegelem magam azon, hogy egy vadidegen mit gondol az sms-ről? Oké, az a vadidegen apám felesége lesz. Sosem találkoztam vele, mégis szeretnék megfelelni neki. Ez beteges. És egyben végtelenül bosszantó.

Duzzogva kimásztam az ágyamból, felöltöztem, és megpróbáltam elkerülni a talpas tükrömet. Kevés sikerrel, mert az a valami óriási volt. Beismerem, minden lánynak szüksége van tükörre, de azért reggelente jó lenne elkerülni a szembesítést.

Kihúztam az elválasztófüggönyt, és kikémleltem apu lakrészébe. Apu sehol. Nem meglepő. Lehet, hogy vissza se jött. Talán elaludt a recepción, ahogy már annyiszor azelőtt. Így mosakodás után a recepció felé vettem az irányt, hogy az „este vacsora Zitával”-terv mélyrehatóbb részleteit is megtudjam. Ahogy a kemping recepciójához vezető útra léptem, magam se akartam hinni a szememnek. Egy jóképű fiú. A Vadkacsában. Vagyis inkább jóhátú. Van ilyen szó egyáltalán?

Mindenesetre hátulról jól nézett ki. Magas, nem túl széles vállakkal, fekete hajjal. A bőre kezdett lebarnulni, de a nyaka még piroslott.

Tehát egy jóhátú fiú, aki éppen az ősöreg nyugágyakkal vívott ádáz küzdelmet.

A kempinget hirdető pólót viselt. Nem lehetett se a konyhás néni, se Karcsi bácsi. Így kizárásos alapon ő az itt dolgozó egyetemista, akinek nem emlékeztem a nevére. Röhej, de még a kemping spenótszínű egyenfelsője is jól állt rajta. Akármennyire klassz pasi, nézni is rossz volt, ahogy egyszerre próbálta kirángatni a tárolóból az ágyakat, miközben a lábával támasztotta az ajtót, ami minden próbálkozásnál vádlin és combon vágta.

Két oka volt annak, hogy a recepció helyett a fészerhez sétáltam. Az első: a katasztrofálisnak ígérkező nyárra szükségem lesz egy kis jó karmára, segítek a jóhátú fiúnak = jó karma.

A második, egyáltalán nem jelentéktelenebb ok: jóhátú fiú. Ki kellett derítenem, hogy vajon a jó háthoz jó kép is tartozik-e.

Apu ráér. Ha hatszáz fészernyi nyugágyat pakolnék ki, akkor is a recepción ülne, várva a csodára, hátha még több vendég jön. Ennek a veszélye nem állt fenn, szóval nyugis tempóban elindultam a fiú felé, aki nem adta fel a küzdelmet.

Amikor odaértem mellé, megkocogtattam a vállát. Bevágódott a sufni ajtaja, a lábát éppen időben rántotta el az útból. Gonosz dolog ezt mondani, de még az se érdekelt volna, ha a lábát odacsukja, akkor talán több időm lett volna arra, hogy elidőzzek a mellett a tény mellett, hogy egy lepukkant helyen egy ilyen aranyos fiú dolgozik. Kék szeme, kipirult arca és zilált haja arra utalt: régóta szenved itt a napon.

– Segíthetek? – kérdezte kissé irritált hangnemben, de nem tudtam haragudni a durvaságára, mert a kis hézag az első fogai között megbénította az önbecsülésem, miszerint alaposan ki kellett volna oktatnom arról, milyen hangsúllyal is kell megszólítani egy hölgyet. Még akkor is, ha az említett hölgyön jó pár pluszkiló van.

– Bocs, de úgy látom, neked kell segítség – mutattam a fészerre.

Megvakarta az állát, és megint kinyitotta a rozsdás fémajtót.

– Bár nem lenne szabad hagynom, hogy egy vendég segítsen, nem lenne rossz, ha legalább az ajtót megtartanád. De erről senkinek ne szólj!

Fél kézzel megmarkoltam az ajtót, és elmosolyodtam.

– Lakat a számon – mondtam, és próbáltam nem fintorogni az orromat megcsapó dohos szag miatt. – Mondjuk, a vendégrész miatt nem kell tartanod. Itt lakom, sajnos, de nem vendégként.

Kivett két nyugágyat, a fűbe tette, majd rám nézett.

– Basszus, akkor te a főnök lánya vagy!

– Talált.

Még két nyugágyat pakolt ki, majd bevágta az ajtót, és kezet nyújtott.

– Pintér Soma, recepciós, strandfelelős, vagy ahová küldenek.

Soma! És ez nem jutott eszembe?

Megráztam a kezét.

– Kertész Bogi. A Vadkacsa várományosa.

Erre elkerekedtek a szemei, én meg elröhögtem magam.

– Csak vicceltem. Egy darab porszem se kéne innen. Különben apám akkor is vezetni fogja a helyet, ha a síron túlról kell hozzá felkelnie.

– Elhiszem. Megszállottan szereti ezt a porfészket.

Soma, mint akinek későn esett le, mit mondott, szája elé kapta a kezét.

– Ne haragudj. Nem porfészek…

Feltartottam a kezem.

– Ne szabadkozz, ha egyszer igazad van. Ez a hely tényleg egy porfészek, bár én inkább lepratelepnek szoktam hívni. A penészszag, ami előtört ebből a raktárból, az egész hely fölött ott lebeg. Nos, merre visszük a nyugágyakat?

Nem mintha lett volna kedvem koszos székeket cipelni, de a jó karma és – mekkora mázli, jóháthoz jókép – Soma miatt megtettem.

Hónom alá csaptam kettőt.

– Ki a strandra. Apád szerint jó lenne, ha a vendégek minden kényelmét ki tudnák élvezni a Vadkacsa-élménynek.

Felhorkantam.

– Vadkacsa-élmény?

– Ja. Így fogalmazott.

Azzal könnyedén felkapta a maradék nyugágyat, és elindult a kemping strandja felé. Nem mintha nem tudtam volna, merre van a víz, de Soma hátsó fele egyértelműen segített a navigálásban.

Kiértünk a homokos részre. A szandálom nem lehetett túl boldog a süppedő talajtól, mert éreztem, ahogy a pántjai kétségbeesetten húzódnak a bokám felé.

– Gondolom, minden nyáron meglátogatod apukádat – nézett hátra Soma. Szerencsére időben az arcára néztem.

– Aha. Általában két hétre. Ez az idei nyár különleges, mert végig itt leszek.

Lepakoltuk a székeket. Rosszabbul néztek ki, mint amikor kipakoltuk őket. A strand viszont meglepően jó karban volt. Ha nem vette volna körül maga a kemping, akkor talán sok ember megfordult volna errefelé.

– Érdekes, hogy eddig még nem futottunk össze, pedig már ez a negyedik évem a Vadkacsában.

– Jesszus! Már a negyedik nyarat húzod le? Egyébként azért nem találkoztunk, mert eddig nem kellett itt laknom az alatt a két hét alatt, amit itt töltöttem.

Soma letérdelt a homokba, és megkísérelte szétnyitni a nyugágyakat.

– Hallottam, hogy apukád eladta a házat.

– Érdekes, hogy rajtam kívül mindenki hallotta.

Soma sajnálkozva nézett rám. Ezért a tekintetért megérte lakókocsiban aludni.

– Szívás.

Bólintottam, és tovább méláztam Somán, míg ő lassanként leporolta a székeket, összeszerelte őket. Komolyan mondom, ha lett volna a közelben egy vízzel teli kanna, simán a nyakába öntöttem volna, hogy a gagyi felső rátapadjon a hátára. Nem túl egészséges gondolataimból gusztustalan hörgés rázott fel. Riadtan a hang felé fordultam. Először egy koszos kéz, majd egy ősz, kócos fej bukkant elő a nádasból.

– Soma… – hátráltam bizonytalanul felé, ám legnagyobb meglepetésemre ő röhögni kezdett.

– Az csak Karcsi bácsi, a mindenes.

Ahogy a nád takarásából egyre jobban előbújt a zombiszerű alak, felismertem őt tegnapról. Pontosan olyan fej, amit a minap láttam, csak akkor a recepció bokrai közül bukkant fel. Talán még a ruhái is ugyanazok voltak.

– Most csak szívatsz? Apám kirúgott vagy egy tucat embert az elmúlt évek alatt, és pont azt – mutattam a lassan kiegyenesedő bácsira, aki második pillantásra egy boros üveget tartott a kezében – tartotta meg?

Soma felé fordultam, aki még mindig nevetéssel küzdött.

– Karcsi bácsi tulajdonképpen itt él, az ötös bungalóban. Mondjuk, nem sokszor jut el odáig. Hamar megszokod, hogy reggelente a legfurább helyeken bukkan fel. És kérlek, fogadj meg egy tanácsot – mondta elkomolyodva. – Ne menj az egyes mosdóház közelébe délelőtt tíztől tizenegyig.

– Honnan tudod?

– Rosszkor voltam, rossz helyen.

– Fúj.

– De még milyen – bólintott. – Bármilyen más, számomra kellemes képpel helyettesítem, sosem fogom elfelejteni.

Kissé fájó gondolat, hogy én sosem leszek az a kép az agyában, amivel Karcsi bácsit akarná helyettesíteni.

Amikor Soma lelkivilágának megrontója ismét tudomást sem vett rólam, és elindult valamerre, szerencsére nem a víz felé, Soma felállt a székek mellől. Büszkén nézett végig a viharvert strandon.

– Nem akarlak lekoptatni, de van még néhány dolgom mára, most, hogy vannak vendégeink.

– Nyugodtan, nem veszem sértésnek. A Karcsi bácsis tanácsodat igyekszem megfogadni.

– Tedd azt, hidd el, hosszú távon jól jársz vele.

Kissé csalódottan lépegettem a homokban. Soma rendes srácnak tűnt. Az sem ártott, hogy baromi jól nézett ki.

Mielőtt teljes testtömegemmel belesüppedtem volna az önsajnálat bűzölgő mocsarába, legnagyobb meglepetésemre Soma utánam jött. Ekkor már tudtam, még egy pontnak befellegzett.

– Ha van kedved, holnap elmehetnénk fagyizni, miután végeztem.

Megpróbáltam magamba fojtani az örömtáncot, de a bokáim így is berándultak. Nem hiszem, hogy észrevette. Vagyis remélem.

– Ha nem csak arról van szó, hogy be akarsz vágódni a főnöknél, akkor benne vagyok.

Soma megint mosolygott. És az a fránya kis hely a fogai között éppen vasbottal adott egy tockost a tiltólistámnak.

A reggeli most kevésbé volt rossz élmény, mint tegnap. Közben megismertem Gizi nénit, aki, mondjuk, nem nagyon örült annak, hogy a lakókocsi hűtőjéből kirámolt kaját az ebédlőben ettem meg (???), de azért köszönt. Reggel jó estét.

Nem tudom, apu mi alapján válogatta munkásait, de Somán kívül ijesztő volt a felhozatal.

A nagyfőnököt persze nem találtam a recepción, ami nagyjából megadta a választ az előző kérdésemre. Pedig szívesen beszéltem volna vele arról, mi a szépséges túrókockát kellene felvennem az esti vacsorára. Ki kell egyáltalán öltözni?

A szandál, ami rajtam volt, jó kiindulópontnak tűnt.

Egészen addig, amíg a bokámat tartó pánt el nem szakadt.

– Ilyen nincs! – huppantam le a lakókocsi lépcsőire. – Ne hagyj most cserben!

Ám akárhogy forgattam a szandált, tudtam, nincs tovább. Meghalt. Elhagyott. Uh! Újat kell vennem a nagy díszvacsora előtt.

Már a gondolattól is összeszorult a markom, miszerint szűkös zsebpénzem egy részét új cipőre kell elköltenem.

Jó karma reményében segítek valakinek, erre elszakad a cipőm? Mi ez, reverzkarma?

Gyors és költséghatékony megoldásképp egy nagyobb kínai üzletet kerestem.

Már délelőtt cipőszaggató meleg volt (én már csak tudom), és most, hogy dombra felfelé mentem, árnyék nélkül, konkrétan rám olvadt a válltáskám. Azt be kell látni, Füred nem éppen legszebb épületéhez érkeztem. Az alsó, üveges szinten élelmiszerbolt, az emeleten a kínai, vagyis álmaim boltja: sok dologgal, olcsón. Nincs butikálló költségvetésem, na!

Egyetlen jó dolog volt ebben a kényszeredett cipővásárlásban, a légkondi. Amint az üvegajtók szétcsusszantak előttem, mint egy megváltásképpen csapott arcon a tízfokos hőmérséklet-különbség. Egy tüdőgyuszit vagy reumát simán megért a pillanatnyi kora tavasz.

Felcaplattam a lépcsőn, ahol próbababák bikinibe öltözve lestek rám. Bezzeg ezeknek nem kellett cipőkön törni a fejüket. Bár semmi máson sem.

Vajon miért nem vonulok be a vacsira magabiztosan strandpapucsban? A jelenet elképzelése iszonyú irigységgel töltött el, amiért sosem leszek olyan vagány, mint képzeletbeli én, aki egy „no mi van, ribi”-vel odaköszön Zitának, majd felborítja a széket, és középső ujját felmutatva a válla fölött ott hagyja őt. Mindezt strandpapucsban.

Képzeletbeli én annyira szégyell engem, hogy valószínűleg sosem fog megjelenni a valóságban. Hiába, ő túlságosan vagány hozzám képest. Béna vagyok. Jó benyomást akarok tenni apám terhes barátnőjére, pedig a tinitörvények szerint lázadnom kéne.

Mégse teszem meg.

Kell az új szandál. A kínos mostohavacsorán kívül is szükségem lesz még rá a nyár folyamán. Mégse tölthetek két hónapot edzőcipőben meg papucsban.

A szandál az egyetlen viselet, amit anélkül tudok viselni, hogy minden pillanatban kifogást találok benne. Mert a cipők általában nem szélesítik a csípőm, vagy nagyobbítják meg a mellem. Szóval velük jól kijövök.

Beléptem a boltba. Eszembe se jutott, hogy izzasztó válltáskám mellett kosarat is cipeljek magammal, de a szigorú kínai bácsi szinte a nézésével irányította a kezembe. Mire észbe kaptam, már a szokásos piros bevásárlókosárral a kezemben lötyögtem a cipőssorok között. Biztosan rossz első benyomást keltettem, mert a kínai bácsi követett. Megpróbáltam figyelembe se venni, de akárhányszor a kezembe vettem valamilyen cipőt a polcról, összehúzta a szemét, és egy lépéssel közelebb jött felém. Egy darabig vicces volt ezzel játszani, de aztán egyre unalmasabb lett, amikor csak nem találtam olyan szandált, ami tetszett.

Álomszerű lődörgésemből a cipők végeláthatatlan pusztájában egy hatalmas csattanás rázott fel. Ez felkeltette a kínai bácsi figyelmét, mert azonnal ott hagyott.

Kíváncsian lestem át a polcok fölött. A pénztárnál egy égimeszelő szerencsétlenkedett. Vörös haja az égnek meredt, szeplős arca kipirult, miközben próbálta összeszedni a piperecuccokat, amiket a pénztárnál vert le. Szegény flótás az általános megaláztatás mellett a kínai bácsi szigorú tekintetétől sem menekült. Nem bírtam odanézni. Kezdtem bűntudatot érezni a srác helyett.

Nem volt kedvem tovább ott időzni, ezért elkaptam egy viszonylag egyszerű, virágos pántú szandált az én méretemben, látványosan a kosaramba tettem, és besoroltam a pénztárhoz.

Azt hittem, a vörös hajú srác gyorsan lelép, de nem. Ott állt előttem, és az esernyőket mustrálta. Nálam vagy két fejjel magasabb volt, hófehér bőrét szeplők pöttyözték. Arca és karjai pecsenyés pirosra égtek. Le mertem volna fogadni, hogy az üzlet összes dolgozója ott állt körülötte, és azért imádkozott, hogy az esernyőket tartó fémhordót már ne döntse fel.

A fiú felsóhajtott, kézbe vett egy piros esernyőt, majd visszatette a helyére, és egy másikat vett el. Ezt a mozdulatsort még jó párszor megismételte. Még legalább négy esernyőt vett szemügyre.

Ott állt előttem, de észre se vette, hogy őt bámulom. Mégis mit akarhat az esernyőkkel ebben az irdatlan melegben?

Legalább hárman kerültek ki minket, és fizettek, mire összeszedtem minden bátorságom, és eleget tettem kíváncsiságom könyörgésének.

– Szóval, mi a titka a tökéletes esernyőnek?

A szeplős srác visszaejtette az esernyőt a dobozba. Elkerekedett, zöld szemekkel nézett rám.

– Nyugi, csak vicceltem. Viszont az érdekel, hogy miért akarsz ebben a döglesztő melegben esernyőt venni – mondtam, mire a srác kicsit megenyhült.

– Hát – vakarta meg állát –, minden nyáron van legalább egy hét, amikor állandóan esik az eső, én meg minden nyáron otthon hagyom az esernyőmet.

– Akkor egész kis gyűjteményed lehet, ha minden nyáron újat veszel.

Megint elgondolkodva, szinte már vágyakozva nézett az esernyőkre.

– Van belőlük egypár – ismerte be.

Ezek után egy biliárdasztal-zöldet vett a kezébe. Mégsem hagyhattam, hogy olyan színűt vegyen, ezért úgy döntöttem, segítek neki, hátha végre-valahára lekerül rólam a reverzkarma.

Letettem a kosaramat, amiben türelmetlenül bújt meg a szandál, kivettem a fiú kezéből a förtelmes színű darabot. Esernyőlesbe kezdtem.

– Ha bevezetsz az esernyőválasztás titkaiba, talán a segítségedre lehetek.

Furán nézett maga elé. Nem hiszem, hogy értette, mit akarok tőle igazából, de az igazat megvallva én sem. Egyszerűen jó volt valakivel szórakozni anélkül, hogy bármit várnék tőle.

Gyanakvó tekintettel fordult felém, de belevágott.

– Az esernyővásárlás olyan, mint a zsákbamacska. Csak akkor tudod meg, milyet vettél, amikor felnyitod.

Majdnem elröhögtem magam, de vöröske furcsamód komolynak tűnt, szóval belementem a dologba.

– Megéri a kockázatot?

– Mindenképp – mondta, majd rámutatott egy hosszúkás kékre. – Méreténél fogva nem praktikus. Ha pedig megfogod, és kicsit megmozgatod, érezheted, hogy lötyögnek az összeillesztések.

Nem akartam elhinni. Kipróbáltam. Igaza volt, lötyögött.

– Hm. Akkor milyet keresünk?

Újabb ernyő került elő valahonnan a doboz aljáról. Ezúttal egy bordó, fekete csíkokkal. Kisebb, mint az előző, de nehezebb.

– Ha nehezebb, az jó – megemelte párszor, aztán megrázta fejét –, de a színével kapcsolatban bizonytalan vagyok.

– Meglehetősen nőies.

Erre visszadobta az ernyőt, hogy feltúrja a doboz tartalmát egy ugyanolyanért, csak más színben. Nem talált.

– Mit szólnál a klasszikushoz? – mutattam egy a doboz külsejére akasztott sötétkékre. Nem nyerte el a tetszését. Hevesen rázni kezdte a fejét. Vörös lobonca csak úgy repkedett a feje tetején, az arcán trónoló szeplők összemosódtak.

– Akkor a normál esernyő kizárva?

– Nincs olyan, hogy normál esernyő, mindegyikük egyformán különleges. Csak éppenséggel nyáron praktikusabb a kicsi.

Felvontam a szemöldököm. Mióta különleges bármelyik esernyő?

Lelkesedése erőteljesen lankadt, ezért átvettem az akció irányítását. Ha rajtam múlik, akkor megtalálja a számára tökéletes esernyőt.

Kezébe nyomtam a válltáskámat, ő meg értetlenkedve vette át. Nem törődve az addigra kialakult nézősereggel, behajoltam a hordóba. Talán túl későn, de ekkor eszembe jutott, hogy mit viseltem aznap. Szellős, színes szoknya, ami álló helyzetben a térdem fölé ért. Hajolva csak a jó ég tudja, mennyit mutatott meg belőlem. Pontosítva: a kínai bolt teljes személyzete, a szeplős fiú és a vásárlók látták azt, amit nem lett volna szabad. Most már felesleges lett volna pironkodva előbújni, ezért folytattam a keresést.

– Azt hiszem, megtaláltam az igazit! – mondtam, amikor a kezembe akadt egy égszínkék csoda. Ha nem harmincöt fok lenne, beszereztem volna egyet.

Saját magam és mindenki más megkönnyebbülésére kibújtam a dobozból. Diadalittasan átnyújtottam szerzeményem a táskámért cserébe. Lesimítottam a szoknyámat, és megkönnyebbülve vettem észre, hogy dobozbúvárkodásom senkit sem érdekelt a srácon kívül.

– Ehhez mit szólsz? – kérdeztem vöröskétől, aki a megrökönyödöttségtől alig bírt megszólalni, ugyanakkor elismerő tekintettel méregette az esernyőt.

Megemelgette, meglóbálta, megrázta, aztán elégedetten bólintott.

– Tökéletes súly és szín.

– Nem is lötyög – tettem hozzá mosolyogva.

– Nem bizony. – Felvette a kosaramat, és a pénztárpultra tette. – Tudod, ha nem tetszene, még akkor se lenne szívem azt mondani, hogy nem veszem meg. Ez az esernyőhalász akciód elég durva volt.

– Ja, tizennyolcas karikát rá.

– Á, csak tizenkettest – legyintett mosolyogva.

A tulaj látható megkönnyebbülésére beálltunk a sorba, hogy fizessünk. Nem csodálkoznék rajta, ha kitiltanának innen minket. Esernyős srác rátett még egy lapáttal, amikor a 800 forintos esernyőért húszezressel fizetett.

Én persze elapróztam a dolgot, ráadásul elsütöttem a szakadt ezresemet.

Villoghatok majd Zita előtt. Ha a személyiségemmel nem is, legalább az új szandálommal jó benyomást kelthetek.

Csak nézzen rá a lábaimra. Mondjuk, fura lenne, ha egész idő alatt azokat stírölné. Inkább csak lessen rájuk, és tudatosítsa, hogy hajlandó voltam új lábbelire költeni miatta.

Esküszöm, a tulaj megkönnyebbült sóhajtásaitól visszhangzott a lépcsőforduló, ahogy a sráccal együtt kiléptünk az oltalmazóan hűvös üzletházból.

Az aszfalt párolgott, a kereszteződésben felgyülemlett autók kipufogógáza fojtogatón tapadt össze a forró levegővel.

Mielőtt bármit mondhattam volna, kinyílt az égszínkék esernyő. Árnyéka kicsit elviselhetőbbé tette a hőséget.

– Látod? – kérdezte vigyorogva, miközben megforgatta fejünk felett. – Létezik tökéletes esernyő.

– Vigyázz, mert megsérted a többi tökéletlen darabot.

Mosolyogva összecsukta ernyőjét, majd a fejére tolta almazöld baseballsapkáját, ami addig az övtartójára csatolva pihent.

Meg sem kérdeztük egymástól, ki merre indul. Természetesnek tűnt, hogy mindketten a tó felé lépkedtünk.

– Mi járatban vagy Füreden az esernyőket leszámítva, amire egyértelműen nem lesz szükség?

A gyalogátkelőnél vártunk. Nagy volt a tömeg, az embereket csak a strandok érdekelték ebben a dögmelegben.

– Még nem mentem haza száraz esernyővel.

A lámpák zöldre váltottak, mi meg egy kisebb csorda tagjaként vonultunk.

– Esőre még várhatsz.

Megvonta a vállát.

– Augusztus végéig van időm.

– Addig itt leszel?

Nem akartam reménykedőnek tűnni, de eléggé olyannak bukott ki belőlem a kérdés. Nem hiszem, hogy feltűnt neki, mert az esernyővel babrált. Szerencsére.

– Minden nyarat itt töltök a családommal. Két teljes hónap a munkamániás apámmal, a divatblogoló anyámmal, meg az egyetemista bátyámmal, aki amúgy egy görény.

– Nem hangzik túl jól.

Megrázta fejét.

– Nem éppen tökéletes a családi idill. Ahhoz képest, hogy azért töltjük itt a nyarat, hogy együtt legyünk, a két hónap alatt nagyjából egy hetet töltünk együtt. Mindenki a saját dolgával törődik. Az egész olyan, mint általában minden más hónap.

Kikerültünk egy négygyerekes családot, akik egész hadseregnyi felfújható állatot cipeltek hónaljuk alatt a strand felé.

– Te is az ősökkel nyaralsz a jó öreg magyar tengernél?

– Á – legyintettem –, csak apuval meg a terhes barátnőjével, akiről elfelejtett szólni.

Nevetett, vagyis olyan horkantásféle hangot adott ki magából. Betértünk a tóhoz vezető utcába. Az enyhe lejtő tetejéről már látni lehetett a Balatont, meg az arra igyekvő fürdőruhás emberek hullámát.

– Ne haragudj, de apád nagyon öreg lehet, ha ennyire szenilis. Mármint mire gondolt? Majd kiderül, ha beállít karácsonykor egy gyerekkel?

A nejlonzacskó, amiben új cipőm lapult, hirtelen nagyon nehéz lett. Minden, ami körülöttem történik, arra emlékeztet, hogy a családomból két különálló család lesz, aminek én leszek az átjárója. Mint valami tranzitszálló.

– Lehet, hogy az volt a terv – válaszoltam kelletlenül, amit a szeplős srác megérezhetett, mert másfelé terelte a szót.

– Különben nem olyan rossz itt. Csak kicsit unalmas, ha nincs kivel szórakozni.

– A bátyád ennyire gáz?

– Nem mindig, de a leggyakrabban elmondani sem lehet, mennyire bunkó tud lenni! Nem tudom, hogyan lehetünk testvérek.

– Nekem nincs testvérem, szóval ilyen szempontból nincsenek tapasztalataim.

– Most majd szerezhetsz tapasztalatokat testvérügyben.

És tényleg, erre még nem gondoltam. Mert azzal, hogy apu újraházasodik, nem vesztek semmit, sőt, újabb családtagot kapok. Vagy ilyesmit.

Ezek után nem igazán szóltunk egymáshoz. Elsétáltunk az Annabella Hotel mellett, aminek a parkolója dugig volt autókkal. Előttünk éppen beállt egy busz. A hotel medencéjéből vidám csobogás hallatszott.

Ahogy elértünk a Kisfaludy strand elé, ő jobbra indult, én meg balra. Mindketten megtorpantunk, és egymás felé fordultunk a strand bejáratát díszítő mentőcsónak előtt.

Majdnem az egész úton beszélgettünk. Most meg, amikor valahogy le kéne zárni a dolgot, csendben cövekelünk a tűző napon. Kínos.

– Amúgy Kertész Bogi vagyok – nyújtottam felé a kezem, amikor már tényleg nem bírtam ki. Legalább annyira össze lehetett zavarodva, mint én, mert az esernyőt nyújtotta felém.

Megráztam, mire mindketten elnevettük magunkat. Édes istenem, kevés ilyen fura fiúval találkoztam. Amikor a rövidnadrágjának a zsebébe nyúlt, és egy névjegykártyát nyomott a kezembe, pontosítanom kellett: a legfurább fiú, akivel találkoztam.

Megfordítottam a névjegykártyát, és végre-valahára megtudtam a nevét, ami kissé javított a helyzet kínosságfokán.

– Fülöp Róbert, leendő fényképész? – vontam fel a szemöldököm. – Azt hittem, esernyőszakértő vagy.

Horkantva nevetett, majd megemelte sapkáját, és megvakarta fejét.

– Csak Robi. És igen, ha egyszer létező szakma lesz az esernyőszakértő, akkor talán, de addig csak a hobbim.

– Ahogy a névjegykártya-készítés?

Zsebre vágta szabad kezét.

– Az egy másik történet.

Bólintottam, a névjegykártyát pedig a válltáskám egyik zsebébe süllyesztettem. Bár fennállt a veszélye annak, hogy a táska végleg elnyeli, ahogy annyi minden mást azelőtt, mégsem akartam a tenyeremben szorongatni. Még azt hinné, amint kikerül a látókörömből, hívogatni fogom.

Egy nagyobb, a strandra igyekvő csoport kis híján elsodort Robitól.

Beért minket a felfújható állatos család. Az egyik gyerek pontosan mellettünk kezdett hisztizni, amiért leeresztett az úszógumija.

Ha még tudtam volna mondani valamit Robinak, biztosan kiverte volna az agyamból a gyerek toporzékolása.

– Asszem, ideje indulnom – mondtam hangosan, hogy biztosan meghallja. – Ha szükségem van egy leendő fényképészre, hívlak.

– Akkor is hívj, ha esernyőkkel kapcsolatos kérdésed van.

– Igenis – szalutáltam viccelődve. – Üdvözlöm a görény bátyádat.

– Én meg a szenilis apádat.

Mosolyogva sarkon fordultam, és elindultam a Vadkacsa felé. Nem tudtam megállni, hogy ne nézzek utána. Nem volt nehéz kiszúrnom a tömegben. Almazöld sapkája alól kilógó vörös haja, égszínkék esernyője és pálcikaember formája világítótoronyként magasodott a járókelők tömkelege fölé.

Ha harmincöt fokban hajlandó voltam egy esernyőért dobozokban turkálni, miközben egy kínai bácsinak és egy srácnak mutogattam a bugyim, akkor a karmatörvények alapján jól kell sikerülnie a vacsorának.

Igazán kitettem magamért. Felvettem az új szandálom, ami szerencsére pont jó volt, felkaptam egy könnyed, virágos nyári ruhát, ami kiemelte testem egyetlen kiemelendő részét, a derekamat.

Hajam laza kontyba fogtam. Kiléptem a lakókocsiból, ahol apu velem ellentétben egyáltalán nem erőltette meg magát.

– Ejha, kiöltöztél – viccelődtem.

– Te is – válaszolta komolyan.

– Tudod, jó benyomás meg minden.

A nap már lemenőben volt. Az elviselhetetlen meleg ellenére egyre többen nyomakodtak ki a strandokról.

Mi betértünk a Borcsa étterembe, ahol már világítottak a kerek lámpák a karzatokon. A sétány felőli terasz legvégébe siettünk.

Amikor Zita meglátott minket, felállva integetett felénk. Azt hittem, a hasa látványától azonnal elrohanok.

Idegesen nyeltem egyet, és próbáltam legyűrni magamban a menekülési vágyat.

Valamiért azonnal anyu ugrott be, aki mindig komoly ruhákat hord, kedves ráncok futnak a szája és szeme körül, és szinte mindig összefogva hordja fekete haját. Hozzá képest Zita fiatalnak tűnt. Még hat hónapos terhesen is majd kicsattant az energiától. Szőkés haja fényes hullámokban omlott a vállára, a fülében élénksárga tollak fityegtek, rózsaszín, kék csíkos ruhája alatt napbarnított bőr bújt meg. Anyu sosem nézett ki vagy viselkedett ennyire lazán. Vajon ez hiányzott apunak?

Odaértünk az asztalhoz, ahol egy üveg barackos jeges tea várt rám, apura meg sör.

Az még érthető, hogy tudja, apu mit szeret inni ilyen meleg estéken, de hogy az én kedvencemet is eltalálja!

Időm se volt ezen töprengeni, mert Zita állapotát meghazudtoló gyorsasággal ölelt meg, gumicukor-illatú parfümfelhőbe bugyolálva engem.

– Végre megismerhetlek! Gondolom, már tudod a nevem.

– A vezetéknév még nem tiszta – motyogtam esetlenül. Fogalmam se volt róla, mit kezdjek ebben az ölelésben.

Eltolt magától, és vádlón apura nézett. Kezdtem megkedvelni.

Amikor helyet foglaltunk, apu automatikusan Zita mellé ült le, én meg velük szemben. Persze a cipőmet nem vette észre.

– Varga Zita vagyok – mondta csipkelődve. – Úgy érzem, hogy ezt már jó ideje tisztázni kellett volna.

– Ezzel egyet kell értsek – égettem aput, miközben befutott a pincér, és szétosztotta az étlapokat. Zita hozzá se nyúlt, inkább engem nézett.

– Annak ellenére, hogy apád rólam semmit sem mondott neked, én elég sok mindent tudok rólad.

– Tényleg? – kérdeztem, és fél szemmel apura sandítottam, aki elő se mert bújni az étlap mögül.

– Mutatott fényképeket. Nagyon édes kislány voltál.

El tudtam képzelni. Apu fényképalbuma régóta nem frissülhetett. Az utolsó képe rólam nagyjából a válás előtti utolsó nyáron készülhetett. Azóta kicsit megnőttem. Magasságban, és sajnos szélességben is. Ha jól emlékszem, abban az időben nem voltam hajlandó mást hordani, mint a kockás pizsamanadrágomat, meg egy jegesmedvés ujjatlan felsőt. A kombinációtól kiráz a hideg.

Baromi „aranyos” lehettem.

– Megváltoztál.

Ügyes megállapítás, gondoltam magamban, miközben próbáltam kibogarászni, hogy maradjak unalmas és spagettit rendeljek, vagy kockáztassak, és egyszer az életben kevésbé tésztás dolgot kérjek egy étteremben.

Zita még mindig csak beszélt, pedig a pincér már a közelben ólálkodott, hátha felveheti a rendelést. Ha így haladunk, akkor reggelit fogunk rendelni. És ha belegondolok, hogy még anyuval is beszélnem kell…

– Nagyon csini a szandálod. Szívesen hordanék ilyen szandálokat, de a bokáim olyanok, mint a fatönkök.

Hoppá! Csak észrevette az új szandált. Ettől olyan elégedettség töltött el, hogy úgy döntöttem, erre a nyárra magam mögött hagyom a spagettit.

– Köszönöm.

Zita megemelte hatalmas, talpas poharát, amiben valami színes, jeges lötyi úszkált. Aztán hirtelen letette az asztalra. Nem kevés manőverezéssel felállt az asztaltól.

– Bocsánat, de ki kell mennem a mosdóba. El nem hinnétek, naponta hányszor kell pipilnem a kis gazfickó miatt.

– Menj csak, szívem – mondta apu annyi szeretettel a hangjában, amilyet még sosem hallottam tőle. Ettől felfordult a gyomrom, és izzadni kezdtem.

Zita kissé kacsázva, de dudorászva libbent el mellettem, apu meg úgy bámult utána, mintha minden lépésnyoma után tisztára akarná nyalni a padlót.

– A cézár salátájuk isteni – fordult végre felém, én meg nem voltam lenyűgözve.

– Majd egyéves késéssel bemutatod a barátnődet…

– Menyasszonyom – szúrta közbe, én meg forgattam a szemem.

– Oké, a menyasszonyod. Biztos vagyok benne, hogy nem az ételről akarsz beszélgetni.

Apu letette az asztalra az étlapot. Reménykedő tekintettel nézett rám.

– Na, mit szólsz hozzá?

Azt hittem, hazudnom fog kelleni neki, jópofizni, de akármennyire ellentmondott minden mostohákról szóló filmnek, könyvnek, Zita eddig jó fejnek tűnt. Ezt mondtam neki, amitől csillogó szemekkel vigyorgott egészen addig, amíg Zita vissza nem ült mellé.

– Hú, sokkal jobb. Na, akkor rendelünk? Megéheztem.

A pincér szinte gombnyomásra ugrott mellénk.

– Sikerült választani?

– Grillen sült libamáj lesz – jelentette be apu, és a pincér felé nyújtotta az étlapot.

– Cézársaláta, nagy adag.

Ha saláta, akkor legalább nagy adag.

Zita erősen törte a fejét, végül a somlói galuska mellett döntött.

– Csak úgy, előétel nélkül? – kérdezte apu, Zita meg csak bólogatott.

– Megenném.

Ami azt illeti, én is, de azt hiszem, ha jó benyomást akarok kelteni, türtőztetnem kell magam. Legalább ma este.

Amikor a pincér felpakolta az étlapokat, Zita kihúzott egyet a kezéből.

– Azért egyet hagyjon itt – tette az asztal szélére. – Hátha valaki enne desszertet az étel után, mint a normális emberek.

Rám kacsintott, én meg mosolyogtam. Lehetetlen volt ellenállni a jó hangulatának. Egyszerűen átragasztotta az emberre.

– Azt elárulom, ha igazán jó sütit akarsz enni, akkor el kell jönnöd a Matrózba.

– A kávézódba?

Ezen felháborodott.

– Lázár azt mondta, hogy kávézóm van?

Bólintottam, apu meg lejjebb süllyedt a padon, és sörivással foglalta le magát.

– Kikérem magamnak! A Matróz nem csak egy kávézó! Ott ehetsz jó sütit, ihatsz kávékülönlegességeket, este meg koktélokat.

Öntöttem magamnak a jeges teából. Jólesett a hideg.

– Majd mindenképpen megnézem.

– A ház vendége leszel. Többször kell majd találkoznunk a nyár folyamán. Augusztus végén esküvő, addigra rengeteg dolgot kell megbeszélnünk, a ruhádról nem is beszélve.

Jó nagyot kortyoltam az üdítőmből. Ebbe ez idáig nem gondoltam bele. Mégis hogyan leszek képes arra, hogy végignézzem, ahogy apu maga mögött hagyja anyut egy másik nőért? Hogyan tud túllépni ezen?

És én hogyan fogok túllépni ezen?

Felálltam. Műmosolyt erőltettem arcomra, közben motyogtam valamit a mosdóról.

– Jól vagy? – kérdezte Zita.

– Persze, csak ki kell mennem. Új a szandál, kicsit szorítja a lábam.

Fogalmam se volt, merre találom a mosdót. Behúzódtam egy sarokba, és megpróbáltam összeszedni magam. Jó képet kellett vágnom az egészhez. Zita nem tehet róla, ahogy anyu se. Apu az, aki nem képes kitartani. Egyetlen dolog mellett tartott ki egész életében, a Vadkacsa mellett. És ez hová vezetett?

– Jól vagy? – kérdezte egy fiatal pincér.

– Persze, csak a mosdót keresem.

Megmutatta, merre van, de legnagyobb döbbenetére megint kimentem a teraszra. Biztos azt gondolta rólam, hogy nem vagyok normális.

Talán igaza van. Mi a francnak agyalok apám dolgain? Vegye csak el Zitát! Hagyja maga mögött anyut! Ahogy anyunak is sikerült maga mögött hagynia őt. Úgy néz ki, csak én nem vagyok képes erre.

Mire visszataláltam az asztalunkhoz, apuék már ettek. Lehuppantam a székre.

– Miről maradtam le?

Zita gyanakvó pillantással, de azért jókedvvel kanalazta a habot a tányérjáról.

– Apádat éppen arról faggattam, hogy tetszett a szobád. Azt mondta, örültél neki, de én tőled akartam hallani.

Végre egy olyan téma, amitől nem kapok ideg-összeroppanást. Kézbe vettem a villámat, és evés közben nem győztem hálálkodni Zitának. Ezek után csupa olyan dologról beszélgettünk, aminek semmi köze nem volt a családunkat érintő változásokhoz.

Kiderült, hogy Zita tényleg jó fej. Megkedveltem, amitől kicsit lelkiismeret-furdalásom lett. Úgy éreztem, elárulom anyut azzal, hogy apu menyasszonyával diskurálok a kínai boltban tett látogatásomról.

– És névjegykártyát adott? – hahotázott Zita, apu meg nem értette, ezen mi olyan vicces.

– Aha. Láttad volna, hogy örült az esernyőnek. Elképesztő volt!

– A kínai bácsi meg megismerkedett a bugyiddal?

Ezen a ponton már szakadtunk a nevetéstől, apu meg felháborodva dadogott.

A vacsora gyorsan elrepült. Besötétedett, mire végre kikértük a számlát, és elindultunk a parkoló felé, ahol Zita egy öleléssel búcsúzott el tőlem, aputól meg egy puszival.

Apu le sem tagadhatta volna, mennyire feldobta őt, hogy ilyen jól sikerült a vacsora.

– Ettől féltél? – kérdeztem, amikor már mindketten a lakókocsi kopott kanapéján üldögéltünk.

– Nem. Zitával nagyon könnyen ki lehet jönni.

– Az már biztos. No mindegy – tápászkodtam fel a kanapéról. – Lefekvés előtt még megcsörgetem anyut.

Erre apu riadtan pattant fel.

– A házat ne mondd el neki!

– Nyugi – tettem fel a kezem. – Nem terveztem. Csak Zitáról akarok beszélni vele.

Megkönnyebbült, így egy atyai kioktatásra számíthattam tőle.

– Ne ess neki nagyon. Csak azt akarta, hogy tőlem tudd meg. Szóval az én hibám az egész. Azt hittem, hogy még van időm, mielőtt ideérsz.

– Hát, én is.

Bevonultam a pink függöny mögé, és éppen anyut akartam hívni, de sms-t küldött.

Hogy mi a mai nap tanulsága?

Zita jó fej. Ez viszont jelen pillanatban nem mondható el anyáról, aki sms-ben rázott le, annyival, hogy holnap skype-olunk. Nekem mindegy. Legalább egy nappal eltolódik a nem veszek össze anyuval pont megszegése. Viszont a listám így sem ússza meg…

Amikor úgy nyolcéves lehettem, összebarátkoztam két ikerlánnyal. Mindenhová velük mentem. Együtt ettük a fagyit, együtt jártunk a strandra, és szinte az egész nyarat a Vadkacsában töltöttük. Naiv gyerek voltam, mert nem jöttem rá, hogy csak azért barátkoznak velem, mert így ingyen használhatják a kemping medencéjét, strandját és sporteszközeit. Anyám nagyvonalúan kivárta a nyár végét, és csak akkor mondta meg, valójában miért lettek olyan hirtelen a legjobb barátnőim. Erre az időszakra vezethető vissza az ikerfóbiám, de a listám azon pontja is, miszerint nem barátkozom másokkal, amíg Füreden vagyok.

Erre mi történik a harmadik napon? Bosszúsan néztem parafatáblámra, ahol ott fityegett a bizonyíték arra, hogy még a saját szabályaim betartása se megy nekem. Egy ártalmatlan számjegy, ami egy mobilhoz tartozott, pontosabban egy Robi nevű fiú mobiljához. Ha ez nem lett volna elég, az alig pár méterre levő lakókocsiból Soma mosolyogva integetett, majd behúzta a függönyt, és elsötétült az ablaka.

Lehet egy szabályt kétszeresen megsérteni?

4. FEJEZET

A jól sikerült vacsora után egy dögunalmas nap következett. De az a fajta, amikor bármire hajlandó voltam, csak teljenek a percek.

Reggel fél tíz volt. Úgy döntöttem, pontosan tíz órakor hívom anyut, aki talán Velencében gondolázik, vagy isteni finom pizzát eszik egy szexi olasszal. Lehet, haza se jön. Bepasizik, éli a Napsütötte Toszkánát, én meg kiszáradt fák tövében, két lakókocsi között egy műanyag asztalon a körmeimet festem az egyetlen üveg lakkal, amit elhoztam. Ami történetesen egy szilvalila lakk.

Egész szép volt, de most nem ez a lényeg. Irtóztam annak a gondolatától, hogy összevesszek anyuval.

Nagyon értett a kiborításomhoz.

Lenéztem a körmeimre, és szomorúan konstatáltam, hogy nekem még a körömlakk is hazudik. Még hogy gyorsan szárad! Már vagy fél órája legyezgettem a bal kezem a levegőben, mint valami félkegyelmű, de a festék nem száradt.

És mit ad az ég? Hát nem Soma sétál felém? De még mennyire. Tökéletességének fénye még azt is elnyomta bennem, hogy pizsiben gubbasztok. Valószínűleg kivillant a bugyim, ahogy lejjebb csusszantam az asztalon. De ez már nem újdonság. Mosolyogva lépett elém.

– Nocsak, manikűr? Így könnyű az élet.

Próbáltam lazának tűnni. Ebben a pizsama óriási segítség. Nem hiszem, hogy van nála lazább dolog.

– Csatlakozol? – ráztam meg előtte a körömlakk kis ecsetjét.

– Bocsi, de a lila nem az én színem.

– Az üveg szerint szilvalila – javítottam ki, mire tettetett meghunyászkodással felemelte a kezét.

– Nem akartam megbántani a lakkodat, csak láttam, hogy itt vagy, és gondoltam, szólok, hogy még nem felejtettem el az esti találkát.

– Örülök, hogy te nem vagy olyan feledékeny, mint egyesek.

– Erre én is büszke vagyok – húzta ki magát.

Én meg elképzelni se tudtam, eddig miért nem vettem észre azt az apró szépségfoltot a bal szemöldöke felett. Kicsit elidőzhettem rajta, mert integetni kezdett az orrom előtt.

– Hahó, Bogi! Velem vagy?

Bárcsak lennék.

Megráztam a fejem.

– Ne haragudj, kómás vagyok. Nekem még hajnal van.

Felvonta azt a csodás szemöldökét.

– Fél tízkor?

– Megengedhetem magamnak.

– Mázlista, akkor este ráérsz?

Megtapogattam a száradó festéket. A középső körmömön ott maradt egy ujjlenyomat. Csodás. Inkább félretettem a lakkot, és felsóhajtottam.

– A manikűrön és egy skype-híváson kívül semmi dolgom. Szóval, mikor, és mi a program?

Kezdtem magabiztosan érezni magam, erre egy állatias ordítás hallatszott a háttérben.

– Pintér!

Soma összerezzent. A hang felé fordult, majd vissza felém.

– Arra gondoltam, fagyizhatnánk a kikötőben. Mit szólsz este hathoz a Kisfaludy strand bejáratánál?

– Nekem megfelel – bólintottam, mire megint Somáért ordítottak.

– Pintér, gyere már! A napernyők nem lesznek maguktól tiszták!

Soma sietve hátrált. Bocsánatkérőn nézett rám.

– Akkor hatig eldöntöm, milyen fagyit egyek.

Elvigyorodott, aztán kiszaladt a lakókocsik közül.

– Megyek, Karcsi bácsi!

És az eszem megáll: Somának még a kiáltása is imádni való.

Az elérhetetlen utáni sóvárgásomból a skype-videóhívás csengése riasztott fel. Egy pillanatra megfordult a fejemben, milyen könnyű lenne egyszerűen nem reagálni rá.

Végül csak felálltam az asztalról, hiszen anyuról volt szó. És az anyámat nem lehet egyszerűen ignorálni.

A műanyag kellemetlenül rátapadt a combomra, amitől még idegesebb lettem. Esküszöm, vagy harminc centire megemeltem a hülye asztalt, mire sikerült megszabadulnom tőle.

Túl kellett esnem ezen a beszélgetésen, ráadásul nagyon hamar. Pont mint a sebtapasz vagy a gyanta. Nem szabad sokáig készülni rá. Biztos kezekkel, gyorsan kell letépni, így fürgébben végzel vele.

Anyu arca aranybarnán virított az én sápadt fejemhez képest. Vigyora olyan volt, mintha hirtelen plusz fogsort növesztett volna. Ennek egyrészt örültem, de túlnyomóan inkább durcás voltam. Már-már arra vártam, mikor jelenik meg mögötte a szexi olasz, hogy arra kérjen, szólítsam papának.

Kirázott a hideg.

– Csak nem fázol? – kérdezte köszönés nélkül anyu. – Nálunk kellemes huszonnyolc fok van.

Leroskadtam az ágyamra, és az ölembe tettem a gépet.

– Ja, itt kellemes harminchárom van reggel tízkor.

Arcán továbbra is vigyorral beszélni kezdett arról, milyen csodás Olaszország. Nem is értem, valaki hogy lehet ilyen boldog a munkától. Vagy elfelejtette az adott problémát, vagy nem is sejtette, hogy már tudok róla.

Félbeszakítottam a monológját az ételekről, amit más körülmények közt biztosan nem tettem volna, de most nem volt választásom.

– Elmondanád, miért nem szóltál Zitáról meg a babájáról?

Anyu jó pár árnyalatot veszített lebarnult állapotából, és a vigyora is eltűnt. Szinte hallottam, ahogy a fejében csörömpölve darabokra hullanak a gondolatok.

– Mikor lettél ilyen jó haverja apunak, hogy kibeszéled vele a nőügyeit?

Anyu fáradtan felsóhajtott. Hirtelen visszazuhant az Olaszország előtti állapotba, amitől a haverom, lelkiismeret-furdalás szeretetteljesen a hátamhoz bújt.

Leráztam magamról, bár tudtam, a hívás után úgyis visszacsimpaszkodik, és addig ott marad, amíg nem rendeződik ez az egész ügy.

Tehát vissza a gyantastratégiához.

– Miért kellett ezt az egészet titkolni? Mégis mire volt ez jó? Ideküldesz két hónapra anélkül, hogy bármit elmesélnél apu új családjáról?

– Azért nem mondtam el, mert féltem, hogy akkor két hétre sem mennél el hozzá. Már nagyon hiányolt téged. És hiszed, vagy nem, én beszéltem le apádat arról, hogy elmondja neked.

A laptop majdnem kicsúszott az ölemből. Mi ez? Valamiféle összeesküvés ellenem?

– Mégis miért?

– Mert tudtam, hogy így reagálsz majd rá.

– Hogyan reagálok? – tártam szét a kezem, mert ez bizony magas volt nekem.

– Pontosan így – magyarázta anyu, miközben valahonnan egy csészét húzott elő, és belekortyolt. – Minden ok nélkül bepánikolsz.

– Minden ok nélkül? – A hangom kissé megemelkedett. – Az, hogy apu egy éve jár valakivel, és babájuk lesz, nem elég ok? Te nem pánikoltál be ettől, amikor meghallottad?

– Engem teljesen hidegen hagy apád magánélete.

És tényleg. Ha ilyen szupergonoszokat megalázó nyugalommal szürcsölgeti a kávéját, miközben én napok óta ezen agyalok, valóban annyira érdekelheti az egész, mint egy mikroszkopikus porszem a porszívózacskó legalján.

– Ö… Jó, hogy ezt tisztáztuk.

Letette a csészét, és vizslató tekintettel meredt rám.

– Miért vagy bepánikolva? Ne is próbáld tagadni. Ismerlek.

Ez történik, ha az embernek az anyján kívül nincsenek barátai. Rájön, hogy az anyja tényleg jól ismeri. Ez megint felhúzott. Ha annyira ismer, tudhatná, milyen szar érzés, ha pont ő titkolózik előttem.

– Azért vagyok bepánikolva, mert hazudtál nekem hónapokon keresztül. Hányszor beszéltünk apáról az elmúlt pár hónapban úgy, hogy azon törted a fejed, mégis milyen újabb baromsággal tereld el a figyelmem erről az egészről?

Anyu beletúrt hajába. Látszott rajta a türelmetlenség, de egy kis bűnbánat is. Tökéletes. Egyelőre a lelkiismeret-furdalásom lepacsizott velem. A kérdés az: meddig?

– El akartam mondani, de tudtam, akkor biztosan nem mennél el hozzá.

– És? Áthúztam volna a terveidet a tökéletes nyaradról?

Legszívesebben a Zita által felpakolt lampionokkal fojtottam volna meg magam. Bár olyan pont nincs a listámon, hogy ne gázoljak bele anyám nyugodalmas lelkivilágába, simán lehetne a huszonegyedik.

– Tudod, hogy csakis Anett miatt kerültem ebbe a helyzetbe. Ha nem lopott volna meg olyan aljas módon, most otthon ülnék veled a harmincfokos lakásban. És egy percig se bánnám, mert szeretek veled lenni. Ahogy apád is.

– Aha. Hát nem nagyon hangoztatja.

A háttérben anyu szobájának ajtaja kinyílt. Mögé mutattam, hogy észrevegye, mert titkolózás ide vagy oda, elég gáz lett volna, ha élőben próbálják meg elrabolni őt.

– Egy perc, Zsolt – szólt maga mögé, mire az alak kisétált a szobából. – Bocsi, az új sofőr. Kicsit furcsa.

– Remélem, nem játszod el a Görögbe fogadvát.

Anyu elmosolyodott. Azt hittem, végre minden rendben lesz, és elköszön, de nem. Megint meg kellett szólalnia.

– Bogi, apád azért nem mondja, hogy szeretne több időt tölteni veled, mert fél.

Elfintorodtam.

– Mégis mitől?

– Attól, hogy azt hiszed, már nem számítasz neki. Ezért féltünk mindketten Zitáról és a babáról beszélni, mert még azt hinnéd, helyettesíteni próbál téged.

– Miért, nem így van? – dacoskodtam. – Nem jobb neki egy új babával meg Zitával? Nem jobb neked is messze otthonról?

Az utolsó kérdés csak úgy kicsúszott. Máskor képes voltam blokkolni a saját hülyeségeimet, de most valamiért nem sikerült.

Anyu szomorúan megcsóválta a fejét. Megsértettem. Elrontottam a kedvét. Csodás. Vágom, miért volt szüksége erre az utazós-munkás pihenőre.

– Mennem kell – mondta végül. – És ami azt illeti, egyáltalán nincs igazad. Mindketten szeretünk téged, de közben nem felejtjük el magunkat is szeretni.

Azzal elsötétült a kép.

Korábban feltett kérdésemre a válasz: a lelkiismeret-furdalásom egészen addig tudom pórázon vezetni, amíg anyu lesült fejének látványa ott van előttem. Tehát egészen pontosan a skype-hívás végéig. Lecsaptam a gépem fedelét, és gyorsan magamra kaptam valami göncöt. A stílusosság kedvéért még a lakókocsi ajtaját is bevágtam magam mögött.

Karcsi bácsi az egyik bokorból kapta ki a fejét. Szúrós szemmel nézett rám. Én meg szinte ordítva köszöntem neki jó reggelt.

Mormogva viszonozta. Ha lett volna olyan listám, mit csinálok nyáron, az biztos az első helyen szerepelt volna, hogy köszönésre bírjam Karcsi bácsit. Persze semmiféle pontot nem pipálok ki a képzeletbeli listámon, max kihúzok egyet az igazin. Nem veszek össze anyuval? Na persze.

Ezek után sikerült apuval összefutnom. Nem emelte meg a hangulatom. Azzal állt elő, hogy menjek el Zitához. Nekem meg csak az járt a fejemben, hogy anyu mennyire közel jár az igazsághoz. Igen, irigylem a szüleim önszeretetét, mert én nem nagyon vagyok kibékülve magammal. Az ég szerelmére! Tizenhét évesen nyolcvan kiló vagyok! Ha szeretném magam, akár azt is mondhatnám, barátom van, hiszen ez a nyolcvan kiló simán kitesz egy megtermett férfit.

Apu furcsán nézett rám, de természetesen nem kérdezett rá a dologra. Inkább tovább forszírozta a Zita-dolgot.

– Elmehetnétek közösen ebédelni.

– Persze – dünnyögtem. – Átgondolom.

Még az átgondolásból se lett semmi, mert fél órával később a Tagore sétányon tömtem magamba egy hamburgert.

Elég morcosan falatozhattam, mert mindenki, aki elment mellettem, gyanakodva méregetett, és vagy egy méterre elkerülte az asztalomat.

Szándékosan nem jeleztem Zitának. Nem akartam kitenni annak az élménynek, amikor ennyire dühös vagyok.

A szalvétám apró galacsinná gyűrtem, és a kelleténél nagyobb lendülettel dobtam bele a kukába, mert azonnal a földre pottyant a szemét.

Szerencsétlenkedésem nem kerülte el az arra bicikliző társaság figyelmét. Mindenféle szégyenérzet nélkül kiröhögtek.

Hogy az esti fagyizás előtt lenyugodjak, a kikötő felé vettem az irányt.

Elidőztem a kacsákat etető kölyköknél, átgyalogoltam a szökőkúton, és a kis hídon át besétáltam a kikötőbe. Ahogy a hajók lágy ringatózását néztem, az egyik padon észrevettem egy ismerős alakot. Zöld sapka, vörös haj, szeplős kezek. Nyakában fényképezőgép, amitől egy kis értelmet nyert a leendő fényképész leírás a névjegykártyáján.

Az egész padot elfoglalta. Egyik oldalán egy zacskó főtt kukorica, a másikon pedig kék esernyő. Elmosolyodtam, és csendben megközelítettem. Nem vett észre, még akkor sem, amikor megálltam mellette. Túlságosan lefoglalta a kukoricaevés.

– Felvásároltad Füred összes főtt kukoricáját?

Lenyelte az utolsó falatot, és felnézett rám.

– Bogi? – kérdezte, miközben apró kukoricadarabkák tapadtak a szájához és arcához.

– Van valami az arcodon – mutattam a feje általános irányába, ő meg sietősen a többi kukoricához dobta a félig lerágottat, hogy kezeivel megtörölje magát. – Még mindig?

Megráztam a fejem.

– Mit csinálsz itt? – kérdezte, miközben odébb csúszott, hogy helyet csináljon maga mellett.

Lehuppantam mellé és az esernyő mellé.

– Ebédeltem, most meg próbálom elütni valamivel az időt. És te?

– Én is ebédeltem?

Válasza valamiért kérdésnek hangzott, ami nem csoda, tekintettel a kukorica mennyiségére.

– Vársz valakit, vagy mindet te eszed meg?

Erre Robi kissé elpirult, és kezét a nyakához emelte.

– Szeretem a kukoricát – vonta meg végül a vállát. – Amúgy meg fogalmam sincs, hogy most hány óra van. Kijöttem fotózni úgy reggel hét körül, és azóta itt vagyok. Gusztusom támadt a kukoricára, úgyhogy igazából bele se gondoltam abba, mit is kéne ennem a napszakhoz képest. Veled még nem volt ilyen?

Mivel a gondolataim nagy részét gyakran a kaja töltötte ki, nem. Volt bennem egy belső óra, ami mindig jelezte a reggelit, az ebédet és a vacsorát.

Ezt mégse mondhattam neki, így csak a nemzetközileg elismert tudom, miről beszélsz, de váltsunk témát válasszal reagáltam.

– Ismerős.

Hümmögött, majd a farmerjába törölte a tenyerét. Tekintetem valahogy a nyakában lógó fényképezőgépre vándorolt. Kíváncsi voltam, milyen a Balaton, ha valaki egy fejjel magasabb pozícióból látja, ugyanakkor tartottam tőle, hogy bemásszak a privát gondolataiba.

– Megnézhetem a képeidet? – kérdeztem végül, ő pedig azonnal lekapta nyakából, és lelkesen a kezembe nyomta a gépet. Reméltem, nem a nudista strandon készített képeket vagy bikinis csajokat stíröl reggeltől.

Megkönnyebbültem. Az első képen vízre szállt egy vadkacsa. A kemping miatt valahogy nem lelkesedtem érte. A következő néhány képen azonban ott volt a Balaton valódi íze: öreg csónakok, gyerekek a szökőkútnál, egy koncert fényei, kikötők, ételek, és egy gyönyörű kis ház, levendulákkal körbeültetve.

– Tihanyban van?

Robi időközben ismét hozzálátott a kukoricákhoz, így csak bólintani tudott.

– Itt laktok most?

Nagy nehezen leküzdötte a szájában felgyülemlett ételt.

– Nem, itt lakunk Füreden. A tihanyi ház is a miénk. Hétvégenként ott vagyunk. Vagyis apám van ott. Borozgat, meghívja a munkatársakat, meg ilyenek. Tavaly, mondjuk, kiadta. Idén ott lesz Arnold szülinapi bulija.

Leesett az állam. Én, a csóró, aki egy kempingben élek, egy olyan sráccal szórakozom, akinek két nyaralója van.

– Elég alaposan el vagytok eresztve.

– Hát, nincs okom panaszra – nyögte kissé zavartan.

A teljesen csupasz kukorica után egy újat halászott ki a zacskóból.

– Hányni fogsz a sok kukoricától.

Felhorkantott vagy nevetett, nála elég egyforma volt a kettő, de nem hagyta abba az evést.

– Otthon nincs sok lehetőségem arra, hogy főtt kukoricát egyek, mert apám egy luxusétterem vezetője. Így mindig olyan ételkülönlegességeket kell ennem, amik igazából az én ízlésemnek túlságosan flancosak. Még sima csokipudingot se ehetek dobozból, úgyhogy nagyon kérlek, legalább te ne kritizáld a kukoricáimat.

– Jaj, te szegény.

Nevetve hátba veregettem, majd ismét visszafordultam a képekhez. Egy karcsú, vörös hajú, elegáns koktélruhába öltözött nő mosolygott rám több egymás után következő képen. Ennyit arról, hogy nem fotóz nőket.

– Ő kicsoda?

Felém hajolt, kukoricaillatba vonva maga körül mindent.

– Az édesanyám, Fülöp Viola.

– Csinos – jegyeztem meg, bár a dögös jobban illett volna rá, de mégse mondhatok ilyet lány létemre valakinek az anyjáról. Furán venné ki magát. – Nem éppen az a tipikus anyuka.

Robi újabb kukoricával végzett. Kidobta a három! lerágottat, és becsomózta a zacskót. Farmerjának zsebéből nedves törlőkendőt húzott elő. Alaposan áttörölgette kezeit.

– Hát, nem olvasott sok esti mesét.

Megvontam a vállam.

– Ha ez megnyugtat, az enyém se, viszont állandóan kastélyokról meg országokról mesélt.

A következő képen csak egy tenyér látszott. Robi felé fordítottam.

– Ismerd meg Arnoldot.

– Á, a görény tesó!

– A görény tesó. Nem fogod elhinni, de idén nyáron még egyetlen normális képet se sikerült csinálnom róla. Szóval, ha valahol lábakat meg a képből kisuhanó alakokat, tenyereket látsz, az csak Arnold.

– Oké – szólaltam meg, mikor már vagy a huszadik tenyeres képet láttam. – Miért nem szeret Arnold fényképezkedni? Fogszabályzós? Pattanásos, esetleg hasonlít rád?

Robi ismét csak felhorkantott. Megkönnyebbültem, mert fogta a poént.

– Igazából hasonlít rám – mondta elgondolkodva, miközben megigazította a sapkáját. – Vörös haj, szeplők, zöld szemek, de mindemellett elég sportos alkat.

– Sportos, mint egy atléta, vagy mint egy súlyemelő?

– Félúton egy futó és egy úszó között. Olyan meggyőzően viseli a szeplőit, hogy tapadnak rá a lányok.

– Akkor olyan, mint te, leszámítva a sportos alakot.

A biztonság kedvéért vállon böktem, de semmi szükség nem volt rá. Megint vette a lapot.

– Azért nekem se kell a szomszédba mennem izomerőért.

Befeszítette karját, én meg úgy kiröhögtem, hogy majdnem leestem a padról. Érdekes látványt nyújtott, ahogy szeplős, vékony karjait feszegette. Hullámzott ott valami izom, de Robi olyannak nézett ki, mint aki még egy adrenalinlökettől se lenne képes megemelni, mondjuk, egy hokedlit.

– Vigyázz, még szétreped a pólód!

– Előfordult már – vigyorogta, aztán nekidőlt a pad támlájának.

– Igazából nagyon kevés dologban hasonlít rám a haján, a szeplőkön és szemeken kívül. Furcsa ezt mondani, de anyu és apu se magasak. Inkább olyan arányosan szépek.

Robi fintorgott, miközben kimondta a szép szót.

– Szóval minden jót Arnoldba pumpáltak a gének?

– Egyvalamiben igazságosak voltak: a szemekben. A Fülöp család generációkra visszamenően híres a rossz látásáról, meg arról, hogy néhány ősünknek egyik szeme kisebb, mint a másik. Arnold a rossz látást örökölte. Szemüveg nélkül még a telefonja kijelzőjét se képes elolvasni. Mondjuk, inkább kontaktlencsét hord.

– Akkor neked maradt a kisebb szem? – kérdeztem felé hunyorogva. A nap sugarai egyre erőteljesebben világítottak a kikötőnél. Lassan a padunkat is elérte.

– Nézd csak meg! – hajolt felém Robi, és a szemére mutatott. – A jobb szemem sokkal kisebb, mint a bal.

Belenéztem zöld szemeibe. Észrevehetően kisebb a jobb szeme. És milyen szép színe van.

– Legalább jól látsz rajta. Nekem az egyik cicim kisebb, mint a másik. És hidd el, beszélgetések közben többször néznek cicikre, mint szemekbe.

Filter! Egy átkozott filterre lenne szükségem, ami kisípolja a baromságokat, amik mostanában csak úgy ömlenek belőlem.

Éreztem az arcomon a pirulás jeleit. Még a nyakam is égett.

Hogy voltam képes a cicimről beszélni egy olyan fiúnak, akit alig ismerek? Bárcsak kinyúlna egy polip a Balatonból, és lehúzna a tó fenekére, lehetőleg jó iszapos részre!

Még hogy az egyik kisebb, mint a másik! Ami a legrosszabb, láttam Robin, mennyire nehezére esik nem ODA nézni.

Kínomban visszanyomtam a kezébe a fényképezőgépét.

– Ő… Szép képek.

Robi az ölébe ejtette a gépet. Lehajtotta fejét. Vállai rázkódni kezdtek.

– Bocsi – nyögte a kezét feltartva –, de ahogy ezt a tényt ilyen lazán idelökted… Nem bírom nevetés nélkül…

No várjunk csak…

– Tényt?

Robi riadtan nézett rám. Arca kipirult.

– Nem úgy értem, hogy konkrétan a te… – még nagyobb zavarba jött, és a fényképezőgépe gombjaival kezdett babrálni –, szóval állítólag minden nőnek kisebb az egyik, mint a másik, a fiúknak pedig a…

Feltartottam a kezem, mert egyáltalán nem voltam arra kíváncsi, hogy a fiúk melyik páros szerve különbözik méretben.

– Szerintem hanyagoljuk ezt a témát.

– Szerintem is. Felejtsük el ezt az egészet.

Kellemetlen csend telepedett ránk. Az a fajta, amitől az ember legszívesebben kikaparná a saját szemét. Szerencsére megszólalt Robi mobilja. Az idegesítően klasszikus csengőhang ebben az esetben égi angyalkórusnak hatott.

Robinak esélye sem volt beleszólni, mert a vonal másik végén valakinek igencsak megeredt a nyelve.

– Pár perc múlva ott vagyok – sóhajtotta végül kelletlenül. Mobilját visszasüllyesztette milliónyi zsebének egyikébe, és szedelődzködni kezdett.

Egyik kezében esernyő, másikban a kukoricás zacskó, nyakában fényképezőgép.

– Ne haragudj, hogy így elrohanok, de sürgős családi kóstolásra kell mennem.

– Családi kóstolás?

Robi felállt, kezéből majdnem kipottyant az esernyő. A kisujjával tartotta meg.

Diadalittas mosoly jelent meg az arcán, aztán felém fordult.

– Apám minden évszakra új étlappal áll elő, és általában rajtam meg Arnoldon teszteli a menüre kerülő fogásokat.

– Érdekesnek hangzik.

Megvonta a vállát, és hangyányit felhúzta az orrát.

– Hát, ennyi kukorica után tényleg az lesz.

Felnevettem. Mögöttünk befutott egy vitorlás, néhány álmos tekintetű alak mászott ki belőle. Robi a fejével a kikötő kijárata felé intett. Csendben elindultunk. Lépteinket minduntalan a kukoricás zacskó zörgése kísérte.

– Ennyi holmira venned kéne egy táskát – jegyeztem meg, amikor elértünk a jósgéphez.

– Kéne, de a táskákhoz nem értek annyira, mint az esernyőkhöz. Mondjuk, általában nem mászkálok egy zacskó kukoricával sem.

– Csak esernyővel.

Robi mobilja ismét megszólalt. Nagy nehezen kihalászta zsebéből. A változatosság kedvéért majdnem a kukoricák landoltak a földön. Most én voltam az ügyesebb. Megragadtam a ragacsos zacskót. Robi füttyentett, miközben a telefonja kijelzőjére pillantott, ám azonnal zsebre vágta.

– Arnold az. Úgyis csak azért nyaggatna, hogy menjek már haza, ne neki kelljen otthon ülnie a szülőkkel.

Kivette a kezemből a kukoricáit, sietve elköszönt, majd elkocogott a lágyan ringatózó hajók mellett. Fején lötyögött a zöld sapka, ami még sokáig látszott a lassan lépegető turisták tömege között.

Eltökélten az édességautomatához léptem. Ilyen beszélgetés után szükségem volt valamire, amitől nem a saját cicijeim járnak a fejemben.

Háromnegyed hatkor új szandálomban, farmerszoknyában és piros kockás rövid ujjas ingben virítottam. Ez az öltözet a hatodik kombináció volt, amit felpróbáltam. Vagyis az első, de hatodszorra is felvettem, és rajtam maradt.

Magamhoz képest elég jól néztem ki.

Anyu csak hat sms-t küldött a várt harminc helyett. Kezdett megenyhülni, ami azt jelentette, hogy lassan rendeződik a helyzet. Ismerem magam, úgyse leszek képes túlságosan sokáig haragudni rá. Még pár napig fövök a saját levemben, aztán felhívom őt.

Nehezemre esik bevallani, de hiányzik. Viszont a hazugságait is nehezemre esik elfelejteni, úgyhogy megvárom, amíg az sms-ek száma napi kettőre csökken.

Még egyszer, utoljára belelestem a tükrömbe. Ennél jobb nem lesz, gondoltam magamban.

Aput nagyjából délelőtt óta nem láttam, úgyhogy hagytam neki üzenetet. Fogalmam se volt, hová tudott eltűnni ebben a nyomorult kicsi kempingben, de nagyon értett hozzá.

Az órámra pillantottam: öt perc múlva hat. Basszus! Mindjárt elkések! Futva akartam megtenni az egész távot, de csak a kemping kapujáig jutottam. Nem az volt a baj, hogy nem bírtam, hanem az, hogy izzadni kezdtem. Bár ahogy égett a tüdőm és fújtattam, mint valami pumpa, talán mégse bírtam annyira a futást.

Lihegve huppantam le a strand bejárata előtti padra, és összeszorított farpofákkal reménykedtem benne, hogy a dezodor igazat mond, és tényleg kibír huszonnégy órát. Vagy ha annyit nem, legalább egyet. Gondolatban küldtem egy fohászt a dezodoristeneknek, hogy segítsenek át ezen az estén.

Ekkor jelent meg Soma, akinek lefogadom, nincsenek hasonló problémái. Még ebben az undorítóan ragacsos melegben is képes volt úgy kinézni, mintha fotózásra menne. Jól állt neki a kockás sort és a fekete ujjatlan top.

Vannak olyan emberek, akiknek minden jól áll. Na, Soma pont ebbe a kategóriába esik, mert még a kemping egyenförmedvényében is pazarul festett, nem még utcai ruhákban.

Nekem a szerencsés napjaimon órákig kell győzködnöm magam, hogy emberek közé menjek.

– Szia! – intett Soma, én meg felpattantam, és visszaintettem, mint egy lelkes pincsikutya.

Majdnem elsodort egy nagyobb embermassza, miközben kifelé haladtak a strandról. Somának közelebb kellett lépnie hozzám. És be kell vallanom, abban a pillanatban imádtam azt a sok embert, akik eszetlenül nyomultak előre a gumimatracaikkal.

– Szia – mondtam kissé kábán.

Amikor a tömeg elhúzott mögöttünk, Soma hátrébb lépett.

– Készen állsz a fagyi-túladagolásra?

– Arra mindig.

Ez a találka úgy kezdődött, mint valami rossz vicc: egy jóképű srác és a kövér lány fagyizni mennek. Fogalmam sincs, mi lesz a csattanó, de nem is érdekelt.

A Tagore sétányon álltunk egy fagyis hűtő előtt. Szabályosan rácuppantam az üvegre. Lelkemben heves vihar dúlt: fogalmam se volt róla, hogy engedjek a kísértésnek, és tekintet nélkül zavaros kapcsolatunkra, válasszam a puncsos fagyit, vagy legyek kalandor, és a puncsos fagyit megcsalva válasszam a hűsítő barackot.

– Ehetünk csavart fagyit – ajánlotta Soma.

Ő már boldogan fogyasztotta három gombócát: dinnye, citrom, kivi. Bátor választás, kalandor lélekre utal.

– A csavart fagyi túl unalmas. Csoki, vanília, tudod…

Soma végignyalt a fagyitornyán, és bólintott.

– Utálom a csokis fagyit.

Nagy volt a választék, de tekintetem mindig visszatért a rózsaszínes puncsos kupacra. Olyan szépen csillogott. Nem bírtam ellenállni.

– Három gombóc puncsosat kérek.

Az eladó srác életunt arckifejezéssel sóhajtott fel.

Kezembe adta a tölcsért, amin azonnal egy mentőnyalást kellett alkalmaznom, mert a melegben folyni kezdett lefelé. A nyelvem még félig kilógott, úgy tiltakoztam, amikor Soma kifizette a fagyimat.

– Ilyen unalmas kombináció után az a legkevesebb, hogy kifizetem.

Fagyival a kezünkben kimasíroztunk a kikötőbe (ma már másodszor vagyok itt, lassan a hely említésétől is kiütést kapok majd). Levágtuk magunkat egy padra, pontosan arra, amelyiken Robival üldögéltem délelőtt. Még néhány kukoricaszem ott virított a talpunk alatt.

– Úgy nézed azt a fagyit, mintha megölni akarnád, nem pedig megenni.

Nem gondoltam, hogy a puncsos fagyi iránti bizalmatlanságom az arcomra is kiül. Végül leharaptam egy darabot az ostyámból.

– Tavaly volt egy kis incidensem a puncsos fagyival. Megettem három gombócot, pont mint most. Elég csúnya vége lett.

– Akkor most kihívod magad ellen a sorsot.

Megvontam a vállam.

– Valami olyasmi. De mit ér az élet kockázatok nélkül, nem igaz?

– Néha azok a dolgok okozzák a legnagyobb fájdalmat, amiket a legjobban szeretünk – mondta Soma nevetve, de volt valami a tekintetében, amitől elgondolkodtam azon, hogy még a fagyiról beszélünk-e egyáltalán.

A fagyi után befaltunk két kürtőskalácsot. Ha ma este hányni fogok, akkor nem feltétlenül a puncsos fagyi miatt lesz.

Este nyolc körül egy teraszos bárban ültünk. Addigra sikerült ellazulnom.

– Hogy kerülsz egyáltalán a Vadkacsába? – kérdeztem túlharsogva a körülöttünk ülők ricsaját. – Turisztikás vagy?

Soma nevetve megrázta fejét.

– Dehogy, anglisztikás, csak nem volt kedvem külföldre menni nyaranta. A harmadik egyetemi félévemben voltam Londonban, de nem éreztem magam olyan jól. Úgyhogy nyárra inkább itt kerestem melót. Egyik ismerősöm erősködött, hogy jöjjek Füredre. A Vadkacsában angolul vagy németül beszélő recepcióst kerestek, úgyhogy itt vagyok. Ez a negyedik évem, de egyben az utolsó is.

– Hogyhogy? – Megpörgettem ujjaim között a poharamat. A pincér abban a pillanatban elvette tőlem.

– A következő évben végzek, úgyhogy muszáj lesz normális munkát keresnem, ha meg akarom tartani az albimat. Eddig nagyjából szoctámokból éltem. És te? Mit csinálsz gimi után? Egyetem, munka, OKJ, vagy ezek kombinációja?

– Most, hogy így felsoroltad, olyan érzésem van, mintha egy továbbtanulási tanácsadáson ülnék – húztam el a szám.

– Nem azért mondom, hogy idegesítselek, de ne hagyd az utolsó pillanatra a választást, mert keményen megszívod. Én már régen túlestem ezen, és hogy őszinte legyek, nem lennék most a te helyedben.

Még jobban elfintorodtam.

– Köszi a biztatást.

Soma pimaszul elvigyorodott.

– Nincs mit. Szóval mi lesz veled?

– Imádom a földrajzot, bár tanítani nem szeretnék. Eddig úgy néz ki, hogy rám marad a családi biznisz.

– A kemping?

Rendkívül nőiesen felröhögtem.

– Dehogy! A család másik felének biznisze, anyu utazási irodája. Anyu most éppen Olaszországban tanyázik.

– Idegenvezető és tulajdonos is egyben?

Bólintottam.

– A Bogi Travel élete büszkesége.

A névre felvonta szemöldökét.

– Tudom, ne is kérdezd – pöcköltem odébb a poháralátétemet. – Anyu olyan nevet akart, amit könnyű megjegyezni. Azt mondta, ha ránéz a cégtáblára, akkor eszébe jutok, ha pedig rám néz, akkor az iroda jut az eszébe. Eléggé nyakatekert, de már megszoktam. Amúgy nem nagy iroda. Csak Európán belül szervezünk kirándulásokat.

– Akkor ezért vagy most itt?

– Hát igen. Itt ragadtam, amíg anyu…

– A dolce vitát éli – fejezte be helyettem Soma.

– Ennél találóbban nem is mondhattad volna.

Soma a már kiürült poharára mutatott.

– Azt hiszem, erre inni kell.

Felállt, és a bárpulthoz furakodott a székek és az asztalok között. Még véletlenül se néztem utána. Mereven az asztalt bámultam, nehogy kísértésbe essek, és más dolgokat bámuljak.

Soma két mojitóval tért vissza. Nekem természetesen alkoholmenteset vett. Lepakolta a két poharat, majd lehuppant a székre.

Megkevergette a nádcukrot. A jég kellemes koccanással kísérte a mozdulatot. Fejünk felett meghitt hangulatú fények gyúltak. Nem is vettem észre, hogy sötétedni kezdett.

– Vannak közelebbi terveid, amik kevésbé felnőttszagúak?

Megvontam a vállam.

– Túlélni a nyarat, gondolom. Mondjuk, legalább nem kell melóznom.

Soma szippantott a mojitójából. Elmerengve törölgette a párát a poharáról.

– Azt mondom, élvezd ki a nyarat. A helyszín mindegy, a lényeg az, hogy te jól szórakozz.

Hm. Megfontolandó szempont.

– És te? Munkán kívül merre?

– Tudod, szerencsém van ezzel a hellyel. Ne vedd sértésnek, de a kevés forgalommal egész sok szabadidőm van. A vasárnap mindig üres, az estéim pedig attól függnek, hogy Karcsi bácsi vagy az apukád milyen feladatot talál nekem.

– Mi van, Pintér, beszélsz cetül? – hallatszott hirtelen az asztalunk fölött.

– Mi van? – hüledezett Soma.

– Nem is tudtam, hogy mostanában bálnákkal randizol.

Azt hittem, Soma legalább annyira lefagy, mint én, de nem ez történt. Letette a poharát, kiegyenesedett, és egyenesen a hülyegyerekre nézett, akiről még mindig nem is sejtettem, hogy fest, mert a hasánál tovább nem mertem nézni. Nem bírom a konfliktusokat. Lehet, ha a szemébe néznék, fenyegetve érezné magát, és lecsapna rám.

Soma hangja magabiztosan csengett, amiért irigyeltem őt.

– Fülöp, huszonegy éves vagy, és a kedvenc mesédből idézve próbálsz sértegetni?

Ilyen névvel én megszólalni se mertem volna, de ahogy Soma leforrázta, az bizony még engem is égetett.

Az alak felhorkantott, de nem szólt semmit. Éreztem, ahogy gonosz lelke lassan eltávolodik. Komolyan, még a lámpák is világosabban kezdtek égni.

Ekkor mertem csak hátrafordulni. A fickó már a bárpultnál állt. Fekete farmert viselt, szürke rövidujjúval. Vörös haja oldalt kiborotválva, felül hosszabbra hagyva. Magabiztosan támasztotta a pultot. Volt rá oka, széles vállain csak úgy feszült a ruhája. Amikor megfordult, kezében egy pohár sörrel, Soma felé intett vele.

Soma elfordította a fejét, és bosszankodva felállt.

– Jobb lesz, ha megyünk, mert még visszatalál az asztalunkhoz.

Dühösen léptem Soma után. Láttam rajta, hogy rosszul érinti a dolog.

Majd felrobbantam. Már megszoktam, hogy nem éppen kellemes megjegyzésekkel illetnek a súlyommal kapcsolatban, de az, hogy megzavarták ezt a kellemes estét a világ legaranyosabb fiújával, vért kívánt.

– Ki volt ez?

– Fülöp Arnold. Egy vadbarom, akit gimis korom óta ismerek.

Hoppá.

– Mondd csak, ennek a vadbaromnak nincs véletlenül egy testvére?

Soma megállt, és gyanakodva lesett rám.

– De van, Robi. Nem sokban hasonlítanak egymáshoz.

– Az már biztos.

Csüggedten vettem észre, hogy a kemping felé indultunk.

Most nyert igazán értelmet az „Arnold egy görény” kifejezés.

Lefekvéskor megint eszembe jutott anyu kis csele, hogy megszabaduljon tőlem a nyárra. Annyira haragudtam rá, hogy apu iránt érzett haragom nyomtalanul elpárolgott.

Talán a lakókocsiban berendezett szobám az oka. Szebb, mint a régi ház padlásszobája. És igaz, hogy a mosdón idegenekkel kell osztozkodni, de legalább nincs meredek létra, mint a házban. Utálom a létrákat. Szent meggyőződésem, miszerint meg akarnak ölni, mindig ott motoszkál a fejemben, ha meglátok egyet.

Most persze inkább anyu motoszkál a fejemben. A gépemhez fordultam, ahol anyu üzenetei elárasztották a beérkező levelek mappámat. Nem válaszoltam rájuk. A délelőtt nagy részét úgyis veszekedéssel töltöttük. Nem tudom, lehet-e e-mailezés közben veszekedni, de nekem és anyunak ebben a helyzetben biztos sikerülne. Tehát ennyit a hatos pontról.

Apu még a recepción ült, hátha a tizenegyes zárás előtt befut valaki, úgyhogy lekapcsoltam a gépemet, és ágyba bújtam. Fejem felett a pici lampionok sárgás fényben világítottak, a hasam meg furcsa mormogó hangokat adott ki. Idilli.

Biztosan ezzel bosszulja meg, hogy a tavalyi, háromnapos hányásakcióm után is képes voltam benyomni három gombóc puncsos fagyit. Érdekes, három gombóc, három nap rókakoma. Remélem, nem ismétlődik meg. Bár, ha Robi ma képes volt megenni hat kukoricát ebédre, akkor az én gyomromnak is bírnia kell a strapát. Bosszankodva belebokszoltam a párnámba.

Ez mind anyu hibája. Ha nem vesztem volna össze vele, biztosan nem három gombóc fagyit, hanem csak kettőt vettem volna. Vagyis Soma vette volna.

Ja. Legalább egy helyes srác társaságában szegtem meg a hetes fogadalmam. Bravó nekem.

Ha így haladok, egy héten belül leszedhetem a listámat a parafatáblámról.

5. FEJEZET

Általában jó alvó vagyok: könnyen elalszom, és fel se nagyon ébredek. Legalábbis éjjel nem. Reggel szerencsére igen.

Anyu szerint képes vagyok átaludni a legnagyobb ramazúrit. Villámlás, hangos zene, teljesen mindegy, én boldogan nyálazom a párnám. Van azonban egy dolog, amire minden kedden, csütörtökön és szombaton hajnali hétkor azonnal felriadok. Valamiért a fölöttünk lakó néni ezekben az időpontokban porszívózza két órán keresztül „hatalmas”, huszonöt négyzetméteres lakását. Maga a porszívó hangja nem vészes, de az, ahogy a csövet húzogatja a csupasz padlón, az valami rémes. Sokáig azt hittem, az az egyetlen olyan zaj, ami képes lesz ébren tartani. Ez a kurta lista ma kibővült…

Amint felébredtem, éreztem, hogy ez egy rossz nap lesz. Pontosan, mint Pókember. Csak én nem a veszélyt éreztem, hanem a félresikerülés útján haladó, előttem álló órákat. Tehát pókösztöneim hangos csilingelései közepette kimásztam ágyamból.

Az egész elméletet pedig semmi sem támaszthatta volna jobban alá, mint a rémisztő csörömpölés, és az azt követő kiáltás. Pontosabban Soma kiáltása, amit egyáltalán nem hátborzongató módon ezer közül is felismernék.

Mire pizsamában a helyszínre értem, a Vadkacsa egész személyzete, vagyis kerek három ember plusz Zita a sufni maradéka fölött állt. Mivel Zitát a vacsora óta nem láttam, kissé félénken bólintottam felé, de ahogy megpillantottam Somát, aki egy koszos vödör tetején ült, teljesen röhejesnek tűnt, hogy Zita miatt aggódjak.

Soma homloka és arca véres volt, bal karját pedig csúnya horzsolások borították.

– Mi történt? – kérdeztem Soma mellé térdelve.

Karcsi bácsi világosított fel, meglepően józanul.

– A sufnit pakoltuk, amikor rádőlt az ajtó.

– Meg a fal egy része – tette hozzá szédelegve Soma. Hangja remegett, ép karjával a zúzódásait vizsgálta. Egészen addig, amíg néhány csepp vér rá nem folyt a nadrágjára.

A konyhás néni valahonnan egy törölközőt húzott elő, és Soma kezébe nyomta, utána azonnal elhátrált tőle. Somában annyi erő se volt, hogy a szemöldökéhez nyomja, úgyhogy én tettem meg helyette.

– Talán orvoshoz kéne vinnünk.

Zita, ég áldja őt, képes volt józanul gondolkodni ebben a vértől tocsogó helyzetben is. Én bezzeg csak annyira voltam képes, hogy a sebnél tartsam a rongyot. Próbáltam nem levegőt venni Somához közel, mert a vér szaga nem dobott fel.

– Asszem, ez a sok vér elég komoly baj.

– Boginak igaza van. Elviszem őt a sürgősségire.

– Semmi bajom! – tiltakozott Soma. És hogy ezt bizonyítsa, hirtelen felállt, ám abban a pillanatban visszahuppant a vödörre, ami bizonytalanul megbillent alatta. A pizsamámba kapaszkodva, lehajtott fejjel próbálta visszanyerni az egyensúlyát.

– Talán nem árt biztosra menni – motyogta megadón.

Zita az anyukák hihetetlen nyugalmával Soma másik felére állt, aki átvette tőlem a véres törölközőt. Biztosan szédült, mert nem a sebre szorította.

Zitával együtt felsegítettük őt, és lassú léptekkel elindultunk a parkoló felé.

– Ezt inkább a homlokod másik felére kéne tenned.

Soma zavartan nézett rám, majd gépies mozdulattal a sebre szorította a vértől átázott anyagot.

– Gyanús volt, hogy nem fáj.

Még szerencse, hogy nem reggeliztem, különben nekem is szükségem lett volna egy saját törölközőre. Esetleg vödörre.

Zita autója a recepció előtt parkolt. Sietve kinyitotta az ajtót, és beültettük Somát az első ülésre.

– Össze fogom vérezni az ülést!

Zita csak legyintett.

– Ugyan, lassan kisbabám lesz. Szörnyűbb dolgokat is látni fog ez az autó, mint egy kis vér. A bőrkárpitot meg simán le lehet törölni.

Soma erre megeresztett egy kis mosolyt, amitől egy parányit megnyugodtam. Úgy láttam, már nem olyan haláli sápadt.

Zita beült, beindította az autót. Éppen becsusszantam volna a hátsó ülésre, amikor apu megragadta a vállam, és bevágta előttem az ajtót.

Intett Zitának, aki ugyan kérdőn meredt apámra, de azért kitolatott a kempingből.

– Menni készültem!

Aput nem hatottam meg. A recepció felé fordított. Két idősebb ember és vagy hat csövesnek öltözött ordítva kommunikáló alak állt a zárt ajtó előtt. Az idősebb pár bosszankodva próbált tudomást se venni a körülöttük zajló kisebb polgárháborúról, aminek a témája az esti ivászat lehetett.

– Zita elintézi Somát, viszont nekem az új vendégekkel kell foglalkoznom. – Egy feszült mosolyt küldött a recepció előtt összegyűlt társaság felé, aztán ismét felém fordult. – Te pedig segítesz Karcsi bácsinak rendbe tenni a sufnit.

– Az a sufni romokban van, nem lehet csak úgy rendet tenni! Azt a kupacot fel kéne gyújtani!

Apu pisszegve a sufni felé lökdösött.

– Azért próbáld meg! Segíts Karcsi bácsinak, nekem itt van dolgom. – Majd még suttogva hozzátette: – Nem engedhetjük meg magunknak, hogy vendégeket veszítsünk! Gondolj csak bele, már négy bungalónk tele lesz!

Ja, július közepén ez hatalmas teljesítmény.

– Jól van! – tártam szét a karom. – Megyek, és segítek Karcsi bácsinak.

Látványosan duzzogva hagytam faképnél aput, hogy lássa, mennyi kedvem van hozzá.

Mielőtt csatlakoztam volna Karcsi bácsi élénkítő, alkoholmámoros társaságához, a pizsamámat lecseréltem lezser otthoni cuccra, amit nem sajnáltam arra, hogy szemétben kotorjak benne.

Így alakult, hogy a vér látványától még mindig háborgó gyomorral egy kupac szemét tetején álltam Karcsi bácsival, aki hihetetlen módon teljesen józan volt. Vagyis inkább annak tűnt. Nála sosem lehetett tudni. A sok bor után már mestere lehetett a józanság színlelésének.

– Nem lesz semmi baja – szólalt meg Karcsi bácsi egy korhadt deszkakupacon egyensúlyozva, ami a sufni fala lehetett. – Szívós gyerek. Minden évben történik vele valami, de eddig mindig vigyorogva jött vissza a kempingbe.

Undorodva hajítottam félre egy ablakkeretet, amiben üveg nem volt, viszont egy egész meztelencsiga-család lazulgatott rajta.

– Minden évben történt vele valami?

Eddig csodaszámba vettem Soma jelenlétét. Ezek után igazi isteni beavatkozásnak tűnt.

– Az első évén a kezébe állt egy szög. A másodikban leszakadt alatta a recepció pultja, tavaly megvágta magát egy törött ablakban, idén meg rádőlt a sufni – vonta meg a vállát. – Nincs sok szerencséje, de mindig kiheveri.

Azonnal Robi szeplős arca villant be, ahogy a kínai üzletben az esernyők fölött görnyedt. Valamiért inkább ő tűnt olyan szerencsétlennek, nem Soma.

– A fejen keletkező sebek erősen véreznek, de gyakran csak ez ijeszti meg az embert. Pintér csak megijedt a sok vértől, azért fehéredett úgy el. Lefogadom, hogy öltésekre se lesz szüksége.

Én meg lefogadom, hogy az alkohol teszi kukává Karcsi bácsit. Tök jó fej, ha józan.

Néhány perc csendes rakodással és rengeteg korhadó deszkával később, miközben azért fohászkodtam, hogy Soma tökéletes szemöldöke egyben térjen vissza, egy lakókocsi robogott el mellettünk. A porfelhő ellenére Karcsi bácsi vidáman integetett a sofőrnek, aki lelkes dudálásba kezdett.

– Ismeri őket?

– Már legalább tizenöt éve itt töltenek minden nyarat.

– Hihetetlen, hogy vannak visszatérő vendégek.

Karcsi bácsi elgondolkodva nézte, ahogy a lakókocsi betolat a kijelölt helyre.

– Régen csak visszatérő vendégek voltak. Minden évben ugyanazok a családok jöttek. Néha olyan sok vendég volt, hogy már a parkolóban se fértek el. Lakókocsik várakoztak, a sátrak mellett alig lehetett elférni. A strandon törölközőnyi hely nem volt. Az étkezőben nem lehetett leülni. A konyhások hajnalban keltek, hogy mindenki reggelije és ebédje időben elkészüljön.

Láttam Karcsi bácsi arcán azt a szomorkás vágyódást, amit anyu arcán is felfedeztem, amikor más országokról beszélt. Anyu az utazás izgalmára vágyott, Karcsi bácsi pedig a lehetetlenre: a Vadkacsára fénykorában.

Amiből én csak pár évet láttam, ő azonban több évtizedig a részese volt a „teljes Vadkacsa-élménynek”.

A lakókocsi felé néztem. Időközben előkerült egy fehér asztal két székkel, párnákkal, egy színes napernyő (vajon Robi a napernyőket is szereti?). Már arra vártam, mikor ütik le a lakókocsi körül az apró fehér kerítést. Kerítés helyett azonban egy pocakos, piros sapkás, söröskorsót tartogató kerti törpét ültettek a napernyő tövébe. A törpe kacsintó arca egyenesen rám nézett. A hideg rázott tőle.

– A törpe visszatérő vendég?

Karcsi bácsi felnézett két kupac teljesen szétmállott szék mögül.

– Miloš már családtag.

– Miloš, a kerti törpe – próbálgattam a hangzását, de eléggé kiakasztotta a nyelvem. – Lengyelek?

– Még hogy Bedřichék lengyelek! – hüledezett Karcsi bácsi. – Drahoslav és Milena csehek.

– Nyugalom, Karcsi bácsi, nem akartam megsérteni őket.

– Még jó. Kedves barátaim, úgyhogy megyek, és üdvözlöm őket.

– Beszél csehül?

Furcsán nézett rám, mintha elment volna az eszem. Kettőnk közül pont nekem.

– Nem – mondta, miközben előhúzott egy üveg bort a nadrágja zsebéből. Fogalmam sincs, hogyan, de megtette. – Viszont ebből egy pohár megoldja a nyelvi problémákat.

Csak ismételni tudtam magam: kettőnk közül pont én lennék furcsa?

– És mi lesz a sufnival?

Karcsi bácsi már félúton volt a lakókocsi felé. Meg se fordult, csak legyintett.

– A szemét nem megy sehová.

Dühösen felhördültem:

– Pont ez a lényege a takarításnak!

Felháborodva rúgtam bele a lábam előtt heverő vödörbe. Megbántam a dolgot. Strandpapucsban nem jó ötlet rugdosni.

Egyedül nem voltam hajlandó rámolni, úgyhogy hagytam az egészet a fenébe.

Karcsi bácsit ölelésekkel üdvözölték cseh barátai. Bezzeg engem még a saját apám se vett észre, amikor benyitottam a recepcióra. A zajos csapattal foglalkozott. Amíg apu próbált rendet teremteni (nem sok sikerrel), a recepció porlepte polcaira meredtem.

Ősöreg bögrék, kulcstartók borították az egész falat. Megfakult térképek és poszterek lógtak a pultnál. Ha hozzáérnék az akasztókon tárolt vadkacsás pólók egyikéhez, a kezem között mállana szét. Egy háromlábú asztal a falnak támasztva az ajtó mellett. Rajta programfüzetek 2003-ból. Hacsak nem parkol le a kemping parkolójában Marty McFly a DeLoreannel, akkor nem sok hasznát vesszük nekik.

A recepció állapota durván pofán vágott. Bár nem kellett volna másra számítanom. Soma balesete se mutathatna rá jobban, hogy ezt a helyet be kéne zárni. Persze ez soha nem fog megtörténni. Még akkor sem, amikor a kemping összes bungalója pontosan olyan nagy kupac sza…, illetve szemétté válik, mint a sufni is.

A zajos csapat végre elhúzott a recepcióról. A csend olyan hirtelen zuhant rá a helyiségre, hogy szinte hallottam, ahogy a porszemek a bögrékre pottyannak.

Apu boldog vigyorral a képén megpaskolta a pult tetejét.

Elégedettnek tűnt, én meg bepánikoltam. Ha a kemping bezárja kapuit, apu hamarabb fog összeomlani, mint a bungalók.

Soma éppen akkor tért vissza, amikor a lakókocsik közti asztalnál ültem, és az ebédemnek nevezett bazi nagy tányér tonhalas tésztát tömtem magamba. Ebédre és vacsorára szántam, de valahogy csak ebéd meg desszert lett belőle.

Szokás szerint a legjobb formámat hoztam.

Soma fél feje ragtapaszból állt, a keze bekötve. Fáradtan ült le velem szemben.

– Hogy érzed magad?

– Mint akire rádőlt egy sufni.

Felnevettem.

– Ne haragudj, jogos.

Soma csak legyintett. Arckifejezése fáradt volt, aztán hirtelen valami mást láttam rajta.

Vágyakozó pillantásától kiesett a kezemből a villa. Csak akkor vettem észre, hogy a tányéromat nézi, amikor hangosan korgó gyomrára szorította kezét.

– Kéred?

– Nem eszem meg a kajádat.

Felé toltam a műanyag dobozt, a villát pedig szalvétába töröltem.

– Jobb is, hogy te eszed meg a maradékot. Már annyit ettem, amennyitől egy öttagú család is jóllakna.

– Biztos? – nyúlt a villa felé. – Mármint biztos, hogy nem kéred?

– Egyél!

Hálásan elvette a dobozt meg a villát, majd villámgyorsan falni kezdett. Mint aki már egy hete nem evett rendes ételt, lapátolta magába a tonhalas tésztámat.

Észrevehette, hogy még mindig bámulom, mert egy pillanatra abbahagyta az evést, vagyis a kotrógépszerű mozgást az étel és a szája között.

– Nyugi, tényleg semmi bajom. Csak egy picit megijedtem.

– Amennyi vér kifolyt belőled.

Soma letette a kezét a műanyag asztalra, és behunyta a szemét, mint aki éppen azt próbálja megakadályozni, hogy rosszul legyen. Hoppá, valószínűleg ezt csinálta.

– Jó, asszem, nem faggatlak erről többet.

Pedig rá akartam kérdezni az előző évek baleseteire is, de nem hiszem, hogy díjazta volna. Inkább csendben maradtam. Somáért bármit. Még a tonhalas tésztát is.

– Látom, megjöttek Bedřichék – szólalt meg, miután elpucolta a maradékomat.

– Szerinted mit csinál velük Karcsi bácsi, ha éppen nem olyan részeg, hogy beszélgetni próbáljon?

Soma felnevetett.

– Kártyáznak meg boroznak esténként, szóval számíts rá, hogy még ritkábban fogsz Karcsi bácsiból bármi értelmeset kihúzni.

– Nem hiszem, hogy a bortól megértik egymást.

– Nem is, de pont ez a szép benne.

Soma fáradtan eltolta maga elől az üres ételes dobozt, lejjebb csúszott székén, és feltolta a lábait az asztalra. Felsóhajtott. Aztán hanyagul maga mögé mutatott.

– Sikerült összeszedni a sufni maradványait?

– Ne is mondd! Hihetetlen, mennyi kosz van benne. Kész csoda, hogy eddig bírta.

– Ehhez is én kellettem.

Otthonos csend telepedett ránk. A kempingben teljes nyugalom honolt. Vendég alig akadt, viszont néhány vadkacsa hangját hozta felénk a szél. Aztán Soma ismét megszólalt.

– Bogi, kérdezhetek valamit?

– Naná.

– Nem akarom, hogy úgy tűnjön, Zita kényszerített erre, de miután leült az adrenalin, és kiderült, hogy nem fogok meghalni – mondta mosolyogva –, Zita azt mondta, aggódik, hogy nem kedveled, és ezért nem akarsz vele találkozni.

Éreztem a kijelentésben megbúvó kérdést. Soma előredőlt a székében. Választ várt, én meg inkább visszakérdeztem.

– Ezt neked mondta?

– Meg ne sértődj, de apukád nem nagyon fogja a Vadkacsán kívül történő dolgokat.

– Ezt is Zita mondta?

– Nem, de már viszonylag régóta ismerem apádat. Pont olyan, mint az egyik ismerősöm, aki mellesleg nem hívott ma vissza – mondta elgondolkodva, aztán megrázta a fejét. – Érzelmeinek verbális kimutatásából elégtelent kapna. De nem ez a lényeg!

– Lehet, Zita azt hitte, agyrázkódásod van, és következmények nélkül kiöntheti neked lelkét, mert úgysem fogsz emlékezni rá – vetettem fel, hátha végre kizökkenthetem őt a Zitával kapcsolatos kérdéséről.

– De mint tudjuk, nincs agyrázkódásom – vágta rá türelmetlenül, és még közelebb hajolt hozzám. Mintha vallatáson lennénk. – Tényleg kerülöd?

Az ég felé meredve felsóhajtottam. Apával nem volt értelme erről beszélni, anyu napi négy sms-sel még mindig büntiben volt, viszont úgy éreztem, valakivel igazán meg kellene beszélnem a dolgot. Somát meg valami furcsa oknál fogva érdekelte is. Szóval miért ne? Az asztalra könyököltem.

– Nem kerülöm.

Soma felvonta tökéletes épségben maradt szemöldökét.

– Legalábbis nem szándékosan. Az a vicc, hogy nem Zita hibája, de a közös vacsinál volt egy kisebb összeomlásom a családommal kapcsolatban.

– Ha ez megnyugtat, már végigcaplattam néhány hullámvölgyön családi vészhelyzet néven.

Egyetértően bólogattam. Tudtam, hogy nem csak nekem vannak problémáim ilyen téren, mégis súlyosnak éreztem a helyzetet.

– Próbáltam felvázolni magamban, mi lesz az esküvő meg a baba után. Ezen kicsit túlpörgött az agyam.

– Az esküvő meg a baba inkább apád problémája, nem?

A tenyeremet fáradtan húztam végig az arcomon.

Soma a kezemért nyúlt, és szomorkás mosollyal lefejtette az arcomról. Reméltem, hogy nem lett nyálas a kezem az előbbi akciómtól. Aztán valahogy megfeledkeztem róla, mert: Soma a kezemet fogta! Ez még a harminchárom fokban is lefagyasztotta az agyam.

– Figyi – kezdte lazán, miközben megszorította a kezem –, akármennyit aggódsz, apukád döntéseit nem tudod megváltoztatni.

Hogy van az, hogy apámon kívül mindenki tudja, milyen mély gödörben van az élete?

– Tudom.

Mást nem tudtam kinyögni.

Meghitt pillanat volt: két rothadó lakókocsi között, műanyag székeken ülve, egy üres kajásdoboz társaságában kiöntöttem Somának a lelkem.

És még meghittebb lehetett volna, ha Karcsi bácsi állatias hörgése nem harsan föl valahonnan a part felől.

– Pintér!

Soma elengedte a kezem, és kihúzta magát. Szemforgatva kiáltott vissza a mindenesnek.

– Tessék, Karcsi bácsi?

Karcsi bácsit ugyan nem láttam, de a hangját tisztán hallottam.

– Ha az udvarláshoz jól érzed magad, akkor akár lepucolhatnád a teraszt!

Ha én nem láttam, akkor ő hogyan látott minket? Bevallom, jólesett, hogy messziről valaki úgy látta, Soma udvarol nekem. Még akkor is, ha az a valaki hetente csak egyszer volt józan.

– Van teraszunk? – kérdeztem ledöbbenve, miközben próbáltam leküzdeni a minden bizonnyal látható pirulásomat.

Soma felnevetett.

– Igen, van teraszunk.

– Szerinted elfelejtette, hogy reggel kis híján kilapított egy ajtó?

– Á – legyintett Soma –, csak megszokta.

– Pintér, igyekezz! Este kártyapartim van!

Karcsi bácsi hangja távolodott tőlünk, de Soma felállt a helyéről.

– Köszi az ebédet.

Megvontam a vállam.

– Bármikor.

Mert mindennap szívesen etetném, ha még egyszer megfogná a kezem.

Mintha a dögmeleg nem lett volna elég ahhoz, hogy mind a három liter vizet, amit megittam, kifacsarja belőlem pillanatok alatt, a sufni pakolása még egy lapáttal rátett.

Mire este a fürdőhöz értem, baromi fáradtan, izzadtan, ugyanakkor lelkesen kapcsoltam fel a lámpákat. És vááá, mesterséges fény! Végre-valahára nem süt a nap!

Az ajtó, a kis dög, recsegve és csak a harmadik próbálkozásra csukódott be.

A leharcolt fürdőépület csempéi repedeztek a strandpapucsom alatt. Senki kedvéért nem lépnék be ide nélkülük.

Legszívesebben gumikesztyűt húznék, mielőtt bármihez hozzáérnék. Már az is megfordult a fejemben, hogy veszek bérletet a strandra, hogy tiszta zuhanykabint használhassak.

Az égők pislákoltak a fejem felett, miközben lerámoltam a cuccaimat az egyik mosdókagylóra. A pislákolás egyre erőteljesebbé vált. Felnéztem, de nagyon nem kellett volna. A lámpa tejszínű búrájában halott molylepkék, és néhány üvegnek koccanó szúnyog vergődött.

Az előkelő körülményekhez előkelő foglalatosság dukál: a lábak borotválása.

Mert lássuk be, a borotva egészen addig jó barát, amíg a lábam nem úgy néz ki, mintha kedvtelésből smirglipapírral estem volna neki.

Ledobtam magamról a ruháimat, majdnem hanyatt vágódtam, miközben a nadrágom beakadt a papucsomba. Kezemmel a falhoz kaptam. Fintorogva vettem tudomásul, hogy fura a tapintása. Oda se mertem nézni, inkább beléptem az egyik fülkébe, behúztam a félig szakadt függönyt, és megengedtem a vizet, ami szokás szerint jéghideg volt.

Kínzó percek, de akár órák is eltelhettek, mire pizsamában, az egyetlen működő mosdónak támaszkodva súroltam a fogam.

A bódító ritmust furcsa, kaparászó hang zavarta meg.

Letettem a fogkefét. Habzó szájjal az ajtó felé kiáltottam.

– Mindjárt végzek!

Nem kaptam választ, csak még több kaparászást. Karcsi bácsi részeges hörgése elmaradt, ami rendkívül nyugtalanított.

Megtöröltem a szám. És az ajtó felé közelítettem.

– Ki van ott?

– Parti! – kiáltotta egy ismeretlen hang, majd szinte berobbant a fürdő ajtaja.

Ekkor két dolog villant be az agyamba. Az egyik az, hogy elfelejtettem bezárni az ajtót, a másik meg az, hogy mennyire igazságtalan és előnytelen lenne pont a tehenes pizsamámban meghalni, főleg, ha még anyu sms-ei nem érték el a kívánt napi kettőt.

Meglepett, hogy még tudok sikítani.

A pacák, aki betántorgott a helyiségbe, lógó nadrággal, mindenféle szégyenérzet nélkül az egyik mosdóhoz állt, elővette micsodáját, és belepisilt. Pont oda, ahol az előbb még nyugodtan mostam a fogam. Ez az állat nemcsak a mosdóba pisilt, de telibe találta a fogkefémet!

Na, ekkor sikítottam másodszor, majd amikor a férfi rám nézett a tükörben, dülöngélve befejezte a dolgát, a karomért nyúlt. Ekkor meg harmadszor sikítottam.

– Nincs nálad a kul… kulcsom – szólalt meg, miközben fájdalmasan szorította a karom, és minden egyes szavat öklendezve böfögött föl. Bűzlött az alkoholtól, tekintete még mámorosabb volt, mint Karcsi bácsinak.

– Hol a…?

– Fogalmam sincs, hol vannak a kulcsai, de szálljon le rólam!

A szorítás még erősebb lett. Már nem éreztem az ujjaimat. Úgy éreztem, a lehelete elegendő lenne ahhoz, hogy én is berúgjak.

– Gyere – böfögés – …i… inni!

– Hagyjon már!

Alig bírtam talpon maradni, amikor végre benyitott a megmentőm.

Karcsi bácsi.

Oké, nem volt rajta köpeny, se páncél, de józanabb volt, mint a tag, aki húzott a koszos csempék felé. És nekem abban a pillanatban nagyobb hősnek tűnt, mint a bosszúállók együttvéve.

– Mi folyik itt? – kérdezte, miközben odalépett hozzánk, és lefejtette az idegen kezét az enyémről, akit a hirtelen egyensúlyvesztés megzavarhatott, mert kidobta a taccsot.

– Na ne! – lépett be a helyiségbe Soma.

Esküszöm, abban a pillanatban úgy nézhettünk ki, mint valami gengszterfilm szereplői. A bekötözött Soma, Karcsi bácsi, az öreg mindenes, én, a bajbajutott és a tetszhalott, aki saját hányásában feküdt, és még mindig valami kulcsról hadovált.

Apa szokása szerint nem volt ott, pedig most megtekinthette volna az igazi Vadkacsa-élményt.

Miután Karcsi bácsi elküldött Somával a lakókocsikhoz, és beültünk a gépe elé, alig vettem észre, hogy benyomta a Spongyabobot. Még pizzát is rendelt.

Az idétlen nevetés és az evés kicsit kikapcsolta az agyam, de most már rájöttem, semmi sem téríthet el attól, hogy végre megszabaduljak a Vadkacsától. Ha az eddigi évek nem lettek volna elegek ahhoz, hogy erre a döntésre jussak, akkor ez a mai nap simán megtette.

Ez a hely nem működhet tovább. Így nem.

Ha apa nem egyezik bele, akkor nélküle vágok bele. Miatta teszem, meg Zita miatt, meg a születendő gyerek miatt. Ez a hely már réges-rég nem családoknak való.

Csak apa nem fogja fel, hogy eljött a cselekvés ideje.

6. FEJEZET

Nem számítottam arra, hogy két héttel a balatoni nyaram megkezdése után az lesz az egyik legégetőbb problémám, hogy lecseréljem a fogkefémet. Többek között. Viszont a pisis eset miatt abszolút prioritást élvezett.

Soma volt olyan kedves, és megdobott egy csomag rágóval.

Jobban meggondolva apám megérdemelte volna a büdös leheletem, ha az jobb belátásra bírná a kempinggel kapcsolatban. Mert neki a tegnapi nap nem volt elég arra, hogy bebizonyosodjon, a Vadkacsa menthetetlen, legalábbis az ő kezében.

Szóval rendkívül termékeny napom úgy kezdődött, hogy pizsamában ültem a recepción apám és a több évtizedes por társaságában.

– Nem engedheted meg, hogy ilyen emberek lakjanak itt!

– Csak túlreagálod a dolgokat. Az az ember ivott egy picit. Attól viselkedett úgy, ahogy.

– Ja, én is ittam már alkoholt, és még sosem éreztem késztetést arra, hogy rápisiljek mások holmijára.

– Sajnálom.

Elképedve bámultam rá.

– Sajnálod?! Ennyi?

Megdörzsölte a szemét, majd kilépett a recepciós pult mögül. Legalább annyira el lehetett keseredve, mint én, csak a másik oldalon állt.

– Mit vársz tőlem? Mit csináljak?

– Nem is tudom… Mondjuk, dobd ki őket?

– Ők vendégek. Tudod jól, nem engedhetem meg magamnak, hogy bárkit kidobjak a kempingből.

– De azt megengedheted, hogy engem bántsanak?

Apa fájdalmasan fintorgott.

– Azért annyira nem volt komoly.

Mint akit leöntöttek egy vödör jégkockával. Nem tudtam, miért gondoltam azt, hogy hatni tudok rá. Soha az életben nem sikerült.

Még hogy attól tart, hogy azt hiszem, helyettesíteni akar engem Zitával és a babával.

– Bogi… – közeledett apu, de feltartottam a kezem.

– Ne Bogizz nekem.

Még volt egy dobásom, amit megpróbálhattam.

– Apu – váltottam hangnemet, hogy kellő hatással legyek rá –, szerinted nagyapa ezt akarná? Ilyen vendégeket akarna fogadni?

Apu vállai megereszkedtek, mint akinek már semmi ereje sem volt ahhoz, hogy tovább harcoljon.

Mégis miért teszi?

– Biztos vagyok benne, hogy nem, de mások nem jönnek. Ez már nem az a Vadkacsa, ami régen volt.

– Arra nem gondoltál, hogy pont ezek miatt a vendégek miatt van ez így?

A recepció telefonjának rekedtes sípolása kirántotta apát a válaszadás elől.

– Mennem kell.

Szinte láttam rajta a megkönnyebbülést, ahogy a recepció pultja mögé lépett. Felvette a kagylót, elfordult tőlem.

Pedig én csak segíteni akartam neki.

Magamban fortyogva elindultam szent küldetésemre, az új fogkeféért. Először csak a parton lévő kis élelmiszerboltok egyikébe akartam menni, végül elgyalogoltam a Tescóig, amiből arra következtettem, hogy a büdös leheletemen kívül az apám iránt érzett düh is hajtott.

A röpke három kilométer alatt próbáltam rájönni, hogy hová tehettem esernyős Robi névjegykártyáját, mert bizony szükségem volt egy leendő fényképészre meg egy fényképezőgépre, ha a kemping előnyös részeit akartam viszontlátni a hirdetésben.

A bevásárlóközpont parkolójában, a betonoszlopok között kellemes hűvös fogadott. Vajon rossz néven vennék, ha lesátoroznék az egyik parkolóhelyen úgy másfél hónapra?

Amikor beléptem az üzletbe, nyirkos bőrömre azonnal ráfagyott az izzadság. És komolyan mondom, fúj.

A drogéria részleg felé vettem az irányt. Miközben a sorok között haladtam, biztos voltam benne, hogy az emberek többsége azért van itt, mert máshol nem lehet kibírni a kegyetlen hőséget.

A klímától nekem is jobb kedvem lett, így a reggeli vitáról picit megfeledkezve álltam be a keresett sorba.

A kosarammal majdnem levertem egy polcnyi ragtapaszt.

A sor közepén ott állt Arnold, a görény, teljes életnagyságban, ridikülként egy szőke lányt átkarolva, aki feszes fenékkel és feszes figyelemmel vitázott a barátjával arról, hogy vajon ízesített vagy sima óvszert vegyenek.

Vészesen szükségem volt fogkefére, de arra egyáltalán nem, hogy vizualizáljam Arnoldot egy szál óvszerben.

Vajon meddig tart, amíg kirohadnak a fogaim, ha csak rágózom?

– Látom, neked se nagyon fűlik a fogad ahhoz, hogy megismerd Arnold szexuális életét.

Megfordultam, és hálát adtam az égnek, amiért leküldte a földre Robit, a leendő fényképészt.

– Neked biztos cikibb, mert a bátyád, és fiú vagy – mondtam viccelődve.

– Ez már igaz. Szóval téged annyira nem zavar, mert lány vagy?

– Zavar, de túlléptem rajta. Amúgy Arnold esztétikailag rendben van.

Robi felhorkantott.

– Ja, csak agyilag nincs. Mellesleg szia, Bogi!

– Szia, Robi! Mi járatban? – mosolyogtam, mert szinte lehetetlen volt nem rámosolyogni a zöld sapkájában, a nyakából lógó fényképezőgéppel, a rövidnadrágjának mély zsebéből kikandikáló esernyőjével. Semmi sem volt a világon, akire jelen pillanatban szívesebben mosolyogtam volna.

Robi zöldes szemeit forgatta Arnold irányába, aki éppen olyan mélységekbe dugta le a nyelvét a szőke lány torkán, hogy talán egy tengeralattjáró kellene ahhoz, hogy visszatérjen a saját szájába. De komolyan, mint aki horgonyt ereszt.

– Vele jöttem, de a kedves bátyám összefutott az egyik barátnőjével, és rám hagyta a szülinapi partijára való cuccok beszerzését. És te?

– Nem fogod elhinni.

– Sok mindent elhiszek – vonta meg a vállát –, egy felső erőt, a mókusok összeesküvését az emberek ellen…

– Az esernyők misztikus hatalmát…

Robi oldalba bökött csontos könyökével.

– Szóval, mi járatban?

– Lepisilték a fogkefémet, és újat kell vennem.

Robi szeme elkerekedett, ajkába harapott, hogy ne röhögjön fel hangosan. Láttam rajta, hogy próbál együttérezni, de nem ment neki. Bár mentségére legyen, igazán diszkréten vigyorgott.

– Oké, ilyet még tényleg nem hallottam.

Persze hogy nem, mert ilyenek általában csak velem történnek meg. Főleg akkor, ha egész nyárra abba az átkozott kempingbe leszek bezárva.

– Eddig a nyárig még én se nagyon – motyogtam, mire Robi együttérző pillantással jutalmazott.

– Mi történt?

– Apám kempingje történt! – fakadtam ki a ragtapaszok és arra járkáló vásárlók előtt, majd elmeséltem neki mindent: a részegeket, a szörnyű, életveszélyes körülményeket, apám beteges ragaszkodását, meg a saját beteges tervemet, ami szerint felteszem a netre apám nevében, és megszabadulok tőle, hogy Zitának ne kelljen azt átélnie, amit nekünk kellett anyuval.

Robi türelmesen végighallgatott, bólogatott. Szeplős arcán egyetértő kifejezés trónolt, amitől megkönnyebbültem. Végre valaki, aki megérti a helyzetet.

– Mint leendő fényképész, vállalod a kemping fotózását?

Robi ezen kissé meglepődhetett, legalábbis a gyors fintorból ítélve, ami az orrán remegett.

A hajába túrt volna, ha nem lett volna a fején az almazöld sapka, így csak a tépőzárral matatott.

– Persze, szívesen csinálok fotót, de ezzel bűnrészessé válok.

– Tulajdonképpen igen.

– Nem kéne szólni erről az apádnak?

– Tudod… Apu és a kemping egészségtelen, de szörnyen erős kapcsolatban állnak egymással, szóval teljesen értelmetlen lenne.

Erős morális kódolása lehetett, mert nem akarta megadni magát.

– Tekints rám úgy, mint az első megrendelődre!

– Oké… – Robi zavarban volt, de már tudtam, hogy a fényképezéssel töltött időnek nem tud ellenállni.

– Mi a fizetségem? – vonta föl játékosan a szemöldökét.

– Egy ingyen hétvége a kempingben? Vagy tudod mit, meghívlak egy főtt kukoricára.

– Csak egyre?

– Jobban tetszene egy egész zacskónyi?

Robi elpirult. Közben egy türelmetlen árufeltöltő odébb tessékelt minket, pár centivel egymáshoz, és pár lépéssel közelebb a még mindig nyálcserélő Arnoldékhoz. Lehet, hogy megtanultak bőrön át lélegezni?

– Általában nem eszem annyi kukoricát. Az a kikötőben különleges eset volt.

– Na persze. Mit szólnál a szombat délelőtthöz? Addigra megpróbálok valami programot beszervezni apunak, hogy ne legyen a kemping közelében.

– Akkor szombaton délelőtt. Viszek magammal laptopot, amin helyben megszerkeszthetjük a képeket.

Bólintottam, mire bágyadt csend telepedett ránk. A melegtől vagy attól, hogy megbeszéltük, amit kellett, nem tudom, de pont olyan érzés volt, mint az első találkozásunk végén.

– Nincs kedved eljönni hozzánk vacsorára?

Ez viszont határozottan nem olyan volt, mint az első találkozásunk végén. A kérdés annyira meglepett, hogy ezúttal tényleg levertem a ragtapaszokat.

A dobozok szanaszét csúsztak a fényes padlón. Néhányuk egészen Arnold lábáig szánkázott, a legtöbbjük azonban az árufeltöltő cipőjénél landolt. Eddig sem volt túl lelkes, de most aztán úgy nézett ki, mint aki bármelyik percben kisétál az üzletből. Átéreztem a helyzetét, mert tavaly nyáron én is ezt csináltam, legalábbis addig, amíg az a bizonyos galaxis porrá nem lett. Meg egyébként is néhány vevőt legszívesebben fagyasztott zöldségekkel kergettem volna ki a boltból.

– Jaj, ne haragudj – siettem azonnal a segítségére, de ez nem igazán hatotta meg. Továbbra is azzal a gyűlölet határát súroló, unott kifejezéssel kapkodta fel a szétszóródott árut. Én még arra az alapvető emberi funkcióra is alig bírtam koncentrálni, hogy összezárjam a kezem a dobozok körül.

Vacsora Robiéknál? A mesterszakács apukánál? A végzet asszonya anyukánál? Ráadásul a vacsora Arnoldot, vagyis görényt tartalmaz.

Íme a tökéletes recept a legnagyobb katasztrófára.

– Nocsak, nocsak – lépett mellém Arnold, a görény, és erre most tényleg semmi szükségem nem volt. – Te vagy a Pintér barátnője.

Arnold szőke kézitáskája meglepett, de csúfondáros vigyorral nézett le rám.

Édes istenem, mintha egy gáz tinifilmben szerepelnék, ahol a hősnő (aki természetesen én vagyok) a gonosz ribi előtt guggol.

De akkor Arnoldnak titokban aranyosnak kellene lennie, ami túlságosan meredek feltételezés.

Gyorsan felálltam. Legalább egy harmincas vonalzóval alacsonyabb voltam Arnoldnál és a lánynál.

Robi mellénk ért. Na, a nála lévő magasságbeli különbségeket már szabóvonalzóban kellett volna mérni.

– Arnold, ő itt Bogi – mondta Robi, miközben az árufeltöltő kezébe nyomott még egy tucat dobozt. – Bogi, Arnold.

A szőke kiegészítő megrángatta Arnoldot, mint egy öleb, aki várja a jutalomfalatot.

Arnold, mint jószívű gazda, bemutatott minket kis kedvencének:

– Ez itt Kitti, akivel fontos elintéznivalónk van – kacsintott rá a lányra, aki valószínűleg fennakadt az Ez-nél.

– Igen – jegyezte meg szárazon Robi –, smárolni valakivel az óvszerek előtt rendkívül fontos elintéznivalónak számít.

Arnold felhúzta az orrát, de egyéb jelét nem mutatta annak, hogy megbánta volna a smárpartit. Viszont zavaróan hasonlított Robira.

– Szóval, Bogárka – kacsintott rám Arnold, amitől a hideg futkosott a hátamon –, meguntad Pintért? Mondjuk, Robi még kicsi ehhez.

Felmutatta a kezében tartott óvszert. Majdnem beledőltem Robi bevásárlókosarába.

– Jézusom, mekkora bunkó vagy – csapott a vállára Kitti. Bár ez mélyen meglepett, teljes mértékben egyetértettem vele.

– Nagyon vicces – morogtam, és Robira pillantottam, aki nyaktól felfelé olyan vörös volt, mint akinek mindjárt megindul a vér az orrából és a füléből.

Még mindig tisztán emlékeztem Arnold bálnás megjegyzésére, amit Soma rendkívül ügyesen hárított. Én sajnos nem vagyok Soma, csak az a magában visszavágós típus, de Arnold kedvéért szívesen változtatnék ezen.

– Szóltál már a barátnődnek – pörgette ujjai között a dobozt Arnold, mintha nem éppen most tett volna utalásokat öccse szexuális életére – a szülinapi partimról?

Kitti elhúzta a száját, amitől úgy nézett ki, mint egy vicsorgó agár.

– Bogi nem a barátnőm – dadogta Robi.

Arnoldnak mindegy lehetett, mert egy laza mozdulattal bedobta a csomagot a kocsiba, ami egy zacskó banánon landolt.

Inkább nem is néztem oda.

– Minél több az ember, annál jobb a hangulat. Igaz, Kittike?

Kittike a szemét forgatta, nekem meg a gyomrom forgott a becenevektől. Arnold rám nézett. Vajon komolyan kéne vennem ezt a meghívásnak nevezett szurkálódást?

– Ö – válaszoltam a helyzethez képest intelligens hangsúlyban, mert tényleg mi van ezzel a két fiúval és a meghívásokkal? Apropó, meghívások. Robira néztem, hátha segíteni tud, de még mindig repülő üzemmódban volt.

– Ugyan, Arnold! Nézz csak rá! – mutatott felém fürgén Kitti, mintha attól tartana, hogy a nevemen szólít, akkor véletlenül elkap tőlem néhány plusz kilót. – Lehet, hogy még tizenhat sincs.

– Attól, hogy a sok smink miatt te már harmincnak látszol, én már lehetek tizenhat. Sőt tizenhét múltam áprilisban, köszönöm szépen.

Ezt komolyan én mondtam? Egyenesen Kitti szemébe nézve? Mindhárman más-más arckifejezéssel lestek rám: Kitti, mint aki készen áll arra, hogy amint hátat fordítok neki, megfojt a háta mögött kipakolt fogselymekkel; Robi, mint aki megpróbálja visszatartani nevetését, és Arnold, aki nem próbálja.

Röhögve kapaszkodott meg a bevásárlókocsiba.

– El kell jönnöd a bulira.

– Ott leszek!

Azzal még mindig levegőért kapkodva hagyott ott minket. Kitti hűséges kiskutya módjára követte, de úgy, mint aki végül nem kapta meg a jutalomfalatot.

Kissé zavarban, de végre odaléptem az új, biztonságosan és pisi nélkül becsomagolt fogkefékhez.

– Valami tipp a tökéletes fogkefe kiválasztásához?

– A fogkefékhez nem értek olyan jól, mint az esernyőkhöz.

Lekaptam az első fogkefét, ami a kezembe került.

– Kicsit furcsa, hogy az én vacsorameghívásomat nem fogadtad el, de Arnold szülinapi partijára igent mondtál – mondta Robi, miközben elindultunk a pénztár felé.

– Csak az indulat beszélt belőlem. Amúgy fogalmam sincs róla, komolyan gondolta-e.

– Arnold mindent komolyan gondol, amit hangosan kimond.

– Ezt vegyem úgy, hogy tényleg meghívott?

Robi pár pillanatra elgondolkodott. Megint a sapkájához nyúlt, majd a fényképezőgépéhez.

– Igen – mondta végül kissé kelletlenül, amitől kezdtem rosszul érezni magam. Nem akartam Robit megbántani, de egy szülinapi partinak teljesen más jelentése van, mint egy vacsorának a családdal. Vajon ő gondolt erre?

Aztán megsajnáltam a fancsali képét.

– Jó, elmegyek hozzátok vacsorára.

Robi arca felderült, nekem meg fogalmam se volt, mit gondoljak erről az egészről. Összezavartak mindketten.

Arnold a szemtelen, bántó őszinteségével, Robi pedig sértődékeny, visszahúzódó válaszaival és kérdéseivel.

– Tudod, lassan határidőnaplót kellene hordanom magammal, annyi program összegyűlik.

– Ha megadod a számodat, szívesen értesítelek minden programról: fényképezés, parti, vacsora. A sorrend még változhat.

– Mint a személyes titkárom?

– Nagyon jó a memóriám. Minden eseményre és dátumra emlékszem. Anyám szerint ez az én koromban nagyon ijesztő.

Gondolkodás nélkül megadtam neki a számomat. Kizárólag munkaügyben.

Meg a parti miatt.

Meg a vacsora miatt.

Meg egy picit Robi miatt is.

Fogkefével a zsebemben állítottam be a Matróz kávézóba, ami a Körtemplomhoz közel áll. Gyerekkoromban sosem tartottam túlságosan nagyra Fürednek ezt a részét. Most viszont megmondani sem tudnám, miért gondoltam valaha erre a környékre úgy, mint unalmas. Igaz, akkor a nyarak nagy részét a Balatonban ázva töltöttem reggeltől estig, és csak akkor mentem ki a vízből, ha enni, pisilni vagy aludni kellett.

A villák, a macskaköves út, mintha a 19. századba csöppentem volna.

A Matróz kávézó nem egészen olyan volt, mint ahogy képzeltem. Azt hittem, valami kopott, ősöreg hely lesz, de óriásit tévedtem.

Amint beléptem, édeskés illat fogadott. A hely logóján egy retró matróz lépett előre tálcával a kezében. Az ajtó előtt egy horgonyra szerelt tábla hirdette a házi limonádét, és ebben a hőségben már a limonádé felirattól összefutott a nyál a számban.

A belső tér egyszerű, de mégis szemet gyönyörködtető volt.

A bárpultot félbevágott hordók alkották, a falakon színes kötelekből fonott keretekben képek tucatjai mutatták be a Balaton környéki attrakciókat. Az asztalok többségét már elfoglalták mindenféle guszta sütiket fogyasztó családok és párok.

A szám még akkor is nyitva lehetett, amikor Zita mosollyal az arcán, ruhája alatt nagy pocakkal mellém navigált.

– Bogi! Annyira örülök, hogy végre el tudtál jönni. Lázár nem szólt róla, hogy ma jössz.

Lezuttyantam a bárpult mellé.

– Nem állt szándékomban elmondani neki.

Zita mosolya kicsit megkopott. Aggódva ült le mellém, nem kis nehézségek árán, ahogy hasát bemanőverezte a pult elé.

– Gondoltam, hogy eljön annak az ideje, hogy a házasságról beszéljünk.

– Jaj, dehogy! Azzal semmi gondom nincs.

Zita megkönnyebbülten nevetett, majd az egyik itallappal kezdte legyezgetni arcát.

– Elképzelni sem tudod, mennyire megkönnyebbültem.

– Igazából egy hatalmas szívességet szeretnék kérni tőled.

Arcára megint gondterhelt kifejezés ült ki. Biztos nem szerzek a mai napon sok jó karmát azzal, ha egy terhes nőt ennyire lefárasztok érzelmileg.

– A kempingről van szó.

Zita letette az itallapot, megkerülte a pultot, és kivett a hűtőből egy üveg limonádét.

– Ehhez a témához szükség lesz valami italra is.

A limonádé hideg volt, és émelyítően édes. A pára az ujjamhoz tapasztotta az üveg falát.

– Miért érzem úgy, hogy te se nagyon kedveled azt a helyet?

– Mondj valakit apádon kívül, aki kedveli.

– Éppen erről akartam beszélni veled. Szeretném, ha apa eladná a helyet. Akkor talán tudna egy tisztességes házat venni, és nem kellene egy lakókocsiban aludnia.

Zita felém hajolt. Egyik kezét a hasára tette, másikkal ide-oda tologatta a poharát, csillogós lenyomatot hagyva utána a pulton.

– Már nagyon sokszor próbáltam beszélni vele erről, de sosem hallgatott meg.

– Pedig ez az egyetlen megoldás arra, ha nem akar még nagyobb adósságba keveredni. Nem akarom, hogy úgy járjatok a babával, ahogy én meg anyu.

Zita szeme elhomályosodott. Pár pillanatra azt hittem, sírni fog. Legnagyobb megkönnyebbülésemre nem tette.

– Lázár azért ragaszkodik annyira ahhoz a helyhez, mert az az egyetlen, ami az édesapjára emlékezteti. Nem tudja elengedni.

– Az a hely már semmiben sem emlékeztet rá! – Ez volt az igazság, amit még nekem is fájt beismerni. – Csak egy rakás szemét az egész.

– Tudom, hogy így gondolod, de próbáld picit apád szemszögébe helyezni magad.

Elképzeltem magamon a kopott pólókat, a bő rövidnadrágokat, a papucsokat. Brr! Inkább meghúztam a poharat.

– Azt hiszi, ha feladja, akkor csalódást okoz az apjának.

– Szerintem csak most okoz igazán nagy csalódást, hogy hagyja ennyire lerobbanni. Hiszen láttad, mennyi minden történt, amióta itt vagyok. Csoda, hogy még nem záratták be a kócerájt. Már csak a részeges bandák veszik ki, mert olcsó. De ők meg elijesztik a többi vendéget.

Néhány vendég a pulthoz jött, hogy rendezzék a számlájukat. Zita gyakorlott mosollyal és kedvességgel vette el a pénzt, és biztatta őket, hogy jöjjenek vissza.

Amikor leült, eltűnt a mosoly, amitől néhány ránc tűnt fel a szája körül.

Örültem, hogy ennyire átérzi a helyzet komolyságát, mert így könnyebb lesz előállni a tervvel.

– Én már mindent átgondoltam.

– Pont ettől féltem – motyogta. – Az elejétől kezdve éreztem, hogy olyan lány vagy, aki nem lesz képes kisétálni innen úgy, hogy ne tenne valamit, ami felforgatja Lázár nyarát. Eleve a rendőrségi ügy is elég húzós volt…

– Ami az apám hibája volt – szúrtam közbe.

– Szóval, mi a terv?

Nem tudtam megállni a vigyorgást, ami egyszerre kitört belőlem.

– Akkor segítesz nekem?

– Persze, ha nem túl drasztikus a terv.

– Ezt nem ígérhetem meg. De azt igen, hogy ha sikerül, akkor végre minden rendben lesz.

Zita intett, hogy folytassam.

– A helyzet az, hogy a Vadkacsán csak az segít, ha már nem apa tulajdonában lesz, mert lássuk be, egy vasat se tud visszafordítani oda. És tuti, hogy jövőre már nem tudja kinyitni. Az egyetlen lehetőség az, ha eladjuk.

– Ebbe sosem fog beleegyezni.

– Nem fogjuk elmondani neki, amíg nem találunk rá komoly vevőt.

Zita szemei elkerekedtek. Zavarában egy rongyot húzott elő a pult mögül, és hevesen törölgetni kezdte a poharaink után hagyott koszt.

– Bogi ez egyáltalán nem lenne tisztességes.

– Tudom.

– És mégis belevágsz?

– A végén apué lesz a döntés, de magától nem kezdene bele.

A rongy a pulton maradt, Zita keze mellett.

– Ha találunk vevőt, akkor elmondjuk neki.

Utasítás volt, nem pedig javaslat. Rábólintottam.

– Ha egy szép összegért sem hajlandó búcsút inteni ennek a pénznyelőnek, akkor ráhagyom a dolgot.

Zita megadóan felsóhajtott.

– Mit kell csinálnom?

Ha nem lettek volna körülöttem mások, akkor felállok a pultra, magamra öntöm a maradék limonádét, és a Happyt énekelve táncolok napestig. Az örömtől és a hálától felgyülemlett energiát így lábdobolásba kellett fojtanom.

– Találtam egy fényképészt, aki hajlandó egy-két képet lőni, hogy aztán feltegyük a netre a hirdetés mellé. Csak arra lenne szükségem, hogy szombaton délelőtt eltüntesd aput a kempingből, és a hirdetés mellé a te számod kellene.

– Megoldható, de még mindig nem tartom túl jó ötletnek.

– Ez az egyetlen megoldás. A beszéd már nem segít, nekünk kell lépnünk.

Zita megint a pultot kezdte dörzsölni.

– Ugye tudod, hogy két hónap alatt nem biztos, hogy találunk valakit?

– Szeretném megpróbálni.

A két limonádés pohár összekoccant. Ha minden jól megy, a nyár végén már jó pár millió forint mellett koccintunk.

7. FEJEZET

A nap már javában lefelé száguldott, amikor végre a lakókocsihoz keveredtem. Megint kiderült, hogy Zita igazán aranyos. Elképzelni sem tudtam, apám hogy volt képes ennyire belopni magát az életébe.

Hivatalos voltam a Matróz kávézó jövő pénteki zenés estjére. Kár, hogy Robi nem volt velem, hogy megjegyezze a dolgot, mert már akkor akadozott erről a memóriám, amikor egy gyors és óvatos zuhanyzás után (háromszor léptem ki a fülkéből, hogy ellenőrizzem, bezártam-e az ajtót) pizsamába bújtam.

Az ágyamon kiterülve előhúztam a mobilom, és hoppá, két sms anyutól. A békülési normát betartotta, így kötelességem volt válaszolni rájuk.

Egy gyors sms-váltással később anyuval, aki éppen Rómában volt (még mindig fennáll a veszélye egy olasz padrénak), még Robi is rám írt: Holnap fotózás. Ne felejtsd el!

Bár a memóriám rossz, azt még véletlenül se tudnám elfelejteni, hiszen apám háta mögött próbálok megszabadulni a kempingjétől.

Másnap reggel talán túl lelkesen búcsúztam el aputól, akit Zita „sürgős esküvői teendők” miatt tuszkolt be az autójába.

Hogy sok időt nyerjen, elviszi cipőt venni, utána süteményt kóstolni, ami biztos sokáig fog tartani.

Amint Zita autója eltűnt a szemem elől, felbukkant Robi is.

Integettem neki, ő meg visszaintett, de majdnem kiejtette kezéből a fényképezőgépét.

Örültem neki. Vagyis imponált a pontossága, mert nem vesztegethetjük az időnket.

Végre elkezdődik a Vadkacsa-hadművelet.

Robi egy zsiráf kecsességével sietett mellém. Oldalán lötyögött a laptopja, nyakában a fényképezőgépe, feje tetején meg a már jól ismert almazöld sapka. Pontosítok: egy jól megpakolt zsiráf kecsességével.

– Ma nem fog esni? – kérdeztem viccelődve, de Robi rezzenéstelen arccal az égre meredt, majd a laptoptáskájának hengerformában kidudorodó részére mutatott.

– Sosem tudhatod, mikor kezd el fújni a szél, és hoz magával esőfelhőket. A fényképezőgépem esőköpenyét is elhoztam, de csak a biztonság kedvéért.

Beljebb vezettem őt a kempingbe, és ahogy körülnéztem, még kevésbé értettem, mit akar apám ezzel a hellyel. Minden kihalt és kopott volt. Pont úgy nézett ki, mint azok a képek a neten, amik az elhagyatott nyaralókat mutatják be.

– Jó, hogy ennyire felkészültél, de max két óránk van arra, hogy jó fotókat csinálj.

Robi körbenézett, és a szemöldökét ráncolta.

– Annyira biztosan szükség lesz – majd tekintete a sufniból maradt szemétkupacra tévedt, amit még az összeomlása óta senki sem takarított össze –, és gondolom, jó lenne, ha az nem szerepelne a képeken, igaz?

– Igazából akad egy pár dolog, ami jó lenne, ha nem szerepelne a képeken – húztam el a szám. – Ott van például a hármas bungaló. Lyukas a teteje. A kettesnek hiányzik az egyik ablaka. Aztán ott vannak a mosdók. Azok se túl esztétikusak. No meg a recepció belseje…

Robi felemelte a kezét, de inkább az arcára kiülő határozott és elszánt kifejezés fojtotta belém a szót.

– Van olyan része a kempingnek, amit szabad fotózni? Mert így nagyon sokáig itt leszünk.

– Te vagy a fotós, neked kéne tudnod, mi a fotogén!

– Ugye tudod, hogy ezt a kifejezést általában emberekre használjuk?

Megvontam a vállam. Ebben a reménytelennek tűnő helyzetben teljesen hidegen hagytak a definíciók.

– Akkor fussunk neki – mondtam hamis lelkesedéssel, majd levettem Robi laptoptáskáját a válláról. – A cuccodat addig berakom a szobámba.

– Van külön szobád?

És Isten áldja mindenre rácsodálkozó természetét, de most valahogy semmi kedvem nem volt a magyarázkodáshoz, hiszen csakis egy dolog fért bele agyamba: az a gigantikus nagy, már-már tremors méretű giliszta, ami állandó jelleggel azt suttogta, hogy ez az egész nagyon rossz ötlet.

– Igazából a lakókocsi egy picike része, amit függöny választ el a többitől, számít a szobámnak.

– Ez igazán izgalmas. Még sosem aludtam lakókocsiban. Sőt, még nem láttam lakókocsit belülről.

Mivel előtte mentem, megengedhettem magamnak, hogy a szemem forgassam. Közben megfogadtam, hogy a bennem esőfelhőként gyülekező feszültség zivatarát még véletlenül se Robi felé fogom irányítani. Ahhoz túlságosan aranyos.

Segítőkész. Erre gondoltam.

Igazán Izgalmas Robi igazán izgalomba jött, amikor kinyílt előtte a szobám ajtaja.

Vagyis elhúztam a függönyt.

Még az se lombozta le, amikor háromszor verte be a fejét a függönyt tartó rúdba, háromszor rúgott bele az ágyamba, hogy aztán benézze a lépcsőket, és a pisai ferde torony dőlésszögének mintájára lépjen ki a lakókocsiból.

Viszont a fényképezés mindenért kárpótolta.

Egy órával később, ami nekem nagyjából hatnak tűnt, Robi vagy háromszáz képet csinált. Csak bámultam Robi arcát, amin a koncentráció már mértékegységben volt mérhető. Szeplői minden egyes beállításnál különféle koreográfiára mozogtak. Már tudtam, hogy ha a bal szemöldöke feletti tizenhat szeplőből álló sor és az orra hegyén terpeszkedő nyolc egymás felé nyújtózik, akkor nem tetszik neki az eredmény. Picit aggasztott is, hogy ez a mozdulatsor nagyjából minden harmadik képnél megismétlődött.

A meleg, az idegesség, vagyis az egész apu háta mögötti akció annyira lefárasztott, hogy muszáj volt leülnöm.

– Hogy haladsz? – kiáltottam Robinak, aki éppen a sufni/szemétkupac tetejére mászott föl.

– Még pár kép strandos panorámával, aztán készen vagyok.

Bambán bólogattam. Valamiért az volt az érzésem, hogy Robi baromi rossz helyen mászkál.

RECCS.

Futás közben eszembe jutott, miért nem kéne arra a kupacra felmászni, ugyanis a sufni alatt volt a kemping medencéje, amit nem sokkal nagyapa halála után temettetett be az apám. De csak félig. Mekkora mázlim volt, hogy amikor próbáltuk Karcsi bácsival összeszedegetni, nem azon a felén álltunk!

Óvatosan lépkedtem, és átkoztam magam, amiért nem emlékeztem erre hamarabb. Lábam minduntalan megcsúszott a dohos és penészes fadarabokon.

– Robi! – kiáltottam kétségbeesetten, miközben letérdeltem a lyuk mellé. – Jól vagy?

A lyukban sötét volt, azt az egy pontot leszámítva, ahol beszakadtak a deszkák.

– Kinek jut eszébe fedetlenül hagyni egy pincét?

Megkönnyebbültem, amikor a hanghoz Robi piszkos arca társult.

– Igazából ez egy medence volt. De jól vagy?

– Kinek jut eszébe félig betemetni egy medencét?

A kérdéséből ítélve semmi komoly baja nem volt.

– Ki tudsz mászni, vagy húzzalak ki? Hozzak létrát? Kötelet? Hívjam a tűzoltókat?

Robi biztatóan felém mosolygott.

– Nyugi. Csinálok egy vakus képet, hátha találok valamit, amin kimászhatok.

Lövésem se volt róla, hogy a pokolba képes ilyen nyugodt maradni. Pár másodpercen belül villant a vaku, és Robi ismét feltűnt alattam.

– Úgy nézem, elég mély medence volt, de a végén vannak létrák. Ha valamelyik fölött le tudnád szedni a deszkákat, akkor simán ki tudok mászni.

– Itt a telefonom – nyújtottam le neki. – Használd rajta a világítást, addig megyek, és feltépek egypár rönköt.

Robi nevetett, majd kezében a telómmal megint eltűnt a sötétben.

Én meg zakatoló szívvel rohantam a gyerekkori emlékek után. Hol voltak a létrák? Kis találgatás után megláttam a medence kékre festett betonfalának egy csücskét.

Szívesen megkérdeztem volna apámat, vajon mikor gondolta jó ötletnek azt, hogy félig temesse be a medencét.

Találomra kitapogattam a beton mellett fekvő deszkát, és felfordítottam.

Robi arcán lelkes vigyorral fogadott.

– Le kell jönnöd! Egy csomó érdekes cucc van itt.

– Szemétre gondolsz? Mert akkor köszi, abból van elég itt fent is.

– Nem szemét! – mondta sértődötten. – Dobozok, régi könyvek, újságok! Gyere már! Tetszeni fog!

Nem akarom elhinni, hogy ennyire fellelkesült az öreg, koszos, penészes cuccok miatt.

Baromira nincs kedvem ahhoz, hogy a tíz éve ott élő penészcsalád komfortosabb és puhább, szelősebb helyre, vagyis a tüdőmbe költözzön.

– Nem vagyok egy Indiana Jones – próbálkoztam, Robi azonban nem tágított.

– Ez pedig nem a pankoti palota.

– Csodás – mormogtam, és elindultam lefelé a létrán. A cső hűvös és valamitől ragacsos volt. Elfintorodtam, de kár volt, mert a következő cső már nem ragacsos volt, ahogy azt vártam, hanem csúszós. És banyek, még arra se volt időm, hogy felfogjam, le fogok esni, de már pottyantam is. Vagyis pottyantam volna, ha Robi nem nyom vissza a lépcsőre.

A fenekemnél fogva.

– Azt hiszem, most már elengedhetsz.

A kezek villámgyorsan eltűntek, én meg hálát adtam a félsötétnek, ami a medencében fogadott, mert legalább Robi nem látta a vörös képemet.

Megköszörültem a torkom, Robi pedig gyanúsan hosszú ideig meredt a fényképezőgépére.

– Remélem, nem élnek itt szektások a pankoti palotából, mert szeretem a szívemet. – Körbelestem, és szinte éreztem, ahogy a penész csomagol, és gyorsvonattal érkezik a tüdőmbe.

Robi meglepetten lesett rám a mobil fényében, mint aki nem akarja elhinni, hogy ismerem az Indiana Jones és a végzet templomát. Jó, mondjuk, nem a kedvencem, de hahó! Imádom az Indiana Jones-filmeket. Bármennyire is imádom, jobb, ha nem találkozunk csontvázakkal, patkányokkal meg csöves lovagokkal, akik a szent grált vigyázzák. Persze az utolsó opció valószínűleg nem fog bekövetkezni, de az első kettő simán megeshet.

Robi a kezembe adta a mobilomat, és immár én voltam a fényfelelős, miközben ő egy csomó képet készített.

– Remélem, ezeket a képeket nem a hirdetés mellé szánod!

– Asszem, elvennénk a vásárlók kedvét. Bár ki tudja, lehet, érdekelné őket ez az elhagyatott feeling.

– Ha nem vagy megszállott fotós, aki képes millió kilométert megtenni azért, hogy lefotózzon pár rozsdás lépcsőkorlátot, akkor nem sokra megyünk vele.

– Hé – háborodott fel Robi –, én kifejezetten imádom azokat a helyeket. Szeretnék majd egy olyan portfóliót készíteni, mert van valami megmagyarázhatatlanul hátborzongató bennük. Régen tele voltak emberekkel, most meg üresek, de nem teljesen, mert mintha minden ember, aki valaha megfordult arrafelé, nyomot hagyott volna maga után.

Még hogy nem megszállott.

A medence kongott az ürességtől (legalábbis ez a fele), régen alig lehetett megmozdulni benne a sok pancsoló embertől.

Víz helyett most a vaku villanásai töltötték be a teret. Fejünk felett korhadó deszkákról szállt le a por és a föld. A medence faláról kék darabokban mállott le a festék. A talpam alatt kettérepedt a beton. Nem sokkal távolabb a lyuktól, amin keresztül Robi beesett, egy ősöreg napozóágy hevert egy sárgás úszógumi maradványaival. A sarokban, közel a létrákhoz egy labda, aminek a bőre repedezett és kiszáradt.

Elhaladtam néhány fából készült tartóoszlop mellett, amik rogyadozva tartották a fejünk felett billegő deszkákat, meg azt a néhány fémpolcot, amiket már a rozsda megevett.

Viszont felismertem ezeket a polcokat. Régen a recepció hátsó helyiségében kaptak helyet a nagyapám irodájában, ami már az ő irányítása alatt is tele volt mindenféle „kinccsel”. Persze akkor a kemping legizgalmasabb helyének tartottam, hiszen ha a nagyapám nem halászott, akkor minden idejét ott töltötte.

Közelebb léptem a polchoz, és felemeltem egy kicsi vitorlásmodellt, aminek kifeszített vitorlája elszakadt. Méretéhez képest baromi sok port szórt magából.

Köhögve visszadobtam a helyére.

Robi csendben mellém lépett. Mindent lefotózott: a 60-as évekből való Nők Lapja-kupactól kezdve egészen a kagylókig. Aztán a nyakába akasztotta a fényképezőgépét.

– Kié ez a sok retro cucc?

– Mind a nagyapámé volt, a Nők Lapjás kupacot leszámítva.

– Gondoltam – mosolyogta. – És az ott? – mutatott valahova a fejem fölé.

Az egész kemping legértékesebb doboza nézett le ránk. Sarkait picit megkezdte a rozsda, de ugyanaz a piros elsősegély-fémdoboz volt, amibe nagyapám a fényképeit tette. Nem akartam elhinni, hogy apám képes volt elsüllyeszteni a medencébe a sok kacat közé.

– Eléred?

– Persze – mondta Robi, és csak egy picit kellett ágaskodnia ahhoz, hogy a kezébe vegye. – Mi van benne?

– Ha jól emlékszem, akkor nagyapám régi fényképei.

A fényképek szóra Robi szeme felcsillant.

– Menjünk, és nézzük meg őket!

Alig láttam valamit az erős napfényben a sötét után. Táncoló lila karikákkal a szemem előtt, botladozva megindultunk Robival a lakókocsi felé.

Bent lepakoltunk az asztalomra, ahol a nyári tiltólistám hevert a laptopom mellett. Engem annyira lefoglalt nagyapám fényképes doboza, hogy elfelejtettem minden mást, így Robi könnyűszerrel lapátolta fel a listámat.

Felvont szemöldökkel olvasta, én meg azt se tudtam, hová kéne süllyednem, mert a lakókocsi, illetve maga a talaj, amin állt, nem tűnt elég mélynek.

– Tudod, általában, ha valamit tiltanak, akkor annál nagyobb a valószínűsége annak, hogy megtesszük azt.

– Hát igen – vakargattam a tarkómat zavaromban. – A fogadalmak betartása soha nem volt az erősségem. Egyszer kipróbáltam a kilencvennapos diétát.

Bár Robi kérdőn nézett rám, nem merültem bele a kilencvennapos diéta részleteibe. Akik ezt csinálják, nem ismerik el a köret meg a hús szent és sérthetetlen kapcsolatát.

– Szóval diétáztam, de nagyjából a kilencvennapos diéta harmadik napján feladtam, ami történetesen gyümölcsnap volt.

– Miért adtad fel?

– Milyen kérdés ez? Hát természetesen egy karamellás sütiért.

Robi mosolygott, de mosolyában nem gúnyt, hanem őszinte barátságot láttam.

– Éljen a karamellás süti.

– Az a nap hivatalosan is karamellássüti-nappá változott.

Robi lehuppant az asztalom szélére, és visszatette a listát a gépem mellé.

– És mi a helyzet a listával? Van valami köze a kempinges rossz tapasztalataidhoz?

– Viccelsz? Csak ahhoz van köze, meg apámhoz – tettem hozzá kicsit halkabban. – Minden, aminek jó gyerekkori élménynek kellett volna megmaradnia bennem, egy nagy kupac – és bocsi a csúnya kifejezésért – szarként lebeg a fejemben.

– Akkor ez a kempinghadjárat egy kicsit olyan bosszúállós akció, nem?

Ebből a szempontból még nem gondoltam rá, de volt értelme. Túl sok.

– Inkább mondjuk úgy, hogy apámat akarom kihúzni a süllyesztőből, amíg nem késő.

– Mióta van ilyen rossz állapotban ez a hely?

Ezen a kérdésen nevetnem kellett. Apu most biztosan csuklik, mint annak a rendje.

– Amióta apám vette át, szépen lassan elindult a lejtőn. Nincs valami jó érzéke hozzá, pedig előtte nagyon klassz hely volt. Nézd!

Magamhoz húztam a dobozt. Csak remélni mertem, hogy tényleg azok a képek vannak benne, amikre gondoltam.

A doboz teteje szorult, de aztán csikorogva engedett, és felnyílt. Dugig volt fényképekkel, egy még a doboz tetejére is ragadt. Lecsíptem, és megfordítottam.

Fekete-fehér kép volt. Rajta egy csomó, számomra ismeretlen ember tábortűz körül.

Volt kép a nagyanyámról a hetvenes évekre jellemző bikiniben. Igazán fiatal volt rajta. És élő. Nekem ez volt a legfurcsább, mert nem ismertem személyesen.

A nagyapámról is akadt egypár, halászás közben vagy motoron. Robi szerint menő volt, én meg büszkén mosolyogtam, mert tényleg az volt, ahogy a sok történet is, amit gyerekkoromban mesélt nekem.

Apám és anyám is feltűnt. Furcsa volt őket egy fényképen látni, mert már a válás előtt pár évvel kezdtek eltávolodni egymástól, de itt egyértelműen szerelmesek voltak.

A képeken olyan volt a kemping, ahogy Karcsi bácsi emlékezett rá, és amilyennek apám még mindig hitte.

Aztán átfutottuk Robi képeit, amik bár fantasztikusan szépek voltak, megmutatták, mennyire más lett minden.

– Akkor melyik képet akarod feltölteni? – kérdezte Robi, amikor végére értünk a hatszáz képből álló sorozatának, amitől már jojózott a szemem.

Mivel fogalmam se volt róla, melyik lenne meggyőző eladás szempontjából, inkább Robira bíztam a döntést, aki hat képet választott. Kettőt a normálisabb bungalósok közül, egyet-egyet a recepcióról és a parkolóról, és kettő olyat, aminek a látványa igazából mindenkit idecsábít: a Balatont, ahogy a kemping strandjának hátterében látszólag a végtelenségig húzódik.

A hirdetés szövege, amit nagyjából tired uzenkettedszerre sikerült megfogalmaznunk, pedig így nézett ki:

ELADÓ KEMPING BALATONFÜREDEN!

Az ingatlan közvetlenül a balaton partján, festői környezetben található, saját stranddal, pár lépésre Füred központjától, a Tagore sétánytól.

A recepció épülete egyszerre 100 fő befogadására képes, így alkalmas akár esküvők és konferenciák rendezésére. Itt található a konyha. A recepció épületéhez szintén 100 személyes terasz tartozik grillsütővel.

A kempinghez tartozó parkolóban 40 autó fér el, a lakókocsiknak fenntartott részen húsz lakókocsi. A kemping területén tíz bungaló áll,

öt tízszemélyes, három ötszemélyes és kettő négyszemélyes.

Sátoroknak külön hely van kijelölve.

A Vadkacsa Kemping két mosdóházzal rendelkezik.

Megjegyzés: a kempinget korszerűsíteni szükséges.

Irányár: 80 000 000 forint

– A festői környezethez azért kell némi tatarozás – mondtam, miután végigolvastam a kész szöveget. – Kihagytunk valamit?

– Csak azt, amit akartál: a szeméttel betemetett medencét, a romos bungalókat, és a recepció múlt századi berendezését.

Homlokomat az asztallapnak nyomtam.

– Szerinted nem kérünk túl sokat?

– Szerintem többet ér a strand miatt, de több pénzt nem igazán fogtok kapni érte, amikor akad vevő.

– Ha akad vevő.

Robi még egyszer átfutotta a hirdetést, aztán vigasztalóan a nyakamra tette a kezét. Ettől jobban éreztem magam, és oldalra fordítottam a fejem, hogy rálássak. Másik kezével az állát támasztotta.

– Milyen telefonszámot és e-mail címet pötyögjek be a hirdetés mellé?

Felültem, mire a keze lecsúszott rólam. Kissé csalódottan húztam elő mobilom, és bediktáltam Zita számát, aztán a saját e-mail címem.

Amikor végzett, Robi elém tolta a gépét.

– Már csak a feladás maradt hátra.

Végigpörgettem az oldalt, hátha kihagytunk valamit, de valójában csak az időt húztam, mire megjelent Soma a hátunk mögött.

– Mit csináltok itt ketten? – kérdezte Soma, Robi pedig reflexből lecsapta a laptop tetejét.

– Se… Semmi olyat.

Ránéztem, Soma is ránézett.

– Semmi milyet?

Robi még jobban elvörösödött. Olyannyira, hogy szeplői szinte eltűntek arcáról.

– Hát olyat – motyogta.

Soma felvonta az egyik szemöldökét, pont azt, amelyik fölött az anyajegy virított, és majdnem dadogós pironkodóvá változtam. De csak majdnem.

Felnyitottam Robi gépét, feltárva az agyonfogalmazott hirdetést. Soma áthajolt fölöttünk, ami engem megviselt, Robit azonban nem zavarta. Gondolom.

– Jézusom – kapott a géphez, és a képekre kattintott. – Ti a munkahelyemet akarjátok eladni alólam? Basszus, sokkal egyszerűbb helyzet lett volna, ha valami olyat csináltok.

– Csak Bogi akarja eladni – szólt közbe sután Robi, amikor Soma végignézte a fotókat, és leült az ágyamra.

– Nem azt mondtad, hogy jövőre úgyse akarsz visszajönni? – kérdeztem felé fordulva enyhén neurotikusan. – Nézd, Soma, nem szólhatsz róla az apámnak!

Soma nyugtató gesztusként felemelte a kezét.

– Nem az én dolgom, hogy ezt elmondjam neki, hanem a tiéd.

– De ha elmondom neki, akkor végignézhetem, ahogy minden tönkremegy, és úgy már eladni sem lehet majd. Apám meg valami híd alatt vagy egy csónakban fog aludni.

A Soma arcára kiülő mosolyféléből arra következtettem, hogy jól szórakozik rajtam.

– Akkor tudod, mit kell tenned, nem?

Most egyenesen a hirdetés feladása gombra nézett, engem meg elöntött a hála érzése, amiért ennyien támogatnak. A hálához, mondjuk, vegyült egy kicsi szégyenérzet, ha ennyien érzik, mekkora nagy bajban van az apám, és mégse hajlandó tudomást venni róla.

Eltökélten a gép felé fordultam. Már a billentyűzet fölött lebegett az ujjam, amikor megcsörrent a telefonom.

– Mi van már!? – hördültem fel, és a képernyőről le nem véve a tekintetem, fogadtam a hívást.

– Bogi! – Zita sietősen és zaklatottan suttogott. – Apád vissza akar menni a kempingbe!

– Ne engedd neki!

Soma és Robi furcsán néztek rám a kirohanásom miatt. Felpattantam az asztaltól, mászkálni akartam fel és alá, de csak akkor jutott eszembe, hogy erre a szobám egyáltalán nem alkalmas, amikor ráléptem Robi lábára, aztán, amikor visszaakartam huppanni az asztalhoz, majdnem Soma ölébe ültem, amit bár szívesen megtettem volna, azért mindennek van határa.

– Mégis mit csináljak? Már egy menyasszonyhoz képest is kezd gyanússá válni, hogy nem tudok dönteni a bézs és a törtfehér cipő között!

– De te nem akármilyen menyasszony vagy! – robbant ki belőlem. – Te terhes menyasszony vagy! Mondd azt, hogy éhes vagy, és muszáj megállnotok enni valamit.

– Nem vagyok éhes. Bár ha jobban meggondolom, jólesne valami friss gyümölcs ebben a hőségben…

– Akkor hajrá!

Kinyomtam a telefont, és mindenféle további ceremónia nélkül megnyomtam a hirdetés feladása gombot. Ez valahogy nem az én napom lehetett, mert a hirdetés oldala eltűnt, és a kapcsolat megszakadt feliratot dobta ki a képernyőre.

Édes istenem! Ha apu rájön erre, akkor nagyjából ránk is ez a felirat lesz ragasztva.

Felkaptam Robi gépét.

– Gyertek utánam!

A recepció pultja mögött Karcsi bácsi aludt, ölében egy üveg borral. Észre se vette, amikor Robi mögött bevágódott az ajtó. A gép a pultra került, ahol agresszivitásom elfojtva (mert azért ez mégiscsak Robi gépe) nyomkodtam a csatlakozást, amíg végre ismét megjelent a net. Így valahogy semmi különleges nem volt a dologban, amikor megnyomtam a hirdetés feladását.

Megnyitottam az ingatlanos oldalt, és ott volt a Vadkacsa Kemping.

Eladósorban igazán jól mutatott.

– Köszi a fényképezést – mondtam Robinak a teljes kipurcanás határán, mire ő csak megrándította a vállát.

– Bármikor.

Kábultan álltunk a pultnál, még akkor is, amikor Zita és apu, kezükben két hatalmas pizzás dobozzal, be nem léptek a helyiségbe.

– Hát ti mit csináltok itt?

– Semmit – válaszoltuk mindhárman egyszerre, mire apu gyanakodva lesett ránk, majd a gépre, aztán megvonta a vállát, és ledobta a pizzát a pultra.

– És te ki vagy? – intézte Robi felé a kérdést.

Robi becsukta a gépét, majd kinyújtotta a kezét apu felé.

– Fülöp Robi, Bogi barátja.

– Bogi barátja – visszhangozta apu kimérten, miközben határozottan kezet ráztak.

– Nem olyan barátja – mentegetőzött. – Csak szimplán barát.

– Akkor Robi, Bogi szimpla barátja, egyél te is pizzát ebédre, mert túl sokat vettünk – pillantott vádlón Zitára, aki csak megvonta a vállát.

Apu azzal kisétált a recepcióról, a jó ég tudja, hová. Valószínűleg beszívni a kemping penészes szagát, mert őt valamiért ez tölti fel életerővel.

Zita megállt előttünk a pultnál.

– Sajnálom, hogy ilyen gyorsan visszaértünk, de nem tudtam tovább távol tartani.

– Semmi baj – legyintettem. – Már fent van a hirdetés.

– Ó, te jó ég! Ó, te jó ég! – sikoltozott, miközben előkapta telefonját, és a neten kikereste a hirdetést. – A képek fantasztikusak.

Zita Robira nézett, aztán a fényképezőgépére. Valami állatias fény villant a szemében. A menyasszonyok esküvőittas tekintete.

– Nem tudnál fotózni az esküvőnkön?

Robi meghökkent. Annyira, hogy alig bírta kinyögni az igent vagy annak egyéb szinonimáját. De annyi lélekjelenléte volt, hogy előhúzzon egy névjegykártyát nadrágja zsebéből. A kis ravasz.

Zita boldogan kitipegett egy pizzaszelettel a szájában, miközben dúdolva nézegette a hirdetés részleteit meg a névjegykártyát.

Főleg a névjegykártyát, mintha már a fotózás helyszínén gondolkodna.

Soma, Robi meg én leültünk az ürességtől kongó étkezőbe, és befaltuk a pizzát. Karcsi bácsi az első doboz vége felé szó nélkül leült közénk. Egyedül befalta a másikat.

Talán mint a medvék, az illatra jött, de amint befejezte, már ment is.

– Pintér! – vakkantotta rekedten két böfögés közben. – Gyerünk dolgozni!

Soma kelletlenül elindult.

– Ja, majdnem elfelejtettem! – fordult vissza felénk. – Délután háromkor a strandra megyek. Nem jöttök?

Robira pillantottam, aki valamiért a száját húzta, de mielőtt bármit mondhatott volna, válaszoltam helyette.

– De, ott leszünk.

Soma bólintott, és Karcsi bácsi után kocogott.

Robi duzzogva gyűrte össze az üres dobozokat. Úgy éreztem, ő nem rajong annyira a Somával közös strandolásért, mint én.

– Meghívlak a jegyre – mondtam. – Úgyis nagyon sokat segítettél.

– Ott lesznek Soma haverjai. Nem vagyok rájuk kíváncsi.

– Ugyan – böktem oldalba –, mi majd külön pokrócon leszünk.

Robi könyörgő arcomra nézett, aztán felsóhajtott.

– Jól van! – adta meg magát.

Mivel úgy éreztem, megint szívességet tesz nekem, ki kellett engesztelnem. Ami abból állt, hogy még egyszer átnéztük nagyapám képeit.

Amikor apu néha feltűnt a lakókocsik körül, próbáltam erősen arra gondolni, hogy ezt az egészet érte teszem.

8. FEJEZET

Nagyjából kettő körül jöttem rá, hogy baromira béna bikinim van. Tehát egy tripla bés fürdőalkalmatosság miatt kellett kitoloncolnom Robit a fényképek mellől. Miután megígértem neki, hogy később elviheti őket lefénymásolni, azzal hagyott magamra, hogy háromkor találkozunk a strandon.

Teljes kétségbeesés határán estem neki a bőröndömnek, hátha tavaly óta normálisabban néz ki a fürdőruhám, de nem. Ugyanaz a poshadtmeggy-színű förmedvény. Talán picit fakóbb, mint volt.

Ezért vészhívást indítványoztam az egyetlen lánynak, aki segíthet nekem ebben a válságban.

Igaz, hogy már nem éppen lány és terhes is, de tudtam, hogy Zita az egyetlen reményem.

Meg az egyetlen elérhető nőnemű ismerősöm. Bár ebben a helyzetben akár a szomszéd hotelban lakó nyugdíjas csoport egyik nénijét is elrángathatnám egy villámbevásárló akcióra, de tuti nem bírná a tempót. És egy halott nénire annyi szükségem van, mint arra, hogy a turistaszezon közepén meglássanak engem fürdőruhában.

Bár Somáért bármit. Ki tudja, talán a kemping deprimáló hangulatának hiányában akár történhet valami, de az is lehet, hogy a kemping lepukkantsága mellett jobban nézek ki?

Áldottam Zita odaadását bikinitémában, mert vagy tíz perccel később velem együtt rontott be egy boltba, ahol fürdőruhák százai vártak rám. Esetleg soványabb vevőkre, de be kellett érniük velem.

Zita annyira lelkes volt, mint én, amikor letesznek elém egy sütit.

– Milyen fazonra gondoltál?

Hm. Fazon?

– Valami olyanra, aminek nem poshadtmeggy-színe van? – kérdeztem vissza kissé bizonytalanul, mire Zita ciccegett, aztán egy éhes gepárd sebességével a polcok közé vetette magát.

Zita olyan tempóval húzogatta elő a fürdőruhákat, hogy alig volt időm megnézni őket. Még több perccel később még egyet sem próbáltam fel.

Láttam az eladó arcán, hogy legszívesebben díszcsomagolásba fojtana minket.

Zita csalódottan visszaakasztott egy kanárisárga darabot.

– Oké, látom, hogy így nem nagyon haladunk. Közelítsük meg másfelől. Melyik a problémás részed?

– A mim?

– Tudod, az a része a testednek, amit legszívesebben sosem mutatnál meg.

– Az egész? – horkantottam. Persze ezt Zita egy picit se találta viccesnek. Mondjuk, nem szántam annak igazán.

– Bogi, ne butáskodj! Mindenkinek van olyan része, amitől legszívesebben megszabadulna. Én a combjaimból faragnék le pár centit, de akárhány guggolást csinálok, sosem mennek le onnan a kilók, úgyhogy inkább mást hangsúlyozok ki. Szóval?

Belenéztem egy tükörbe. A combjaimmal nem volt semmi különös problémám. Jól megvoltam velük, ahogy a kicsit széles vállaimmal és kezeimmel. Viszont ezek azok a testrészek, amiknél annyira nem is fontos a fürdőruha kinézete.

Így kiböktem az igazság húsz százalékát, ami elég jó arány a mostani hazugságaimhoz képest.

– A cicim és a hasam.

Ezután végre felpróbáltam pár darabot. Az egyik kék színű, topszerű fürdőfelső és fekete úszónadrág különösen tetszett. Csupa önbizalommal léptem ki az öltözőből, amikor a legmegalázóbb dolog történt, ami fürdőruha-vásárlás közben megtörténhet.

Három lány egyenesen rám nézett, és kuncogni kezdett.

És vajon ki volt az egyikük? Hát a kedves Kittike, Arnold válltáskája.

Amikor Zita rájuk nézett, elfordultak, mintha máson nevetnének.

Az önbizalomból nem sok maradt, csak némi csüggedés és egy nagy adag harag.

Miután Zita kifizette nekem a fürdőcuccot, amivel elvesztegettünk vagy tíz percet, mert nem akartam, hogy ő fizesse, azt terveztem, hogy megbosszulom a dolgot. Mármint azt, hogy kinevettek, nem azt, hogy Zita fizetett, mert az viszont kifejezetten jót tett, ha nem is a büszkeségemnek, de a pénztárcámnak mindenképpen.

Ki gondolta volna, hogy a sors ilyen gyorsan eleget tesz kérésemnek a bosszúval kapcsolatban? Új fürdőruhával felszerelkezve, húsz perc késéssel (Zita meghívott egy limonádéra) beállítottam a Kisfaludy strandra.

A lábam alatt szétterített pokrócok és törölközők tömegét pásztáztam, amikor megpillantottam Robit, aki éppen a hátát próbálta bekenni naptejjel. Eléggé szenvedett.

Elszántan csörtettem strandpapucsomban, ami minden lépésemnél cuppogó hangot adott ki, mígnem elértem Robihoz.

– Segítsek? – vágtam le mellé a táskámat, és azt figyeltem, hogy vajon hol vannak a többiek. Robi kiejtette kezéből a krémet, én meg röptében elkaptam.

Hiába, a vérszomj, ami egyre erősödött bennem, élessé tette a reflexeimet.

– Nem kell, megoldom egyedül is.

– Ja, látom.

Robi inkább kivette kezemből a tubust, és leült a pokrócra. Így szemmagasságba került a combommal. Mivel nem akartam, hogy kínos konfrontáció alakuljon ki köztük, inkább a fejem raktam szembe vele. Leültem.

– A többiek merre vannak?

– A vízben, de már elég régen bementek, úgyhogy mindjárt jönnek. Arnold fürdés közben nagyjából minden órában éhes.

Nocsak, rokonlélek. Mondjuk, nekem nem kell hozzá a fürdés.

És ekkor megláttam őket. A Baywatch főcíme szólt a fejemben, ahogy felénk jöttek. Arnold kisportolt teste természetesen még jobban nézett ki fürdőnadrágban. Egyszerre három lányt karolt át, pedig ugye csak két keze volt. Mellettük egy kopaszra nyírt, medvealkatú csávó cammogott, teste tetoválásokkal tele.

És Soma… Igaz, picit viharvert volt a sufnis eset miatt.

Mögöttük jött ki a vízből, az én nyálam meg a számból.

– Bogárka – szólalt meg Arnold, miközben egy törölközőt passzolt Somának –, csak meglettél. Már azt hittem, hogy felültetted az öcsikémet.

– Tulajdonképpen Soma hívott meg, szóval nehéz lett volna felültetni Robit.

Arnold Somára nézett, aki csak megvonta a vállát, majd a három lány felé mutatott, akik megint vihogtak. Akkor, abban a percben, a hatos érték feletti UV sugárzásban megfogadtam, hogy ezt a rosszindulatú vihorászást valahogy visszanyomom a torkukon.

– Bogi, Kittikével már találkoztál – mutatott Arnold a hiénákra –, a maradék Kinga és Kriszta.

Most csak szórakozik velem? Komolyan mindegyiknek K-val kezdődik a neve? A b kategóriás tinimozi folytatódik. A gonosz lány növeli a szintet a sleppjével.

– Ez az óriás meg Misi.

Misi éppen az izmait feszegette a szomszéd fánál hűsölő negyvenes nőnek, akinek bejött a műsor.

Sután odaintettem nekik. A 3K kényszeredetten visszalóbálta kezét, de Misit túlságosan lefoglalta a feszítés.

Kezdtem kapiskálni, miért nem akaródzott Robinak kijönni a strandra. Viszont azt végképp nem értettem, hogy mit keres Soma ezek között az emberek között.

– Amíg Misi befűzi a szomszéd pokróc tulajdonosát – szólalt meg Arnold, mire Misi bemutatott neki –, addig hozok valami kaját. Mit kértek?

– Minek kérded? – nyafogta Kitti. – Úgyis lángost hozol mindenkinek.

– Mert jó fej vagyok. Bogárka, passzold ide a tárcám, mert Robibobi megint a fényképezőgépével szarakodik.

Robibobi, vagyis Robi meg se hallotta az egészet. Tényleg a gépére meredt, és eszeveszett tempóban nyomogatta rajta a gombokat.

Aztán hirtelen felkapta, és megcélozta Arnoldot, aki egy fa mögé vetődött.

– Ennél gyorsabbnak kell lenned, öcsi!

Robi szitkozódott, én meg felsóhajtottam, és az említett pénztárcáért nyúltam. Izgalmas délután lesz.

Miután hányingerkeltő mennyiségű lángost bepucoltunk, mert Arnold tényleg mindenkinek vett lángost, rögtön kettőt, Kittikének az az ötlete támadt, hogy strandröpizzünk.

Láttam az arcán, hogy csak engem akar megszívatni, de nagyon rossz lóra tett. Ugyanis történetesen két sportban vagyok baromi jó, és abból az egyik pont a röplabda (a másik az evés).

Sőt!

Mi az, hogy baromi jó vagyok? Egy röplabdaistennő vagyok.

Hadd higgyék azt, hogy csak egy gügye dagi vagyok, aki még arra se képes, hogy elkapja a labdát.

Miután Misi – csupán termetének felfedésével – elüldözött egy tucat gyereket a homokos pályáról, ami rendkívül aljas, ugyanakkor szükségszerű dolog volt, a két kapitány, természetesen Arnold és Misi nekiálltak kiválasztani a játékosokat.

– Soma – mutatott rá Arnold –, ide hozzám. Beállsz középre.

– De hát Soma tele van zúzódásokkal, nem kéne játszania – szóltam közbe, ám Arnold csak intett.

– Majd én vigyázok rá – szúrta oda gúnyosan. – Különben még így is jobb lesz röpiben, mint te.

Soma rávágott Arnold vállára.

– Ne légy paraszt!

Arnold felháborodva masszírozta vállát, majd felém fordult.

– Most miért? Ne vedd sértésnek, Bogárka, de nem úgy nézel ki, mint aki bármilyen sportban jó lenne.

Misi kihasználta a pillanatnyi zavargást, és a 3K felé mutatott.

– Oké, lányok, ti ide hozzám.

– Ne már, akkor nekem marad a selejt! Egyszerre csak egyet válassz!

– Sajnálom, haver, ők egy pakkban járnak.

Misi Arnoldra kacsintott, és gonosz vigyorral cammogott át a pálya másik felére. Számításait azonban keresztbe húzta Kinga (vagy Kriszta?), aki a látszat szerint nem akart részt venni a vérre menő harcban. Robi azonnal kapott az alkalmon, és kiszállt. Elmondása szerint azért, hogy ne legyünk páratlanul.

Gyáva nyúl.

A játék elindult. A homok forró volt, de hamar megszokta a lábam. A hasamban a két lángos nehéz szurkolómozdulatot tett, amikor a labda a levegőbe repült.

Arnold fogadta, passzolta Somának, aki nekem. Leütöttem, de Kitti kivédte.

Egy darabig teljes nyugalomban passzolgattunk, mígnem Kriszta leütése vállon találta Somát, aki felszisszent a fájdalomtól.

Arnold meg én köré gyűltünk.

– Biztos akarsz játszani? – kérdeztem, mire Soma mosolyogva lerázott minket.

– Ennél rosszabbat is túléltem már.

Arnold tapsolt egyet, aztán lelkesen hátba veregette Somát.

– Ez a beszéd! Mossuk le őket a pályáról!

Én lepacsiztam Somával, aztán visszaálltam a hálóhoz.

Ekkor szabadultak el bennem az indulatok, ugyanis Kriszta (vagy Kinga? Miért ilyen egyformák?) volt olyan kedves, hogy beszólt nekem.

– Soma egy kicsit idős hozzád, nem? – kérdezte gúnyolódva.

Éreztem, hogy elvörösödöm, és még a meleg időre se foghattam, mert annál az arcpírnál laza húsz árnyalattal lettem pirosabb. Amolyan bíborszínbe öltözve agyaltam azon, mi lenne a legjobb visszavágás, de semmi mértékletesen sértő nem jutott az eszembe.

Kriszta és Kitti vihogtak egy sort, aztán mindenki visszaállt a helyére. A meccs tovább folytatódott.

A megalázás, az, hogy Somával cikiztek, kiszabadította belőlem a röplabdaőrültet. Nem hagytam egy leütést se a homokba zuhanni, viszont olyan keményen passzolgattam a fiúknak, hogy már furán néztek rám.

Aztán sikerült egy olyan leütést összehoznom, amit Kitti se tudott kivédeni. Olyan homokfelhő repült a labda után az arcába, mintha éppen a Szaharában lenne egy homokvihar kellős közepén.

Soma éljenezve mellém ugrott, és megölelt.

Soma megölelt!

Aztán Arnold ugrott mellénk, és mindkettőnket megölelt.

– Ha még egyszer így leütöd a labdát, esküszöm, feleségül veszlek! – ordította Arnold a fülembe.

– Asszem, Kitti nem túl lelkes – vigyorogtam a szőke felé, mire az olyan gyűlölködő arckifejezéssel meredt rám, amilyet még senkin nem láttam. Nagyon helyes.

– Keményen akarsz játszani? – kérdezte, és a kezébe kapta a labdát, hogy kezdjen. – Én voltam a gimim röplabdakapitánya! Olyan leütést mutatok neked, amitől a te fejed lesz homokos!

– Höhö – röhögött föl Misi –, homokos a feje!

– Pofa be, Misi! – visította Kitti, és azzal a lendülettel beleütött a labdába, amit könnyűszerrel megfogtam, és Somának passzoltam.

– Amúgy számolja valaki a pontokat? – kérdezte Soma mellékesen, amikor már vagy húsz perce játszottunk.

– Én igen! – intett Robi. – Ha az egyikőtök eléri a húszat, szólok.

Játszottunk még pár percig, amikor Misi pisiszünetet kért, mi meg addig levonultunk inni. Arnold azonnal Robit kezdte buzerálni, hogy árulja el neki a pontokat, de Robi derekasan helytállt, vagyis elment fagyiért.

A 3K külön pokrócon ült, ami úgy festett, mintha kis labradorokat nyúztak volna meg érte.

Nem beszéltek velem, csak egymás között sutyorogtak. Néha kihallottam olyanokat, hogy duci, kövér, bálna, de ezeket fel se vettem, mert aki van annyira hülye, hogy két méterre tőlem rólam sutyorogjon, akkor igazából nem is lehet komolyan venni, de amikor azt hallottam, hogy lötyög, azt hittem, felállok, és a csilivili pokróccal együtt beledobom őket a vízbe.

A lötyög a legnagyobb szitokszó, amit valaki nekem mondhat, de csak azért, mert ez engem is idegesített.

Amikor ismét felálltunk, eltökéltem, hogy még akkor is nyerni fogunk, ha az lesz életem utolsó cselekedete. Túlbuzgó harci szellemmel álltam ki a pályára.

A nap majd kiégette a szemem, de az se akadályozott meg benne, hogy a hálón keresztül farkasszemet nézzek Kittivel.

Olyanok voltunk, mint két szumózó. Most nem alkatilag, mert Kitti olyan messzire áll a szumóktól, mint én Naomi Campbelltől, de a komor arc, a testtartás mind a helyén volt.

Majdnem dobbantottam a lábammal.

Hát elkezdődött.

A végső harc, az én nagy esélyem arra, hogy legyőzzem Kittit. Legalább röplabdában.

A szokásos forgatókönyv szerint mentünk. Arnold elkapta, lepasszolta Somának, ő pedig nekem.

Felugrottam. Éreztem a lötyögést (főleg a lángosét a gyomromban), aztán életem legjobb leütését produkáltam. Bár Kitti hozzáért a labdához, kicsúszott az ujjai közül, és homlokon találta.

Az egészet még szebbé tette Robi kiáltása.

– Megvan a húsz! Arnold csapata nyert!

Mindhárman körbetömörültünk, megfogtuk egymás vállát, és visítozva táncoltunk. Még Arnold is visítozott.

Csak a 2K nem. Ők Kitti mellé léptek.

– Jesszuskám, jól vagy?

Kitti büszkesége nem engedte meg azt, hogy ne legyen jól.

– Nem volt olyan erős az az ütés! – hessegette el barátnőit, de mindannyian tudtuk, hogy hazudik, ugyanis homlokán ott virított a labda bordázatának mintája.

Egy picit sajnáltam…

Oké, beismerem, egy picit se sajnáltam.

Aztán a nagy felfordulásban Arnold letérdelt elém.

– Bogárka, már nagyon régóta ismerjük egymást…

– Ja, vagy három napja – legyintettem, de Arnold, az a görény elkapta a kezem. – De micsoda három nap volt! Ez a három nap, és a leütési technikád elég volt arra, hogy tudjam, veled akarom leélni az életem. Hozzám jössz?

Soma felé fordultam.

– Gyakran házasodik?

Soma megvonta vállát.

– Engem már háromszor vett el. Egyszer azért, mert odaadtam neki egy zacskó tortillát, másodszor azért, mert segítettem neki megszerezni egy könyvet, harmadszor meg… Miért is?

Arnold rántott egyet a kezemen.

– Mert annyira elbűvölő a személyiséged, de most nem rólad van szó.

– Csak mondj igent, gyorsabban túl leszel rajta.

Igent mondtam. Ez azzal járt, hogy Misi egy törölközőt rakott a nyakába, és napolajat kent a homlokunkra.

– Nem vagyok nagy profi, de kenetet nem a halál előtt adnak?

– Csend, asszony – intett rendre leendő férjem, miközben a 3K tüntetőleg pakolni kezdett. – Hagyd Misi atyát a dolgára.

– Ezennel házastársakká nyilvánítalak titeket: Fülöp Arnold, és öö… mindegy, mostantól úgyis Fülöp Bogárka.

Ez a kis közjáték talán arra utalt, hogy többet tartózkodtunk a napon, mint kellett volna.

Szépen lassan összepakoltunk, elbúcsúztunk a többiektől, akik Misiék nyaralója felé vették az irányt, én meg Robival léptem ki a strandról.

– Nahát, a sógornőm lettél! Ezért meghívlak egy fagyira.

– Most ettél fagyit.

– Akkor egy kukoricára. Ma még nem ettem.

– Nálad komoly függőségi gondok vannak a kukoricával. Nem unod még?

– Á, dehogy. Akár egész nyáron eleszegetném.

– Ha ennyire vágysz arra a kukoricára, akkor nem tagadhatom meg tőled. Megengedem, hogy meghívj.

– Nagylelkű vagy.

– Tudom.

Robi hat kukoricát vett. Kettőt nekem, és négyet magának. Bár elmondása szerint hármat-hármat vett, csak túl lassú voltam.

– Azért nem semmi a leütésed – mondta a negyedik kukoricájánál.

– Nemhiába vagyok Arnold felesége!

Sötétedésig a parton ültünk, és azon röhögtünk, milyen lesz majd Arnold felesége. Valószínűleg olyan, mint Kitti. Vagy egyenesen Kitti. Talán Kinga, vagy Kriszta. Esetleg mindhárom a felesége lesz.

A mókázást elrontotta, amikor a nevetéstől félrenyeltem egy kukoricaszemet, és majdnem a tüdőmön keresztül köptem ki a szemgolyóim. Amikor ezt megosztottam Robival még tovább nevetett.

Azon gondolkodtam, hogy ez a nap egy új nyarat indított el. Egy olyat, amit élvezni fogok, egy olyat, amikor apámnak segítek.

Meg egy olyat, amikor hányni fogok a lángostól. Vagy a sok kukoricától? Esetleg a kukoricaszemtől való köhögéstől?

Vajon életképes egy kukoricaszem az ember tüdejében?

Vagyis életképes az ember tüdeje egy kukoricaszemmel?

Akármennyire utáltam a kempinget, éjjel volt valami egészen különösen nyugodt, már-már bájos hangulata. Talán azért, mert nem működtek az utat szegélyező lámpák, és nem látszott belőle semmi, csak a homályos házikók, mögöttük a Balaton csillogó vizével.

Ahogy a lakókocsim felé haladtam, hangos nevetést hallottam a kemping végéből, Bedřichék irányából. A szokásos nevetést basszusként kísérte valami állatias hörgés, amitől felállt a szőr a hátamon. Kicsit közelebb settenkedtem hozzájuk, és a lakókocsijukat körbevonó sövényből kukucskáltam.

A cseh házaspár vidáman kacagott, az állatias hörgés forrása pedig Karcsi bácsi volt, aki nem haldoklott, csak nevetett.

Fogalmam se volt, hogyan beszélgettek, de gyanítottam, hogy sok köze lehetett hozzá annak a három üres borosüvegnek, ami az asztal alatt hevert. Megkönnyebbültem, hogy ők nem olyan részegek, akik másokat idegesítenének.

Inkább nem kockáztattam, hogy felfedem magam, mert még beállítottak volna kártyázni engem is.

Visszavonultam, és a sötétben háromszor majdnem eltaknyoltam a lakókocsiig.

Halkan és diszkréten akartam benyitni, ám az ajtó meglepő módon zárva volt, így halk és diszkrétből lett hangos és puffanós.

Nem akartam elhinni, hogy az apám képes volt kizárni engem a lakókocsiból! Sose zárja be az ajtót, akkor most mégis mi ütött belé?

Megint a recepción alszik? Ezt az ötletet gyorsan elvetettem, mert ez a lakókocsi olyan luxus, hogy csak belülről lehet bezárni. Így mindig izgalmas belépni, mert sosem tudhatom, mit loptak el a cuccaim közül.

De ha belülről van bezárva, az csak azt jelenthette, hogy apu bent van. Vagyis reméltem, hogy ő volt bent.

Nem kellett sokáig törnöm a fejem, mert hallottam, ahogy fordul a retesz. Majd még egyszer, mert elsőre beakadt. Egy kis szentségelés után kinyílt az ajtó, és apu betessékelt a lakókocsiba.

– Hol voltál? – kérdezte mérgesen, miközben ledobtam a cuccaimat az ágyamra.

– A strandon.

– Miért nem szóltál róla, hogy hol vagy?

Szóljon valaki, ha tévedek, de ez nem úgy hangzik, mint amit az aggódó és törődő szülők szoktak kérdezni? Szóval nem úgy, mint az apám, aki ha olyan szülős napja van, eszébe jut, hogy megkérdezze, hányadikos vagyok.

– Bocsi, de mióta kell bejelentenem, merre járok?

Apu szigorú tekintettel ereszkedett le a foteljába. A mozdulat élét elvette a koalás pólója.

– Amióta későn jársz haza! Van fogalmad róla, hány óra van?

Igazából lövésem se volt róla.

– Olyan tíz körül…

– Tíz körül?!

– Tíz körül volt nagyjából két órája!

– Akkor éjfél van! Kapok a megoldásért egy kis jutalom nyugit?

Nem kellett volna viccelődnöm, mert már a koala se enyhített a dühös fintorán.

– Mostantól, ha elmész valahová, köteles vagy szólni róla!

– De Zita tudott róla, hol vagyok! – tiltakoztam, ám apu füleit bezárta a hirtelen nőtt apai szigor. Ha ilyen hirtelen tudna józan eszet is növeszteni, minden probléma megoldódna.

– Zita nem az anyád.

Bah. Szerinte nem tudom? Teljes mértékben tisztában vagyok vele, hogy az anyám a kontinens másik végében van, én meg az apámmal itt. Elég büntetés ez magában. Semmi szükségem arra, hogy apa elkezdjen az apám lenni.

Legyen csak a meg nem született gyereke apja.

– Apu, tizenhét vagyok, szeptemberben tizennyolc. Nem akarok azzal a közhellyel jönni, hogy az mindjárt felnőtt, mert tudom, hogy nem, de tulajdonképpen a szomszédban voltam, a barátaimmal.

Vajon mennyire a barátaim? Robi és Soma talán igen, de a többiek: Misi, a hústorony a nevemet alig tudja, a 3K meg gyakorlatilag kiröhögött. A barátok meg csak közös megegyezés alapján nevethetik ki a másikat.

Ja, és persze Arnold, de ő meg a férjem…

– Mióta vannak barátaid?

Fáradt voltam, semmi türelmem se volt apu baromságaihoz, főleg miután úgy éreztem, nem érdemlem meg ezt a bizalmatlanságot, hiszen egy: segítek apunak pénzhez és normális élethez jutni (igaz, titokban), kettő: sosem szolgáltam rá. Mindig megbízható voltam, eszembe se jutna egy vattacukrot áruló bácsi furgonjába beülni!

Tudtam, hogy ha visszakérdezek, akkor csak tovább etetem őt vitafalatkákkal, de nem tudtam ellenállni.

– Miért? Nekem nem lehetnek barátaim?

– Nem erről van szó, csak arról, hogy nem ismerem azokat a barátaidat. Csak tudni szeretném, hogy nem keveredsz bajba.

– Ott volt Soma, úgyhogy nem kell aggódnod.

– Soma már egyetemista – kezdett bele apu, de nem hagytam, hogy befejezze.

Miért ne lehetne egy gimisnek egyetemista barátja? Olyan furcsa lenne ez. Oké, Soma nem úgy a barátom, de azért reménykedni lehet!

– Ha nem velük lógnék, akkor itt ülnék egész nap! Zitát nem akarom zavarni, mert dolgozik, te meg alig töltöttél velem időt! Komolyan mondom, Karcsi bácsival több időt töltöttem, mint veled. Igaz, hogy szemetet szedtünk, de legalább egy kicsit beszélgettünk. Te meg én állandóan csak veszekszünk. Semmi kedvem ehhez!

Apu bedugult. Szinte láttam, ahogy agykerekei megpróbálnak elszakadni a Vadkacsa-indákkal átfont rendszeren.

Amíg agya a blokktól próbált megszabadulni, addig az enyém vadul tombolt a koponyámban: egy gonosz kis hang arról próbált meggyőzni, hogy most van itt a remek alkalom arra, hogy elmondjam apámnak: a kemping eladó.

Ezzel bevinném ma estére a kegyelemdöfést. Végül meggyőztem a makacs hangot. Ha megmondom neki, azonnal leszedeti a hirdetést. Esélyt se ad neki.

Végül apu adta a kegyelemdöfést, amikor kimondta az egész vitából leszűrt igazságát.

– Holnap elmegyünk kirándulni! Te, én meg Zita. Senki sem fog munkáról beszélni. Csak veled fogunk törődni! Egy igazi családi kirándulás! – mondta lelkesen, és beült a foteljába.

Bekapcsolta a tévét, én pedig megszűntem létezni. Hiszen az, hogy egy család vagyunk, átkerült a holnapi programba.

9. FEJEZET

Még arra sem volt időm, hogy meglepődjek. Miután apu kaját pakolt hátizsákjába, az egész kirándulásos rémálom valósággá vált.

Reggel kilenc se volt, amikor Zitával az autóban ültünk, míg apu Somát nyaggatta arról, hogy nem lesz-e probléma egy nap nélküle. Soma unott arckifejezéssel bólogatott, aztán apu nagy nehezen beszállt, és amikor a Vadkacsa Kemping eltűnt, mintha könnyek szöktek volna a szemébe. Na jó, ez picit túlzás, inkább fancsali képpel lesett a visszapillantóba.

Furcsa volt Zitával és apuval kirándulni menni. Amikor utoljára kirándulni mentünk bárhová, ami nem a kemping volt, még anyu ült a sofőr mellett.

Most meg Zita babrált a rádióval meg a biztonsági övvel, ami kényelmetlenül nyomta a hasát. Ezt nagyjából minden két és feledik percben elmondta.

– Oké, hová megyünk? – Nem bírtam tovább a kínos csendet, ami betöltötte az utasteret. – Remélem, nem valami városnézőbe.

– Pont ellenkezőleg – fogott bele apu a mondókájába. – Egy kicsi faluba megyünk. Amikor említetted, hogy alig töltünk el időt együtt, rájöttem, hogy igazad volt. Aztán éjjel eszembe jutott, mit is szeretsz igazán.

Erre én is kíváncsi voltam.

– Salföldre megyünk! – rikkantotta vidáman, Zita pedig figyelmeztette, hogy mindkét kezével fogja a kormányt.

Gyerekkoromban a Balaton kizárólagosan a kemping strandját jelentette. Később, bár szerettem a földrajzot (a szüleim válását már nem annyira), az ország ezen környékét igyekeztem kellő távolságtartással tanulmányozni. És mivel eddigi életem folyamán sosem voltam útikönyv, így fogalmam se volt róla, hol van Salföld, és konkrétan mit fogunk ott csinálni. Ellazult arcizmokkal vártam az ítéletet.

– Először körbelesünk a majorban, aztán megesszük a szendvicseket, amiket pakoltam…

– Mivel tudtam, hogy Lázár csak szendvicset pakol, hoztam magammal muffinokat – szúrta közbe Zita, én meg makacsul próbáltam elhallgattatni belsőm ujjongását, ami a muffin szó hallatára tört ki a nyálmirigyeimben, és természetesen nyál formájában tartott bulit a számban.

– Szóval eszünk, majd elmegyünk lovaskocsikázni!

Apu megint örült magának, én meg azt latolgattam, mennyi esélyem lenne komolyabb sérülés nélkül megúszni azt, ha kiugranék az autóból.

Mondjuk, még egy lábtörést simán bevállalnék, ha nem kéne lovaskocsikáznom.

– Emlékszem rá, hogy régen imádtad a lovaskocsikázást.

Hogy melyik dimenzióban örültem volna leginkább annak, hogy lovaskocsikázni megyünk? Egy olyanban, ami nem létezik, vagy már felrobbant.

Apu olyan lelkes volt, hogy inkább mosolyogva bólogattam, amikor Zitának arról mesélt, mennyire szerettem lovaskocsikázni.

Ahogy minden pont a listámon, a lovaskocsikázás kihagyása is apuhoz köthető. Ez nem meglepő, nagyon értett ahhoz, hogy maradandó emlékeket szerezzen nekem gyerekkoromban. Rosszul fogalmaztam, inkább maradandó sérüléseket.

Ő már biztosan elfelejtette, de egyszer befizetett kettőnket egy lovaskocsikázásra, mert egész évben ezért nyaggattam.

Mentségemre legyen, hatéves lehettem, éppen akkor éltem át a pónis korszakom. Csalódott voltam, amiért a szekeret nem pónik húzták, de a ló is megtette.

Felszálltunk a szekérre, vagyis én szálltam fel a szekérre, de apu lemaradt. Ottfelejtett a kocsin, miközben valami ismerősével dumált.

A kocsis jó fej volt, mert amikor kiderült, hogy az apám volt olyan gyökér, hogy feltett egyedül egy szekérre, maga mellé ültetett, és a lovakról mesélt. Évekkel később is emlékszem a nevükre: Dollár és Villám. Arra viszont nem, hogy végül hogy nem lett belőlem árva, akit aztán a kocsis fogad örökbe.

Szóval apunak durván szelektív a memóriája, ha még ezek után azt hiszi, hogy pont a lovaskocsikázás az ideális családi időtöltés.

Hagytam, hogy a két felnőtt dumája betöltse a kocsit, én meg az ablakon bámultam ki. Dombok között megbúvó kis házak mellett haladtunk el. Gabonatáblák sárga tengere virított körülöttünk.

Ha felhívnám anyámat, elmesélném neki, hogy éppen lovaskocsikázni készülök apuval, halálra röhögné magát.

Úgy döntöttem, kipróbálom, mi lesz a reakció, így dobtam neki egy üzenetet:

Helyzetjelentés: Apuékkal lovaskocsikázni megyünk.

A válasz késés nélkül érkezett. Három emotikonból állt:

:D :D ;D

Legalább anyu napja jobb lett.

Még húszpercnyi kanyarodás után (már a Balatont se láttunk) leparkoltunk a Salföld Major előtt.

Fater lelkesedése egy kicsit se lohadt, sőt rendellenes méreteket öltött. Még Zita is csak enyhén lelkesnek tűnt mellette, én meg olyan lehettem nagyjából, mint egy savanyúságos üveg. A forma adott volt.

– Nos, mit szólsz? – fordult felém apu, miközben vállára kanyarította hátizsákját, és bezárta a kocsit.

– Szóhoz se jutok – motyogtam egy erőltetett mosollyal, ami szerencsére apunak elég volt ahhoz, hogy úgy érezze, jól végzi a dolgát.

Én egy picit ott maradtam az autónál, hogy valahogy összeszedjem magam, levakarjam a képemre zsibbadt műmosolyt.

Ahogy ott szenvedtem, véletlenül nekidőltem a mellettünk parkoló koromfekete autónak, ami megsütötte a vállam.

Amekkora szerencsém volt, pont akkor jött oda a fekete jeep tulajdonosa, amikor isteneltem.

– Mit művel? – kérdezte, miközben a vállam próbáltam megnézni, amitől úgy nézhettem ki, mintha komoly problémáim lennének. Nem csodálom, hogy féltette tőlem a drága kocsiját.

– Ne haragudjon, csak véletlenül hozzáértem az autójához, és megsütötte a vállam.

A férfi nem igazán tudta eldönteni, hogy erre mit reagáljon, de a fejcsóválása mindent elárult. Tuti azt hiszi, valami őrült vagyok, aki éppen kutyakakit készült rákenni az autója kilincseire.

Úgy döntöttem, mindketten megkönnyebbülünk, ha inkább odébbállok. Mintha nem történt volna semmi érdekes, mintha nem a kocsiját szidtam volna hangosan, Zitához sétáltam, aki a bejáratnál várt rám.

Mindenféle bonyodalom nélkül körbejártuk a majort. Megnéztük az állatokat (a vízi bivalyok egész idő alatt egy pocsolyában dagonyáztak, én is szívesen bemásztam volna közéjük a meleg elől menekülve; ja és egy csomó szamár futkározott, ki tudta, hogy a szamarak tudnak vágtatni? Mert én nem… A mangalica szőrének színe pedig zavarba ejtően hasonlított a hajam színére…), és mivel minden simán ment, és jól éreztem magam, folytatódott a rémálom, ami azzal kezdődött, hogy egy autóval veszekedtem.

A major piknikasztalainál kerestünk helyet, amikor Zita arra a férfire mutatott, aki minden valószínűség szerint elmebetegnek hitt engem.

– Nézzétek, ott van Zoli! A feleségével minden délután nálam kávéznak. Gyertek, üljünk oda hozzájuk!

Apu megfogta Zita kezét. Együtt letelepedtek az autós muksóhoz. Én vonakodva követtem őket, hátha valahogy elkerülhetem a kínos viszontlátást.

Miután Zita megejtette a bemutatást, ami alig volt kínos, legfeljebb annyira, mint pucéran suliba menni. (Bár ebben szerencsére még nem volt tapasztalatom.)

Fülöp Zoltán, vagyis Zoli kicsit merevnek bizonyult, bár Zita mellett mindenki annak tűnt. A beszélgetésből meg a megjelenéséből nagyjából annyit szűrtem le Zoliból – aki olyan negyvenes éveiben járhatott, könyékig felgombolt ingben feszített, csak a karórája annyit érhetett, mint a lakókocsi, amiben laktunk –, hogy éttermet akar nyitni valahol a környéken, de erről ne szóljunk felségének és fiainak, mert most csak családi kiránduláson vannak.

Vov. És az én apámról hittem azt, hogy a munkája megszállottja. Mondjuk, azért az se mindegy, hogy mennyi sikert ér el a munkájával. Ha vesszük Zolit és apámat, egyértelmű kettejük között a különbség. Apám arcáról ritkán oszlik fel a naiv köd, míg Zolién az udvarias hangnem és válaszok ellenére ott ül a szigorú, elszánt tekintet.

– Na, itt vannak a fiaim – mondta Zoli megkönnyebbülve, amivel egyértelműen arra utalt, hogy húzzunk már a fenébe.

És megtörtént a második legérdekesebb dolog a tökéletes családi kirándulásunkon. Hogy nem fogtam fel, hogy az ürge neve Fülöp, éttermet akar nyitni, és eszelősen gazdag.

Ez a faszi Robi és Arnold apja!

Mindannyian az érkezők felé fordultunk: Robi a szokásos szerelésében feszített. Szinte minden lépésnél fényképezett. Arnold az anyjától vette át a nehéznek tűnő piknikkosarat. És az édesanyjuk… Gyönyörű volt még az otthoni viseletnek tűnő vászonnadrágban is.

Robi és Arnold ugyanúgy meglepődve, de teljesen más reakcióval fogadott engem: Robi a nyakába lógatta a gépét, szerényen integetett, Arnold pedig a terasz bejáratától ordított nekem:

– Bogárka, a feleségem!

Anyja mosolyogva, gyengéden fejbe kólintotta, apja a fogát szívta idegességében.

Érdekes volt, hogy Arnold viselkedett gyerekesen, Robi meg a kukoricáit leszámítva elég komoly tudott lenni, pedig Arnold vagy öt évvel idősebb nála.

– Ismered őket, Bogi? – kérdezett felém Zita, amivel megzavarta a tervem, miszerint észrevétlenül beolvadok a piknikpad lécei közé, hogy ne kelljen az apjuk szemébe néznem. Igazából Arnold feleséges kiáltása se segített a dolgomon. Fülöp papa egyre ferdébben nézett rám.

– Igen – vallottam be. – De nem vagyok a felesége. – Gondolom, tök felesleges volt ezt kijelenteni, de Fülöp papa jelenléte valahogy kikényszerítette belőlem. – Tegnap velük voltam kint a strandon. Röplabdáztunk.

– De még hogyan! – huppant le apja mellé Arnold. – Látnátok, Bogárka milyen durván tud leütni!

– Hallottuk már, ráadásul Robi még képeket is mutatott a meccsről, szóval ezt a témát nem nyitnám meg ismét, ha nem haragszol, fiam.

Zoli bá beszólása mindenkit kicsit meglepett. Arnold elcsendesedett, Robi eddig se szólalt meg, de most már nem is nagyon fog, így a felnőttekre maradt a dumálás, ami Zitának és Robiék anyukájának, Violának remekül is ment. Mi csak ültünk, és hallgattuk remek élményeiket a kismamaságról és a szülésről. Az utóbbi, mondjuk, nem éppen a remek élmény kategóriába sorolható, de láttam Zitán, mennyire örül neki, hogy valakivel ezt megoszthatja.

Amikor nyilvánvalóvá vált, hogy nem ülünk külön asztalokhoz, apu előhalászta a szendvicseket, Fülöp anyuka pedig A Szendvicseket. Az övék nagyjából úgy festett, mintha éppen egy agyonphotoshoppolt reklámból húzták volna ki, míg a miénk úgy, mint amit egy lakókocsi hűtőjéből.

– Te – böktem oldalba Robit, aki mellém telepedett le –, úgy érzem magam, mint Ron Weasley.

Robi rám nézett a szendvicse fölött.

– Ezt hogy érted?

A szendvicsemre mutattam, majd az övére, mire horkantásszerű nevetésbe kezdett. Fülöp apuka meg ismét lecsapott: olyan szigorú tekintettel meredt ránk, mint aki éppen a lelkünket készül kiszívni, amolyan dementor módon.

Olyan dementor volt, akit nem az érzelmek, hanem a kaja iránti tiszteletlenség tett még éhesebbé.

Már láttam magam előtt, ahogy fehér ködként távozik minden jókedv belőlem. Mondjuk, nem mintha a szendvicseink látványa túl sok jókedvet hagyott volna bennem. Úgyhogy eléggé zsírszegény kaja lennék most egy dementornak.

– Ti is mentek kocsikázni, vagy csak itt néztek körbe? – kérdezte Zita, mivel az asztal azon fele, ahol nem ő ült, pokoli csendbe burkolózott. De komolyan. Még nem láttam Arnoldot ennyire visszahúzódónak.

– Eredetileg úgy terveztük, hogy megnézzük a majort, aztán megyünk vissza Füredre. – Violát (nem tudom lenénizni, még a fejemben sem) nem aggasztotta férje dementor természete. Vígan rágcsálta A Szendvicsét, közben lelkesen szórakozott. – De most, hogy itt vagyunk, nincs nagy kedvem hazasietni. Nem sokszor tudom rávenni a férfiaim arra, hogy a szüleikkel töltsenek egy kis időt. Robi állandóan fényképez. Arnold mindig Somával lóg.

– Anyuuu! – tiltakozott Arnold. – Ne használd azt a szót, hogy lóg. Olyan furán hangzik tőled. Különben is, Soma a legjobb haverom. Jó fej!

– Persze hogy jó fej, Ari – simogatta meg a becenévre nem túl lelkes Arnold arcát. – Csak olyan gyorsan megnőttök.

A végén ellágyult a hangja, aztán újult erővel a gyerekeiről kezdett beszélni Zitával, aki továbbra is lelkesen falta minden egyes szavát, aminek köze volt a gyerek, a baba meg a szülés témákhoz.

– Anyukád imád benneteket – súgtam oda Robinak, ő meg egyetértően bólogatott.

– Arnold akkora mellette, mint egy ház, de még mindig úgy ölelgeti, mint egy kisbabát. Az Ari meg valószínűleg soha nem fog lekopni róla.

– Neked nincs beceneved?

– Mint neked a Bogárka?

– Csak Arnold hív Bogárkának.

– Valamiért sejtettem.

Félszemmel apura lestem, aki kétségbeesetten próbálkozott beszélgetni Fülöp apukával, de nem igazán ment neki. Aztán olyat tett, amit sosem néztem volna ki belőle. Bedobta a horgot, és Zoli rákapott. Egy egyszerű kérdéstől olyan lelkesen kezdett beszélni, mint amilyet sosem láttam. Ez a kérdés pedig A Szendvicset érintette. Jókedvűen fordultam vissza Robihoz.

– Szóval, becenév?

– Elmondom, de ha meghallom tőled, vagy bárkinek továbbadod, akkor soha többé nem állok veled szóba.

Viccelődve kinyújtottam a kisujjamat, de Robi halálkomoly arckifejezéssel ráfonta a lapátkezének legkisebb lakóját. Aztán, mintha a világ végének valódi dátumát súgta volna a fülembe:

– Róbert Gida.

Nem éppen nőies nevetés robbant ki belőlem. Hogy ne kelljen az arcomat bámulniuk, miközben hahotázva csukladoztam, inkább lehajtottam a fejem a piknikasztalra.

Alig kaptam levegőt, és komolyan bántam, hogy nekem nincs valami röhejes becenevem, amit a szüleim ragasztottak rám.

Az ebéd koronája Zita muffinja volt, amik annyira finomak voltak, hogy Zoli azóta annak a receptjét próbálja kiszedni belőle.

– Ha eljöttök velünk lovaskocsikázni, akkor megkapod írásban.

A Fülöp családdal együtt bezsúfolódtunk a fedett lovaskocsiba, amit két masszív ló húzott. Robi vagy kismillió fotót csinált róluk.

– El fogod lopni a lelküket – mondtam, miközben megálltam mellette, és próbáltam nem kinevetni Zitát, ahogy kerek hasával felküzdötte magát a szekérre.

– Megérdemlik a figyelmet.

Kérdőn néztem rá.

– Gondolj csak bele, mi pihenésnek fogjuk fel ezt az utat, de a lovak dolgozni fognak.

– A kocsis is dolgozni fog.

Kár volt kimondanom, mert Robi azonnal felszívódott, és a lovak helyett a kocsist kezdte zaklatni.

Néhány pillanattal később Arnold és Robi közé bepréselődve foglaltam helyet, mire a kocsi zötyögve megindult az aszfaltúton. Már azt hittem, oda az autentikus élmény, ám végre rátértünk a földútra.

Szegény Viola. Láthatóan rosszul érintette a lovak hátsójának közelsége, míg Zolit az egész procedúra, miszerint fák alatt, a sárban hajt a kocsis, sokszor szándékosan gyorsítva, hogy ne csak unalmas lassúzás legyen.

Arnoldot szórakoztatta szülei kínlódása, Robit szokás szerint a táj foglalta le. Nem volt a kocsinak egy centiméternyi darabkája sem, amiről ne készített volna képet.

Apu átkarolta Zita vállát, aki behunyt szemmel élvezte az arcába hulló szűrt napfényt.

És legnagyobb meglepetésemre élveztem az utat. Főleg azért, mert nem egyedül voltam, és nem kellett sírva a kocsis mellé ülnöm.

Útközben Robi a kezembe nyomott egy lapot, ami az ő művészien kusza kézírásával volt tele, és a pálos kolostorról szólt, ahová a kocsink tartott. Nem akartam megsérteni, ezért végigolvastam az egészet. A szöveg miatt kicsit többre számítottam, mint néhány falmaradvány. Pedig ez tárult elénk, amikor a kocsi megállt.

Mégis volt benne valami egészen különleges, ahogy a fák koronáján keresztülszűrődő fény a gótikus falak maradványaira vetült.

Kaptunk fél órát arra, hogy kicsit körülnézzünk a dombon. A szülők Zita vezetésével elvonultak, hogy gyors tempóban megnézzék a helyet. Én Robival és Arnolddal haladtam. Mivel Robi nem bírta megunni a fényképezést, nagyon-nagyon-nagyon lassan haladtuk. Nagyjából húsz kattintás per lépéssel. Csináltam a telómmal pár fotót, hogy elújságolhassam anyunak, apuval kultúrprogramon voltam.

Arnold meglepő módon felvette a lassú tempót. Viszont beszéd nélkül nem sokáig bírta.

– Bogárka, a te apádé a kemping, ahol Soma dolgozik?

– Ja.

A sajnost kihagytam.

– Az a hely egy rakás szar.

A mindig tapintatos Arnold. Ha az igazat akarod hallani, rá számíthatsz.

– Bármennyire is fáj, egyet kell értenem – mondtam neki. – Várj, te már jártál ott?

– Tudod, kábé hatéves korom óta minden nyáron legalább egy hónapot a Balatonnál töltünk. Kevés hely van, amit még nem láttam.

– De mégis mit kerestél a Vadkacsa Kempingben?

Arnold hanyagul megvonta a vállát.

– Ezt-azt.

– Főleg Somát – mondta Robi két kattintás közt, Arnold pedig gyorsan mellélépett, és kikapta a gépet a kezéből.

– Elég lesz a kolostorból. Annyi képet csinálsz róla, hogy ha kinyomtatnád őket, akár felépíthetnéd az egészet! Állj Bogárka mellé!

– Mi van? – kérdeztük egyszerre, Arnold meg a szemeit forgatta.

– Csinálok rólatok egy fényképet, hogy végre legyen valami élő a drága öcsém fotóin.

– Hé, igenis vannak élő dolgokról fotóim!

– A vadkacsák ebben a kategóriában nem számítanak élőnek.

– De…

– Öcsém, fogd be, és karold át a feleségem!

– Ilyen könnyen átadsz más férfiaknak? – kérdeztem viccelődve, hogy leplezzem idegességem, ami két okból is vagdosta a belsőm.

Először is: utáltam fényképezkedni! Minden fénykép, ami rólam készül, valahogy hihetetlenül béna.

Egyszer olvastam egy hülye posztot a neten, ami azt a kérdést tette föl, hogy a hülye szuperképességek közül melyiket választanád. Volt ott savas könny, távirányító irányítása, gyors karszőrnövesztés… Nekem nem kellett választanom, mert nekem már volt egy. Nevetséges mértékben hiányzik belőlem a fotogén. Ez úgy hangzik, mintha egy tényleges fizikai betegségem lenne, pedig nincs.

Másrészről ott állt mellettem egy fiú, aki ugyanolyan kényelmetlenül érezte magát a gép előtt, mint én.

Kellemetlenül feszült bénázások után beálltunk egymás mellé, háttérben a pálos kolostor egyetlen épületre emlékeztető részével, az ablakkal.

Robi átkarolta a vállam, amitől iszonyú melegem lett, és miközben a gép objektívébe bámultam, műmosolyt erőltettem arcomra, azon rágódtam, hogy vajon olyan izzadt vagyok-e, mint Robi tenyere.

– Mondjátok, hogy szifilisz!

Az összes turista, akikkel jöttünk, egyszerre fordult felénk, beleértve az éppen felénk tartó szülőket.

Talán ez az oka annak, hogy a kép, amit Arnold készített, hihetetlenül béna lett. Vagy az, hogy Robival egyszerre próbáltuk Arnoldba fojtani a szifilisz szót.

– Na, én kicsit meghúzom magam – nyomta Robi kezébe a fényképezőt Arnold, és onnantól kezdve mesteri szinten űzte apja elkerülését. Komolyan fontolóra vettem, hogy a későbbiekben leckét kéne tőle vennem.

Robival letelepedtünk a lovak takarásában. Robi a képeit bújta. Vajon van annyira jó barátom Robi, hogy az apjáról kérdezzem?

Nem tudom, miért agyaltam rajta annyit, hiszen már látta a bugyimat, segítettem neki esernyőt választani! Már csak az egyszerre hányás hiányzott az örök barátokká válásból, úgyhogy megkérdeztem:

– Apukátok kicsit szigorúnak tűnik. Főleg Arnolddal. Mindig ilyen?

Robi kikapcsolta gépét, és feltette az objektív takaróját. A kupak egy halk pukkanással zárult rá a gépre. És mintha a pukkanás kicsit elutasító lett volna.

Robi felsóhajtott.

– Ha az arcára kiülő szigorú tekintetre gondolsz, akkor igen, mindig ilyen. Valószínűleg a ráncai 90 százalékát a durva fogcsikorgatás és szúrós tekintet miatt szerezte. Csak akkor enyhül meg egy kicsit, ha főz. Akkor minden harmonikus és fantasztikus.

– Harmonikus és fantasztikus? – kérdeztem vissza. – Én akkor éreztem így, amikor Kitti képébe egy kiló homok repült.

Robi halkan felnevetett, cipője orrával a port túrta.

– Az nekem is bejött.

– Viszont apukád nem lelkesedik a sztoriért – tereltem vissza eredeti témánkhoz.

– Az a legnagyobb baja, hogy nem tudja ellenőrizni minden lépésünket. Szeretné betervezni az egész életünket. És eddig sikerült, de mostanában Arnold kezd kicsúszni a kezei közül.

– Ezt hogy érted? Arnold eléggé a maga urának tűnik.

– Hát, pont ez az. Csak annak látszik. Fú, hallottad volna, mekkora balhé volt, amikor bejelentette, hogy ő bizony nem megy egyetemre.

– És most egyetemista.

– Az.

Bár Robi magáról nem mondott semmit, valószínűleg az ő élete is el volt rendezve.

A nap komolyan megsüthette a fejemet, mert hirtelen úgy éreztem, hogy én sokkal jobban jártam apaügyileg, mint Robi és Arnold.

Rajtam sosem volt ekkora nyomás. Gondolom, anyu és apu a válást már elég nagy nyomásnak tartotta.

Felvettem egy botot, és szórakozottan megkopogtattam Robi cipőjét.

– De most legalább a barátaival van nyáron. Gondolom, ilyenkor szabadabban vagytok.

– Én elvagyok – mondta védekezőn Robi –, de Arnold barátai, főleg Soma, szitokszónak számítanak nálunk.

Elképzelni sem tudtam olyan helyzetet, amiben Soma rossznak számítana. Eleve az az ember, aki Somáról rosszat feltételez, nem lehet normális.

Tehát Robi apja nem normális. Ez egyszerű következtetés.

– Mi a baj Somával? – kérdeztem felháborodva, mire Robi orrát ráncolva nézett rám, mintha valamit eldöntött volna rólam.

– Soma és Arnold régóta barátok. Néha összevesznek, néha kibékülnek, de nagy általánosságban jól kijönnek egymással. Pedig elég zavaros körülmények között találkoztak.

– Arnolddal csakis úgy lehet összefutni.

Eszembe jutott, hogy találkoztam vele először, akkor biztos éppen összevesztek Somával, de tegnap a strandon úgy viselkedtek, mintha semmi se történt volna.

– Arnold még gimis volt, Soma meg elsőéves egyetemista. Egy szilveszteri bulin Arnold valamiért behúzott egyet Somának. A körülmények a mai napig tisztázatlanok.

– Na ne!

– De bizony.

Eldobtam az ágat, mire az egyik ló kissé rémülten kapta a bokrok közé a fejét. De most az se érdekelt volna, ha éppen mellém pottyant egy pár lócitromot, hiszen Somáról volt szó.

– Várjál, várjál! Apátok azért haragszik Somára, mert Arnold bemosott neki egyet?

– Jaj nem, dehogy! Csupán azért az apró tényért, mert Soma támogatja Arnoldot abban, hogy hagyja ott az egyetemet.

– A kis lázadó – sóhajtottam.

Robi lassan feltápászkodott. Leporolta a nadrágját, és a kezét nyújtotta nekem. Akkorát rántott rajtam, hogy majdnem mindketten felbuktunk. Ki gondolná, hogy spagettiszerű karjaiban ekkora erő van? Bár a négyzetméternyi tenyerében biztos külön izmok működnek. Az én húsos kezem simán elvész benne.

Körülöttünk mindenki indulásra készülődött, így feltápászkodtunk a kocsira. Megint Arnold és Robi közé kerültem. Idefelé fel se tűnt, mennyire egymásra voltunk préselődve. Vagy én híztam meg ez alatt a másfél óra alatt?

Emlékszem, egyszer egy hét alatt híztam három kilót. Magától az emléktől kirázott a hideg.

– Mi van, Bogárka? Lúdbőrzöl a közelségemtől? – karolta át a vállamat Arnold, én meg fürgén leráztam.

Már majdnem megsajnáltam, de valahogy mindig bebizonyítja, hogy egy görény. Apja pillantásából se olvastam ki mást.

És miért kellett velem szemben ülnie?

Zita és apu felpakolták magukat. Zita kipirulva, de mosolyogva vette az akadályt. Lehuppant Zoli mellé, aztán előhúzta a maradék muffint.

Mindenki hálásan markolta fel a sütit.

A major parkolójában Zoli bá védelmezőn állt autója és közém, miközben Zita gyorsan lefirkantotta neki a muffin receptjét.

– Na, milyen volt? – kérdezte apu, miután elbúcsúztunk Fülöpéktől, és hazafelé tartottunk.

– Klassz.

Mást nem tudtam kinyögni. Az agyam állandó jelleggel egy kérdést pörgetett körbe és körbe.

Vicces, hogy mindenki azt hiszi, hogy jót csinál: Arnold apja azt hiszi, jó, ha fiát egyetemre kényszeríti, amikor valami mást akar; az én apám azt hiszi, hogy jól végzi a munkáját a kempingben. Vajon én is ebbe a kategóriába tartozom? Csak hiszem, hogy jót csinálok azzal, hogy meg akarok szabadulni a kempingtől?

10. FEJEZET

A Tagore sétány tömve volt emberekkel. Óvatosan kerülgettem őket, de ők valahogy nem vették rá a fáradságot. Háromszor léptek a lábamra, és tizenkettő után már nem is számoltam, hogy hányszor jöttek nekem. Semmi bocs vagy sajnálom, még egy hanyag sorry se csúszott ki a szájukon, ahogy bumfordi módon igyekeztek a kikötő felé. Tavaly megnéztem az ágyút, amit három díszruhába öltözött alak sütött el, hogy megadják a startjelzést a vitorlásoknak.

A Kékszalag a nyári szezon legnagyobb eseménye, de legszívesebben az összes nézőt teleportáltam volna egy Noé bárkája méretű vitorlásra a tó közepébe, vagy inkább magamat Barcelonába, mert anyu, a kis mázlista most éppen ott dolgozott. Legalábbis erről adott hírt, amikor reggel egy váratlan skype-hívással ébresztett. Persze azonnal azzal idegesített, hogy milyen volt a kocsikázás, ami még három nappal az események után is jól elszórakoztatta.

Miközben ezeken a dolgokon törtem a fejem, valahogy kikeveredtem a partra, ami szintén dugig volt emberekkel.

Azt viszont be kellett ismernem, hogy egészen elképesztő látványt nyújtottak a vitorlások, ahogy a Balaton sápadtkék vizén lebegtek, mintha cápauszonyok lettek volna.

Kis idő múlva ismét útra keltem Zita kávézója felé.

Zitának sikerült összehoznia egy olyan programot a számomra, amiben eddig még sosem volt részem: varrónőhöz megyek.

Ez nagyon kedves dolog tőle, mert ünneplőt venni az én széles vállaimra felér egy pestisjárvánnyal.

Bár szembesülni a méreteimmel is legalább annyira pusztító lesz.

A mai nap egyetlen jó dolga az, hogy végre-valahára bejött az időjósok tippje: enyhült az idő. Megérkezett egy „hidegfront”, így a megszokott harminchatos és harmincnyolcas értékek helyett csak harminckét fok van. Ami eléggé tavasziasnak hatott.

Végre-valahára nem izzadtam minden levegővételnél, így talán nem fogok hozzáragadni a varrónő mérőszalagjához sem.

Ahogy a Matrózhoz értem, Zita már türelmetlen energiákat sugárzott felém.

– Már éppen hívni akartalak – ölelt meg, amit enyhén szólva mereven fogadtam. – Merre jártál?

– Bocsi, csak elméláztam kicsit a parton. Tudod, ma van a…

– A Kékszalag startja. Tudom, de ez a ruha fontosabb, mint holmi vitorlások, úgyhogy nyomás, mert már ott kellene lennünk.

Rohantunk, vagyis csak majdnem. Zitát hasa kicsit akadályozta a rohanásban, engem meg főleg a lustaságom akadályozott. Meg az általános lelkesedés hiánya.

Amikor megláttam azt a rózsaszín tüllt meg a hozzá tartozó selyemszerű anyagot, a lelkesedés végleg búcsút mondott, és egy hátizsákra való ismerősét is magával vitte: többek között abbéli reményemet, hogy soha többé nem veszek fel semmiféle rózsaszín koktélruhát, mert úgy nézek ki bennük, mint egy duci habcsók, amit senki sem tesz ki a tálcára, ha jönnek a vendégek.

Választásom nem volt, mert csak ez az árnyalat passzolt a megrendelt díszekhez és meghívókhoz.

Mi leszek én, valami esküvői tartozék, hogy passzolnom kell a díszekhez, a meghívókhoz, a menyasszony csokrához (és hadd ne hagyjam ki apám nyakkendőjét)? Minden lány legnagyobb álma, hogy apja rózsaszín nyakkendőjéhez öltözzön.

Csodálkoztam rajta, hogy a gondolataim nem döntötték le a pici pince falait, ahol a varrónő, Hanna néni, pici ráncos kezeivel felvázolta a ruhámat, ami tök jól nézett volna ki abban a kék árnyalatban, amilyennel a néni tolla írt.

Egyébként Hanna néninek, aki Zita nagynénje volt, mindene pici: a lakása, a pincéje, a kutyája, de ő maga is. Olyan volt, mintha egy babaházban parádéztunk volna.

A néni előhúzta mérőszalagját, és mintha ostorozni készült volna, megrázta párszor a levegőben, hogy eltűnjenek belőle a gubancok.

A varrónő kutyája, Pötyke egy csivava lábaival és fejével, de egy francia buldog testével manőverezett felém. Úgy szuszogott, mint egy nyolcvanéves asztmás álmában. Nedves orrát állandóan a lábamhoz nyomta. Próbáltam az elméjébe hatolni, és megértetni vele, hogy húzzon onnan, de nem vette az adást. Szerencsétlen kutya süket lehetett, mert arra se nagyon reagált, amikor Zita telefonja megcsörrent.

– Mindjárt jövök – mondta, azzal kettesben hagyott Hanna nénivel meg a kutyával, aki nem bírt elmozdulni a lábam mellől.

A varrónő elkezdte a mérést, aztán lenézett a kutyára. Kedvesen odébb rugdosta, hogy akadály nélkül járkálhasson körülöttem.

– Biztos ettél valamit, annak a szagát érzi.

Persze hogy ettem: sonkás szendvicset, meg szőlőt, de nem emlékszem rá, hogy bármelyiket is a lábamhoz dörzsöltem volna.

Hanna néni egy újabb lesújtó számot vésett a ruha tervei mellé, egyetlenegy témakörről faggatott: ki az udvarlóm. Mert egy ilyen szép kislánynak kell, hogy legyen udvarlója. Majdnem mondtam, hogy magának meg szemüvege kell, hogy legyen, úgyhogy tessék feltenni.

– Nincs udvarlóm.

– Nincs?

– Nincs.

– Miért nincs?

– Nem tudom.

– Nyáron biztos akad valaki. Nekem minden nyáron akadt egy. 62-ben a borbély, 63-ban az állatorvos, 64-ben…

Zita csak akkor bukkant fel, amikor eljutottunk 95-ig. Addigra az összes foglalkozást felsorolta, ami csak létezik.

Zita hatékonyan lerázta Hanna nénit, majd szinte kirángatott az icipici lakásból.

Alig bírtam követni. A telefonhívás óta annyira izgatott volt, mint egy felhúzhatós játék. Ami csak egyet jelenthetett: a kempingről érdeklődtek. Vagy valami esküvős cucc… A menyasszonyoknál sosem lehet tudni.

– Hívott egy érdeklődő. – Hála az égnek éppen beértünk a Matrózba, ahol Zita úgy rogyott le az egyik székre, mintha az élete függött volna tőle. A hely dugig volt turistákkal, akik valószínűleg megunták a vitorlások bámulását. – Holnap eljön megnézni a helyet.

Most az én életem forgott veszélyben. Legalábbis úgy markoltam meg az asztalunkat, mintha csak az választana el attól, hogy egy szakadékba zuhanjak.

Vevő a kempingre! Várjunk csak…

– Holnap?

– Igen, holnap délután háromkor.

– Apát megint ki kell paterolni, lehet, már gyanakodni fog.

– Kitaláltam valamit, aminek még örülni is fog, de te már nem biztos.

Zita a pénztárcájából valamiféle reklámlapot húzott elő, és felém tolta.

– Apád most úgyis azt hiszi, hogy elhanyagol téged, úgyhogy ha te állsz elő vele, akkor biztos könnyen beleegyezik, és nem fog gyanút.

A kezembe vettem a Liliput kisvonat szórólapját.

– Amíg te és az apád vonatoztok, addig én körbevezetem a vásárlónkat. Benne vagy?

Jobb ötletem nem volt, és mivel olyan nagyon izgultam, hogy valószínűleg semmi más nem jutott volna az eszembe, beleegyeztem.

A kemping felé igyekezve azon gondolkodtam, hogy hová tehettem a listámat, amiről hamarosan még egy pontot ki kell majd húznom.

Apu lelkesen fogadta az ötletet. A gyanakvásnak egy mikroszkopikus porszemét se produkálta. Bennem meg úgy három porszívózsáknyi lelkifurdalás gyülemlett fel. Hogy vagyok képes arra, hogy kihasználjam apu igyekezetét arra, hogy jobb apa legyen, és több időt töltsön velem?

Morális önmarcangolásomból Robi üzenete húzott ki, ami szintén olyan volt, mintha egy kád jeget öntöttek volna a fejemre.

Az sms-ben arról érdeklődött, hogy nem felejtettem-e el a ma esedékes vacsorát náluk. Persze hogy de.

Így a kora délután nagy részét egy virágbolt keresésével töltöttem, hogy ne üres kézzel állítsak be a Fülöp-rezidenciába.

Valamikor durván bealudhattam, mert Robi kopogására ébredtem fel. Arra is alig volt időm, hogy letöröljem a nyálcsíkot a szám sarkából, párnacsíkos volt az arcom és a kezem.

Az alvástól kipirosodva dobtam magamra a virágos ruhámat és új szandálomat. Hajamat meg lófarokba kötöttem, mondjuk, inkább hasonlított egy buldogfarokra, tekintettel hajam göndörségére. Felmarkoltam a virágcsokrot, ami picit lelankadt, de legalább jobban passzolt hozzám. A bonbon mostanra valószínűleg frissen főtt pudinggá változott. Mobilomat a ruhám praktikus zsebébe nyomtam és szinte kilőttem a lakókocsiból.

– Szia – leheltem kifulladva Robi felé, aki szokásos szerelésében mosolyogva fogadott. Meglepő módon se fényképezőgép, se esernyő nem volt nála. Viccből megemelte almazöld sapkáját, és meghajolt.

– Üdvözlet ezen a szép estén. Indulhatunk?

Este hat volt, és a levegő még mindig 33 fokosan izzott. Vacsorára megyek Fülöpékhez, és várhatom, hogy Fülöp apuka mikor jelenti ki rólam azt, amit első pillanattól gondol, hogy teljesen zakkant vagyok.

– Ne haragudj, de még elő kell keríteni az apámat. Elfelejtettem neki szólni a vacsoráról!

– Semmi gond, apám csak fél hétkor tálal, szóval ráérünk. – Elindultunk a begyomosodott úton a recepció felé, mire Robi még huncutul hozzátette: – Látom, a memóriád az apádtól örökölted. Ginkgo bilobát kéne szedned.

Büntetésül a kezébe nyomtam az összes cuccom, és benyitottam a recepcióra. A nap betűzött az ablakon, a por táncikálva szállt egyik polcról a másikra, miközben Soma egy széken egyensúlyozva próbált elérni valamit. A vadkacsás egyenpólója felgyűrődött a hasánál. Sajnos hallotta, ahogy belépünk, így lelépett a székről, és vidáman mosolyogva üdvözölt minket.

– Hát ti?

– Nem láttad apámat?

– Amikor felálltam a székre, hogy megkeressek egy vadkacsa alakú sörnyitót, még itt volt.

– Egy vadkacsa alakú sörnyitót? – kérdeztem összeráncolt szemöldökkel, aztán megráztam a fejem. – Nem láttad, merre ment?

– Ne haragudj, de azt se hallottam, hogy kiment.

A pult feletti órára pillantottam. A Vadkacsa Kemping logóját már réges-rég kiszívta a nap, de meglepő módon az óra hibátlanul ketyegett: hat óra huszonkettőt.

Fogalmam se volt róla, hogy Robiék milyen messze laktak, de tuti, ha nem indulunk el azonnal, akkor elkésünk.

ELKÉSÜNK. Pont ez kellett a szétszórt megjelenésemhez.

– Soma, ha látod az apámat, megmondanád neki, hogy Robiéknál vacsorázom?

Soma aranyos ívű szemöldöke a magasba szaladt.

– Arnoldéknál vacsorázol?

– Hát, jobban szeretek rá úgy gondolni, hogy Robiéknál, de igen, ott vacsizok.

– Hm – ráncolta az orrát, amitől gondterheltnek látszott, de én még édesebbnek tituláltam. – Arnold nem mondta.

– Nem lesz nagy esemény, csak Bogi jön. Szerintem a bátyám elfelejtette.

Soma megvonta a vállát, aztán ismét a polchoz fordult.

– Ha apukád méltóztatik visszajönni, szólok neki.

Amint kimondta, már húztam is kifelé Robit.

Miután vagy húsz percen át gyalogoltunk Fürednek egy olyan részére, ahol én hajléktalannak tűntem „ünneplő” ruhámban és kínai szandálomban, a Fülöp-lakás ajtaját Kittike nyitotta ki. Kifújt hajával, profi sminkjével, szűk, tengerészkék ruhájában úgy passzolt ebbe a medencés, parkos, magánstrandos környezetbe, mint a borosüveg Karcsi bácsi kezébe.

Szerintem akárhányszor meglát engem, a fejében újra és újra lejátssza azt a jelenetet, amikor a homok a képébe repült, hogy gyűlöletét irántam mindig automatikusan frissítse.

– Már azt hittük, nem jöttök.

– Volt egy kis gubanc. Tudod, szülői engedély és a többi…

Kitti hátradobta a haját.

– Mindig elfelejtem, hogy te kiskorú vagy.

Azzal bevonult a lakásba. Kár, hogy nem volt rajta cipő. Lefogadom, hogy az legalább olyan gúnyosan kopogott volna a márványpadlón, amilyen gúnyosan lóbálta a seggét.

Oké, tudom, hogy lóbálni mást szokás, de Kitti nem ringatta a csípőjét, hanem egyenesen lóbálta.

Robira nem volt hatással a segglóbálás. Kitárta előttem az ajtót, és bevezényelt a Fülöp rezidenciába.

– Jó estét! – köszöntem bizonytalanul. – Hoztam egy kis apróságot…

Nyújtottam a kezem, hogy átadjam a virágot meg a bonbont, de csak ekkor jöttem rá, hogy azok még mindig Robinál vannak.

Villámgyorsan Robi felé fordultam, aki már nyújtotta az ajándékokat.

– Ginkgo biloba – súgta felém.

Ezek után nem volt annyira vészes a helyzet. Ültünk az asztal körül, Viola csacsogott, és mindenféle kérdésekkel bombázott, Robi a fényképezőgépe helyett az evőeszközökkel mutatványozott, az apja le is szólta miatta, mint egy ötévest, Arnold egyik keze állandóan az asztal alatt volt, bele se mertem gondolni abba, hogy hol, Kitti úgy pörgette a bort a poharában, mint valami szakértő, Robiék apukája pedig precíz és kiegyensúlyozott mozdulatokkal cipelte ki a kaját, ami minden egyes alkalommal úgy nézett ki, mint valami, ami elsősorban nem ételnek készült, hanem inkább szobornak.

Na jó, igazából igencsak vészes volt a helyzet.

A leves nagyjából kétkanálnyi lehetett az elegáns krumplihéjtányérkában.

De hová tették a maradék krumplit? Mert szívesen befaltam volna őket, annyira éhes voltam. És miért nem szivárog át a krumplin a lé?! Ez nyugtalanított. Ahogyan az is, hogy soha a büdös életben nem fogok ilyet enni, ami egy picit szomorú, mert egyébként baromi finom! Az élet szörnyen igazságtalan!

A helyzet vészességét fokozta a kínos csend. Ezért úgy döntöttem, rákérdezek a krumplira.

– Hogy csinált tányérkát a burgonyából?

Mindenki felém fordult.

Fülöp apuka felegyenesedett, és hosszas magyarázásba kezdett, mintha a krumpli kivájása és a salátalevél belefektetése minimum egy herendi porcelános procedúra lenne.

Most már értettem, miért fordult mindenki felém. Zolit le se lehetett lőni, én meg csak udvariasan bólogattam. Talán még jó pontot is szereztem nála.

Nagyjából a harmadik egérporciónyi fogás után megtaláltam a krumpli másik felét is: krumplipürékalapként szolgált a szaftos pecsenyéhez.

Nem hittem volna, de végül Arnold (!) sütije mentett meg attól, hogy gyomrom velőtrázó korgásba ne kezdjen.

– Te tudsz sütni? – kérdeztem, amikor elém került a szinte túlvilági fénnyel csillogó csokimáz az eperdarabkás krém felett. Komolyan mondom, ha meghalok, én tuti, hogy ennek a csokimáznak a fényét fogom látni az alagút végén.

– Jaj, Bogárka, el se hinnéd, mennyi mindenben jó vagyok. De ha akarod, megmutathatom – kacsintott rám.

És bár soha többé nem létezne ilyen fantasztikus epres, csokis, vaníliás süti, mint ez, ami előttem van, talán mégis megérné, ha Arnold szeme közé döfném a desszertvillámat.

– Látták ma a tavat? – vetettem fel két harapás közt. – Gyönyörűek a vitorlások.

– Szerintem még nem néztél ki a nappalink ablakán, mert mindennap látjuk a tavat.

Arnold nagyon szerette volna azt a villát.

Viola szerencsére kapott az alkalmon, és átvezérelte az egész bagázst a nappaliba.

Robi kilesett az ablakon, vagyis a falon, mert tulajdonképpen az egész üvegből volt.

– A nagyapánk is versenyben van a Kocahontas I. nevezetű vitorlással.

– Úgy nevezték el a vitorlást, hogy Kocahontas I.?

– Csak az apám nevezte el így – szólalt meg Zoli bá a konyhából, és basszus, mikor ment ki? Egy szelet sütit boncolgatott, mintha azt keresné, hogy mitől olyan finom. – Nekünk semmi közünk hozzá. Szerencsére.

– Miért pont Kocahontas? Van valami köze az indiánlányhoz?

Arnold lehuppant mellém a fotelbe, ami azzal járt, hogy Kitti mellém ült, hiszen ráragadt Arnold ölére.

Jobban örültem volna, ha Arnold helyett Robi ül mellém, mert akkor legalább nem kellett volna állandó jelleggel attól tartanom, hogy Arnold és Kitti smacizásának nyálesőjéből nekem is jut. Esküszöm, elkérem Robi új esernyőjét.

– A Kocahontas I-re egy malac van festve, akinek hosszú fekete haja van – avatott be Viola.

– Van Kocahontas II. is?

Robi kissé elpirult, és a nyakát vakargatta.

– Ő… igen, de az Adrián.

Ó. Oké. Gondoltam, hogy gazdagok, ez a lakás, a tihanyi nyaraló szembetűnő bizonyíték, de a két hajó már durva. Nekem van egy görkorim, egy bringám valahol a bérház pincéjében, meg buszbérletem.

– Azon is hajas malac van?

Viola felnevetett.

– Azon szerencsére nincs. A fiúk nagyapja amolyan művészlélek, ezt Robi tőle örökölte.

– Nem vagyok művészlélek! – pironkodott Robi.

– Ugyan, édeském, annyira szép fotókat csinálsz, ugye, Zoli?

– Hát persze.

Zoli bá még mindig a süteményt elemezte, úgyhogy valószínűleg semmit se hallott az utolsó mondatból.

Robi hirtelen felpattant. Majdnem kiejtette kezéből üres poharát.

– A képekről megfeledkeztem.

– Te? Az meg hogy lehet? – kérdeztem viccelődve, de Robit valamiféle belső erő hajthatta, aminek a fénykép szó volt a benzinje. Mindenféle további magyarázkodás nélkül kikocogott a nappaliból a folyosó felé. Viola mosolyogva megrázta a fejét.

– Arikám, segíts bepakolni a mosogatógépbe, jó?

Arika felsóhajtott, lecsúsztatta Kittit az öléből, és követte anyját a konyhába. Én kettesben maradtam a lekoptatáson bosszankodó Kittivel.

– Mit akarsz itt? – szűrte felém mosolyra húzott szája közt, ami a csendes nyugalomban annyira meglepett, hogy térdeim egymásnak csapódtak, emlékeztetve engem arra, hogyan is illene egy hölgynek szoknyában ülnie.

– Robi hívott meg – kezdtem lassú magyarázatomba, hogy felfogja. – Robi a barátom. Robi meghív én – mutattam magamra, aztán abba az irányba, ahol Robi néhány pillanattal ezelőtt eltűnt. – Robi barát.

Csak az edények csörömpölését lehetett hallani a konyhából. Azt hittem, túl messzire mentem, és Kitti manikűrözött körmeivel szépen lassan felnyitja a hasüregem.

Ehelyett felmutatta a középső ujját. Olcsón megúsztam.

Sőt ezután egy szót se szólt hozzám. Szóval még nyertem is a dologgal valamit.

Hogy lehetnek a kedves Somának ilyen nem kedves barátai? Hogy lehet Arnold a legjobb barátja?

Emlegetett szamár visszatért, nyomában Robival, aki egy fehér borítékot tartott a kezében. Arnold visszaült mellém, tudomást se véve a duzzogó Kittiről. Elképzeltem, ahogy Arnold egy szál mamutszőrben feláll a kanapéra, és mellkasát döngetve így kiált: – Ha férfi nem akarni smár asszony, akkor nincs smár!

Kőkori világomból Robi rángatott ki, aki szinte az arcomba nyomta a borítékot.

– Le akarsz fizetni, hogy hallgassak arról az undorító dologról, ami itt folyik?

Robi szemöldöke a magasba szaladt. Szerintem azt gondolta, hogy valami aktivista lehetek, aki éppen most készül leszúrni őt a szegények és a gazdagok közötti szakadék miatt.

– Mi… milyen undorító dolgok? – kérdezte suttogva, mire én a hecc kedvéért még közelebb hajoltam hozzá.

– Hát Arnold és Kitti smárpartija. Tuti, hogy ez valahol illegális.

Robi megkönnyebbülten felnevetett, még Arnold is mosolygott. Bár nem volt olyan lelkes, mint Robi, aki egyre hangosabban nevetett.

– Végre valaki kimondta! – fulladozott Robi.

– Na jó – pattant fel Kitti dühösen. – Elegem van belőled, úgy bánsz velem, mintha valami Neander-völgyi lennék! Hazamegyek!

Arnold szemében veszélyes fény csillant. Láttam már párszor, mindig pont azelőtt nézett így, mielőtt megsértene valakit. De vajon ki lesz az a szerencsétlen?

– Megvárni – görnyedt le ősemberesen. – Szólni nemzőknek, hogy te menni haza. Aztán kikísérni!

Kitti felhördült.

– Inkább hagyjuk!

A manikűrözött udvariasság mintaképe köszönés nélkül távozott.

Nem akartam elhinni, hogy elüldöztem őt. Na jó, azért Arnold is rátett egy lapáttal. Ezelőtt sose mertem volna egy olyan lányhoz szólni, mint Kitti, de hogy kétszer beszóltam neki egy este alatt! A röplabdázás kifordított önmagamból.

Ahhoz képest, hogy a barátnője feldúltan távozott a „barlangból”, Arnold nem zavartatta magát. Amint Kitti távozott, felszabadultabban nevetett.

Kíváncsi voltam…

– Gyerekek, csendesebben!

…hogy vajon mikor szól közbe Zoli bácsi, aki ezek szerint nemcsak az ételek jogait védte elkötelezetten, hanem a házirend szerint megengedett decibeleket is.

Robi eközben sikeresen kiegyenesedett, és hahotázása nem túl férfias kuncogássá csitult. Várakozásteljesen nézett rám, én meg majdnem megfeledkeztem a kezembe nyomott borítékról.

Óvatosan kinyitottam, és a kezembe csúsztattam a tartalmát. Mindkét fiú a vállam fölött leste a fényképeket. Robi kinyomtatott néhány képet a Vadkacsáról, a kukoricáiról, a röplabdázásról és a pálos kolostornál tett kirándulásról. Köztük volt az Arnold által készített kép is. Robi átkarolja a vállam, és mindketten idétlen képet vágunk.

– Arnold, bármennyi dologhoz értesz, a fényképezéshez biztosan nem.

– Hé! Nincs ennek a képnek semmi baja. Nézzétek meg a valódi arcotokat, talán csak azzal nem vagytok kibékülve, ti hiú lények.

– Nahát, valakinek inkább bölcsészkarra kellene járnia.

Arnold erre adott egy tockost Robinak. Pont amikor édesanyjuk frissen feltöltött jeges teás poharakkal tért vissza a nappaliba.

– Ari! – dorgálta fiát. – Ne ütögesd Róbert Gidát!

Nem tudtam eldönteni, hogy komolyan mondja-e, vagy csak ezzel akarta megleckéztetni a gyerekeit, de nem bírtam megállni nevetés nélkül.

– Nahát, Kitti már elment? Pedig neki is hoztam teát.

– Ne aggódj, anyu, Arika képes literszámra vedelni, szóval lesz, aki megigya.

Végül én ittam meg a Kittinek szánt teát, ami egy hangyányit olyan érzés volt, mintha a koponyájából faragott pohárból vedelnék. Legyőztem.

Viszont a pisilést nem tudtam legyőzni.

Nem pisiltem be, de közel jártam hozzá, viszont Robiéknál nem akartam elmenni. Mert mi van, ha vízesés van bent? Vagy egy bazi nagy akvárium?

Könnyen előfordulhat, hogy be találnék zárkózni, és ott tölteném a nyár további részét fürdősón meg szivacsokon élve, csak azért, mert ott van egy rendes kád. A lakás méretéből és eleganciájából ítélve nemcsak kád van benne, de egy tízszemélyes zuhanyfülke, jakuzzi, szauna, és valahol a sarokban egy sóbarlang. Nem kockáztathattam, úgyhogy illedelmesen elbúcsúztam a szülőktől. Robi pedig még udvariasabban felajánlotta, hogy hazakísér.

– Köszönöm a vacsorát és a fényképeket.

– Szívesen.

És ahhoz képest, mennyit beszélgettünk idáig, a búcsúzás siralmas volt. Siralmasan kínos. Mint mindig. Egy örömteli ölelésnél maradtunk. Csak vicceltem. Sikerült annyit kinyögnöm, hogy „öö, akkor szevasz”.

11. FEJEZET

Úgy ültem a kisvonaton, mint egy nagy rakás jégkása, persze a hideget leszámítva. Istenem, ha olyan hideg lehettem volna, könnyebben elviseltem volna a szétfolyást. Ráadásul egy szemhunyásnyit sem aludtam egész éjjel. Kettőig Robi képeit rendezgettem a faliújságomon, aztán annyira kedvet kaptam a fényképekhez, hogy nagyapa régi fényképeit is átnéztem, és kiválogattam a kedvenceimet, hogy felkerülhessenek az újak közé. A listám eltűnt mögöttük. Szerencsére, mert nem ment túl jól a betartása: a húsz pontból már majdnem a felét átfirkáltam. Egyet pedig a vonatozás után fogok kihúzni. Meglepő módon a vonatozást.

Utána átválogattam a kemping legjobb fotóit, és a válltáskámba tettem őket, hogy a kisvonatozáson megmutathassam őket apunak, és ráébresszem őt, mennyire jó ötlet lenne, ha eladnánk valakinek, akinek pénze is van széppé varázsolni a kempinget.

Ezek után a fényképekkel teli táska miatt nem tudtam aludni. Idegeskedtem azon, hogy mi van, ha lebukunk? Mi van, ha apu rájön, mérgében elrabolja a vonatot, hogy gyorsan a kempinghez hajtson vele, és elkergesse az érdeklődőt?

Hajnali negyed hatkor meg azért keltem fel, mert a hidegfront ekkor is csak 28 fokban nyilvánult meg, és egy nyamvadt szúnyog úgy gondolta, hogy a fülem a legmegfelelőbb hely arra, hogy kis szívószálját kipróbálja, közben szerenádozzon nekem olyan közismert slágereket, mint a „bzzzz” és a „víííííííííí”.

Mielőtt felültünk volna apuval a kisvonatra, összefutottam a kempingben Somával is, akiről hiányzott a szokásos kis mosolya. Nekem baromira hiányzott, pedig nem az én arcomról volt szó.

A kisvonaton ülve pedig elképzelni sem tudtam, miért gondoltam azt, hogy ez jó ötlet. Apunak bezzeg csillogott a szeme, mint kisgyereknek a kiskutyák látványától, vagy éppen fordítva. Mindegy. A lényeg az, hogy én se kiskutya, se kisgyerek nem voltam ebben a szituációban.

Főleg azért nem, mert jól emlékszem utolsó utazásomra a Liliput városnéző kisvonaton.

Négy évvel ezelőtt történt. A Vadkacsa Kemping nagyjából ugyanilyen lepukkant volt, csak akkoriban még létezett apu háza, úgyhogy nem kellett sok időt ott töltenem. Bár, ha tudtam volna, hogy Soma már akkor is ott dolgozott, talán…

Nem lényeg! Ami fontos, az apu hirdetési magánakciója, ami egy picikét elfajult. Olyannyira, hogy letiltottak minket a vonatról abban a szezonban. Mert ugye az nem elég jó, ha az utcán osztogatja az ember a szórólapokat.

Apu ezen a reklámmódszeren csavart egy nagyot. A városnéző kisvonaton osztogatta a szórólapokat, mert ott senki sem tudta kikerülni, hiszen a mozgó járműből nem lehet kiugrani.

Bár sok turista arcán láttam, hogy komolyan elgondolkodnak rajta. A helyzet odáig fajult, hogy valaki nemcsak gondolt a kiugrásra, hanem meg is tette. Szerencsére csak egy stoptáblánál, de ez elég volt arra, hogy mindenki panaszkodni kezdjen ránk. Végül inkább minket tettek ki. Reméltem, hogy ezek után nem kell többször kisvonatra ülnöm az apámmal, de tessék, mit csinálok? Egy kisvonaton ülök az apámmal.

Miközben Zita körbevezeti az esetleges vevőt a kempingben.

Már a gondolattól hányingerem lett, amin a kisvonat rázkódása sem segített. Pedig nekem is meggyőzőnek kellett lennem.

Itt a nagy lehetőség arra, hogy megmutassam apunak a képeket, vagyis a hanyatlás prezentációját kellett előadnom egy mozgó járművön.

A kisvonat majdnem teljesen megtelt. Vidáman harangozott a sofőr, miközben elhaladtunk a Jókai Múzeum mellett.

Apu úgy figyelt minden apró részletre, mintha most először gurulna körbe ezen az útvonalon.

– Nem unod még ezt a helyet? – kérdeztem óvatosan, előkészítve a teret beszélgetésünknek.

– Soha. Akár százszor is megtehetném ezt a kört, sosem fogom megunni.

– Hát, százszor talán nem tettük meg, de hússzor megvolt. Igaz, aztán kitiltottak minket.

– Te emlékszel arra, amikor letiltottak minket a vonatról? – lesett rám.

Ha tudná, mennyi mindenre emlékszem a balatoni nyaraimból! Biztos meglepődne, ha meglátná a listámat.

– Négy nyárral ezelőtt történt. Még jó, hogy emlékszem.

Apu kicsit zavarba jött. Lefogadom, azt számolta a fejében, hogy hány éves vagyok. Kidőlt a piros padra.

– No igen, van mit csiszolni a reklámfogásaimon.

Az enyémeket meg ideje volt letesztelni. Előhúztam a képeket a táskámból, és felé nyújtottam.

– Mik ezek?

– Nagyapa képei.

Láttam apun, hogy megremeg a keze, ahogy elveszi tőlem a kupacot. Rosszul kellett volna éreznem magam emiatt, hiszen valamiért elsüllyesztette ezeket a képeket, mégis csak arra gondoltam, hogy végre meg kell értetnem vele, mennyi évet és pénzt veszteget egy olyan dologba, ami már sosem lesz olyan, mint régen volt.

– Honnan szedted őket?

Azt mégse mondhattam, hogy bemásztam a szeméttel betemetett medencébe egy fiúval, úgyhogy füllentettem. Ez a mostani hazugságaim mellett tényleg csak füllentésnek számított.

– A recepción találtam.

Apu kétkedve lapozott a kupacba.

– Pedig úgy emlékeztem, hogy máshová tettem el őket.

– Biztos megfeledkeztél róluk.

– Biztos – mondta, és a gyanakvástól összevont szemöldökkel nézett rám. Szerintem tudta, hogy a medencéből szedtem ki, csak ha ezt hangosan kimondaná, akkor arra is szükség lenne, hogy apai üzemmódban figyelmeztessen arra, hogy ne mászkáljak veszélyes helyekre.

A kisvonat hangszórója a következő látnivalót hirdette. Vártam, hátha apának eszébe jut komoly szülőnek lenni, ám végül csak a képeket vette szemügyre.

– Nézd! – mutatta felém a legfelsőt. – Látod azt a fiatal lányt? Az ott a nagyapád első szerelme volt. Majdnem feleségül vette őt.

Nem éppen erre akartam kilyukadni. De várjunk csak!

– Hogy hívták ezt a lányt?

– Most megfogtál – hümmögte apu. Megfordította a képet, aminek a hátulján precíz felirat díszelgett: Hanna és én, 1964. július.

– Basszus! – kaptam a kép után. – Nagyapa nem borbélyként dolgozott, mielőtt megnyitotta a kempinget?

– De, igen. Miért kérded?

– Nem fogod elhinni, de ez Hanna néni, aki a ruhámat varrja az esküvőre!

Ezen jókat derültünk, aztán egyre jobb lett a hangulat, ahogy megtaláltuk Karcsi bácsi fényképét is. Tök hosszú haja volt, és elegáns ruhákban feszített. Mondjuk, már akkor eléggé alkoholgőzös volt a tekintete.

Találtunk képet anyuról és apuról, rólam, a nagyiról… Mindegyik egy boldog kempinget mutatott.

Nem bírtam tovább magamban tartani a kérdést, ami már az óta a nyár óta foglalkoztatott, amióta először tudatosult bennem, hogy mennyire rossz helyzetben van apám.

– Miért ragaszkodsz ennyire a kempinghez?

Visszaadta a képeket, én meg annyira elcsigázottan vártam a válaszra, hogy szinte lélegezni is elfelejtettem. Lassan elsuhant mellettünk a Görög Falu, ami azt jelentette, hogy nem sok időnk maradt arra, hogy megválaszoljuk az élet legnagyobb kérdését.

– Tudod, amikor az édesapám abbahagyta a borbélykodást, az apja azt mondta neki, hogy semmire se fogja vinni. Nagyapádat azonban keményebb fából faragták. A nehézségek ellenére belevágott, és egy olyan helyet épített, ahonnan az ember sosem akart hazamenni. – Hm. A kemping jelenlegi állapotában ezt elképzelni se tudom. – Nekem mindig az volt a legnagyobb szívfájdalmam, amikor vége volt a nyárnak, mert az azt jelentette, hogy véget ér az év legjobb időszaka.

– Hogy élte túl nagyi azt, hogy nagyapa minden idejét a kemping köti le?

Apu megvonta a vállát.

– Anyám megtanulta elviselni, hogy a kemping a legfontosabb dolog apám életében. Meg akkoriban nem váltak el olyan könnyedén az emberek.

– A ti válási procedúrátok se volt éppen könnyű – jegyeztem meg mellékesen, mire apu átkarolta a vállam.

– Sajnálom is.

– Mit? A válást?

– Megsértődsz, ha azt mondom, hogy nem.

– Nem tőlem váltál el.

Apu elmosolyodott.

– Nem. De remélem, tudod, hogy az egész válás nem a te hibád volt.

Nem voltam már tízéves, szóval teljes mértékben tisztában voltam vele, hogy apu és anyu is rendelkezett egy életelképzeléssel, amibe egyszerűen nem fért bele a másik.

Csak remélni tudtam, hogy nekem szorítanak helyet.

– Anyu utálta a kempinget – mondtam, mire apu felsóhajtott. Meg is értettem, miért: ez már százszor megrágott, visszaöklendezett és visszanyelt téma volt. Olyan, ami sosem került kihányásra vagy megemésztésre.

– Remélem, te nem rá ütöttél – mondta viccelődve, mire kényszeredetten felnevettem.

Ha tudná, hogy mennyire anyám lánya vagyok!

– Különben is, remek terveim vannak a kempinggel kapcsolatban!

– Tényleg?

Ezután a jövőbeli terveit kezdte ecsetelni, amiben többek között tekepálya (!) is szerepelt. Annyira feldobta a renoválás és a tervek, hogy pár pillanatra engem is magával ragadott.

De csak addig, amíg képzeletben láttam a helyet. Amikor visszaértünk a kempingbe, apu még mindig a felújításról és korszerűsítésről beszélt. Az, hogy a ház eladásából még mennyi pénze maradt, nem került szóba, de nekem elég volt ahhoz, hogy visszarángasson a valóságba. Apu valahogy bent rekedt a képzeletbeli Vadkacsában, ami a fejében még mindig az a hely volt, amit nagyapa ráhagyott.

A fényképekkel akartam kirángatni onnan, ám a tervem visszafelé sült el, mert csak még rózsaszínűbbé változtattam szemüvegét.

Apu lelkesedése még inkább fokozódott, amikor meglátta Zitát, aki a recepció lépcsőin ücsörgött. Egy színes legyezővel legyezgette magát. A melegtől kipirosodott arcán fáradt kifejezés ült.

A Vadkacsa jelenlegi elvarázsolt tulaját legszívesebben belöktem volna az egyik bokorba, hogy végre kifaggathassam Zitát az érdeklődőről. Apu egy puszit nyomott Zita arcára, ami most, hogy a válásról is beszéltünk, kicsit kellemetlenül érintett. Bármennyire kedveltem Zitát, valahogy furcsa, hogy apu nem anyut üdvözli így. Bár az ő esetükben talán pont ez lenne a furcsa.

– Történt valami, amíg vonatoztunk?

– Á – legyintett Zita, miközben nehézkesen feltápászkodott. – Semmi különös. Jut eszembe, Soma beszélni akart veled a mostani szombatról. Azt mondja, egy barátjának lesz a szülinapja, és szeretné kivenni az egész napot.

Apu azonnal fontoskodó munkaüzemmódba kapcsolt.

– Megyek, beszélek vele.

Azzal elsétált a kemping főútja mentén, a strand felé. Ahogy eltűnt a bokrok között, elkaptam Zita tekintetét.

– Na, eladtuk a kempinget?

Zita szomorúan felsóhajtott.

– Ugyan, drágám. Amint meglátta a bungalókat és a szemétdombot, megfordult, és távozott.

A csalódás olyan súlyként nehezedett rám, hogy muszáj volt leülnöm a lépcsőre.

Zita megszorította a vállam.

– Ne csüggedj! Alig egy hete adtad fel a hirdetést, és már valaki eljött megnézni. Hamarosan megint jön valaki, csak nem szabad elszomorodni, ha nem veszik meg rögtön. Kitartónak kell lenned, mert van a helyben báj, csak fantázia kell hozzá. Ennek az embernek nem volt, az ő hibája.

– Apunak sajnos csak fantáziája van.

– Ha vége lesz a nyárnak, talán pénze is lesz – mondta gyengéden, aztán kezembe adta a legyezőjét, és ott hagyott a lépcsőn.

Pár perccel később Soma huppant le mellém.

– Hallom, feleslegesen vonatoztad körbe Füredet.

– Bocsi, de nem akarok most erről beszélni.

Soma hümmögött. Eszembe jutott, hogy reggel ő se volt túl jó passzban, úgyhogy megpróbáltam a kedvéért kicsit derűsebbre venni a hangsúlyt.

– Megtaláltad a vadkacsás sörnyitókat?

– Ja, vagy három dobozzal. Szerinted minek kell apádnak annyi sörnyitó?

– Szerintem csak a hasára csapott, és kitalált valamit, hogy lefoglaljon egy napra.

– Könnyen lehet – nevetett. Ez már sokkal jobban tetszett. Soma mosolyát receptre kéne adni. – És milyen volt a vacsora Arnoldéknál?

– Arnold barátnőjének keserű utóízét leszámítva nagyon finom. – Hirtelen a kemping nem is tűnt olyan vészesnek.

Soma megint elkenődött, amitől az én kedvem is valahová a vadkacsás sörnyitós dobozok legaljára zuhant.

Azt hittem, hogy Soma mosolyának meggyilkolása után nem lehet lejjebb. Anyám, ekkorát tévedni. Hat körül, miután válaszoltam anyu kimerítően sok élményéről szóló kétoldalas mailjére egy „ez szuper”-rel, felnéztem a facebookra, hogy még jobban fájjon a szívem az osztálytársaim posztjaitól, akik hasonló élményekről írtak, mint anyu, amikor észrevettem, hogy Fülöp Arnold ismerősnek jelölt. A profilképe alapján úgy festett, mint egy profi kajakozó. Arnold egy görény, ez kőbe vésett igazság, de hogy baromi jól néz ki fekete trikóban, nos, az márványból faragott tény.

Nem tudom, mennyi időt pocsékoltam el arra, hogy Arnold életének egy darabkáját kukkoljam, de mire felocsúdtam, már egy japán ismerősének a lapját böngésztem, aki sushiállatkákat készít.

Kezdtem lenyugodni, és ez biztos jele volt annak, hogy valami történni fog. Valami, ami a facebook-agybutulástól elért lelki nyugalmat úgy rugdossa szét, mint hülyegyerek a homokvárat.

Arnold születésnapi meghívója…

Én szerepeltem rajta. A szám is tátva maradt, az idegeim pedig kecsesen kipiruetteztek rajta. Biztos vagyok benne, hogy a képet nem Robi készítette, mert nem volt olyan jó minőségű, viszont annyira rossz se, hogy ne lehessen kivenni rajta engem, miközben egy dühöngő gorilla arcmimikájával, a levegőben röpködő hájjal leütöm az átkozott labdát a pár nappal ezelőtti röplabdázáson. A labda helyére egy szülinapi tortát montíroztak, aminek a tetején a 22-es szám szerepelt.

A kép alatt felirat: Szombaton parti a tihanyi nyaralóban! Gyertek, mert ennyire fiatal már nem leszek!!!

A meghívó több like-ot kapott, mint amennyit látni szerettem volna egy olyan képen, amin fürdőruhában pózolok.

Csak bámultam a képet, és konkrétan visszasírtam a kisvonatozás minden kínos, hazugsággal teli pillanatát.

Végül arra jutottam, hogy ha már az én pofámmal van kidíszítve a meghívó, akkor ez a pofa bizony elmegy arra az átkozott partira, és zabál egy jót ingyen. Hadd higgyék azt, hogy egyáltalán nem érdekel, hogy viccet csináltak belőlem.

Mivel apu a salföldi kirándulással meg a vonatozással egy egész évre letudta a szülői teendőket, szokás szerint nem jelent meg a lakókocsiban.

Hagytam neki üzenetet az ajtón, amit a sötétben úgyse fog meglátni, de nem érdekelt. Mert most komolyan! Mivel büntet meg, ha nem jövök haza tízre? Egy újabb családi kiruccanással?

Összeszorított fogakkal kiléptem az esti forróságba, és a kikötő felé vettem az irányt.

Közben nem tudtam másra gondolni, csak a fotóra, amin nagyjából háromszor olyan kövérnek látszottam, mint amilyen valójában voltam. Hiszen teljesen más, amikor reggelente egyszer belenézek a tükörbe, hogy jóváhagyjam magamnak az aznapi öltözékem, és teljesen más egy egész alakos képről szembesülni a nagy egésszel.

És ez a nagy egész tényleg nagy volt.

A Vitorlás téren egy tűznyelő bűvölte el a népet, ahogy a sötétben parázsló botokat a magasba dobta, és ügyesen elkapta őket. Rengetegen fotózták, miközben furcsa képeket vágott. Mondjuk, én se igen vigyorognék olyan fogpasztásan, ha éppen egy égő botot dugnék a számba.

Bezzeg az én képemen semmi se látszik, mert a labda helyére egy tortát vágtak… Így olyan, mintha spontán hülyén néznék ki. Hogy lehetek ekkora szerencsétlenség?

A tűzokádó csávó megpihent, a tömeg pedig szétszéledt.

A kikötőből már hallani lehetett a discohajó indulását jelző Coco Jambót.

Jesszus, még mindig ezt a számot használják?

Jobban meggondolva van egy kis báj ebben a retro számban, mintha Mr. President pont erre az életérzésre írta volna, amihez annyira részegnek kell lenni, hogy ne zavarjon az, hogy egy hajón vagy, ami imbolyog alattad, és közben a stroboszkóp fényei a holnaputánt is kiégetik a szemedből.

Yayaya Coco Jambo, Yaya ye!

Teljesen leeresztettem a mai naptól. Ahogy körbejártam a kikötőt, az egyik padon egy ismerős alakot vettem észre: Robi fülében fülhallgatóval, kezében tablettel ücsörgött. Lábait maga alá húzta.

Annyira belemerült a tabletbe, hogy észre se vette, amikor melléléptem. Kócos, vörös hajában csillogtak a kikötő lámpáinak fényei.

Majdnem megfordultam, és elindultam a kemping felé, aztán még egyszer ránéztem Robira, és úgy döntöttem, hogy ő az én emberem, ha arról van szó, hogy rossz a kedvem.

Megérintettem a vállát, mire riadtan kikapta füléből a fülhallgatót, és rám hunyorgott.

– Szia! Bocsi, észre se vettelek.

– Mit csinálsz? – kérdeztem, és lehuppantam mellé. – Hogyhogy nem a tűzokádót fotózod?

– Tegnap már lefotóztam. – Hát persze hogy már lefotózta. – Amúgy a Cápát nézem.

– Most csak hülyéskedsz?

Felém fordította a gépet. És valóban, a Cápát nézte. Megáll az eszem.

– Itt a legjobb a hangulata, mert víz van a közelben. Teljesen más így nézni, mint otthon a kanapén.

Felém nyújtotta az egyik fülest, bedugtam a fülembe, és Robi ismét elindította a filmet.

– Ez a hármas – jegyeztem meg. – Nem a kedvencem. De a négyes sokkal rosszabb, szóval a hármas még elmegy.

– Láttad az összeset?

– Viccelsz? Imádom a cápás filmeket.

A képernyőn éppen gumicsónakban eveztek, és bumm. Jött a cápa.

– Na, pont ezért nem fürdök a Balatonban.

Robi felhorkantott.

– Tudod, ez egy tó.

– Láttad már a Szörnyet?

– Naná – mondta, mintha már maga a kérdés is sértené. – De ott krokodil volt.

– Igen, de annak is a cápáékhoz hasonló, ijesztő fogai vannak. Sok fog egy tóban. Itt jócskán többen laknak a tó mellett, mint a filmben. Ki tudja, errefelé mennyi defektes néni van, aki a házi kedvenceivel eteti a gigászi krokodilokat.

– Erre még nem gondoltam.

– Én állandóan erre gondolok, ha vízközelben vagyok.

– Ezért írtad fel, hogy nem fürdesz a tóban?

Ahá, akkor elég alaposan megnézte a listámat. A kis sunyi.

Ráadásul Robinak ijesztően jó a memóriája. Lehet, hogy most is ott lebeg lelki szemei előtt a kusza listám, amiről már jó pár pont értelmét vesztette.

– Nem, elég belegondolnom abba, hogy emberre ártalmatlan halacskák is úszkálnak benne. Viszont téged se láttalak fürdeni a múltkor.

Robi megvonta a vállát, ami valamikor nagyon közel került az enyémhez.

– Valakinek vigyáznia kellett a cuccokra.

Az egyértelműen műcápa siralmas kísérletet tett arra, hogy megegye a főszereplőket, én meg arra, hogy kicsit távolabb üljek Robitól, de ez eléggé megoldhatatlan ügy volt, hiszen a fülesek miatt gyakorlatilag össze voltunk kötve. Ha egy picit is megmoccanok, mindkettőnk füléből kirántottam volna.

Igazán kitalálhatnának egy kétszemélyes fülest is, amitől nem úgy néztünk volna ki, mintha éppen randiznánk. Vajon milyen lenne Robival randizni?

Megnézhetnénk az összes gagyi és kevésbé gagyi cápás filmet, pontosan így, összebújva. Aztán ehetnénk… kukoricát?

Jesszus, mi ütött belém?! Miért fantáziálok arról, amit éppen csinálunk? Hiszen most próbálom ki, milyen is lenne egy randi Robival! És ez az egy gondolat elég volt ahhoz, hogy felüljek. Pedig milyen könnyű lett volna a vállára hajtani a fejem!

Bárcsak megtettem volna, mert akkor legalább a füles belenyomódott volna a fülembe, és talán, de csak talán, kilökte volna a fejemből azokat a kellemetlen gondolatokat.

De miért is voltak ezek kellemetlen gondolatok? Robi fiú. Én meg lány vagyok. Egy duci lány. Van, aki azt szereti, nem?

Robi vajon szereti?

Vagy, mondjuk, Soma, ő mit szerethet?

Robi észrevette, hogy mocorogni kezdtem, ezért leállította a filmet, és lekapcsolta a gépét. Hirtelen sötét lett körülöttünk. Még jó, mert úgy égett az arcom, mint pávián segge a napsütötte sziklákon.

Már a Coco Jambót se hallottam, és valahogy minden olyan csöndes volt. Az emberek is lassan felszívódtak.

– Nyugodtan fejezd be, de nekem lassan haza kéne mennem.

Robi olyan hirtelen ugrott fel, hogy nekem kellett elkapnom a tabletjét, ami a fülesekbe gabalyodva pottyant ki az öléből.

– Elkísérlek. A harmadik rész amúgy is tök unalmas. Tiszta kevés embert esznek meg benne, és ki kíváncsi arra, hogy a főszereplő hová akar költözni a barátnőjével?

– Oké – egyeztem bele lassú bizonytalansággal.

Miután Robi összeszedte magát meg a cuccait, elindultunk kifelé a kikötőből.

Az égen csillagok szikráztak, mellettünk vitorlások ringatóztak a vízen, az egyik étteremből lassú szám szűrődött ki. Mi ez, ha nem a tökéletes helyszín egy randira?

DE!!!

Ez.

Nem.

Randi!

Csak az agyam egy hülye ötlete. Egy a sok közül, ami ahelyett, hogy azonnal kicsusszanna onnét, egy fiókba kerül, hogy mindennap rábukkanhassak.

Ha randink lenne, most fognám Robi kezét, és valószínűleg szebb ruhám lenne (vagy nem, mert eléggé szeretem ezt a felsőt), és Robin se lenne egy bazi nagy hátizsák. Vagy igen.

És mennyivel jobb lenne, ha az agyam végre normális pályára állna!

– Miért járkáltál egyedül? – kérdezte, miközben olyan randitempóban haladtunk. És komolyan, agy, hagyd abba a randitémát!

Robinak pedig gratulálok, amiért egy olyan kérdést tett fel, amivel ezt el is érhetem.

– Ma jött egy vevő, aki meglátta a kempinget, és el is szaladt. Közben apámmal egy liliput utazáson voltunk…

– Á, még egy pont a listádról – szúrta közbe. Le is fotózta azt a listát, vagy mi?

Túlságosan fel voltam húzva ahhoz, hogy kérdőre vonjam. Inkább hányni kezdtem magamból a nap történéseit.

– Amíg vonatoztunk, olyan kellemes témákról is szó esett, mint a válás és nagyapa, aki már halott, meg a nagyi, aki szintén halott, meg a nagyapa régi barátnője, aki viszont él, és éppen a koszorúslányruhámat varrja! Nem mintha azt akarnám, hogy meghaljon.

– Tudom, hogy nem – mondta halkan Robi, de alig hallottam meg saját monológomtól. Robi volt olyan aranyos, és felfogta, hogy ezt most ki kell adnom magamból. Így némán bólogatva sétált mellettem. Felvette a dühtől gyorsabb tempómat is.

– Aztán amikor másoktól is szembesülök azzal, hogy a kemping egy rakás szar, Arnold szavaival élve, Arnold van olyan kedves, és az én elvetemült fejemet teszi rá a szülinapi meghívójára.

– Milyen meghívó? – kérdezte Robi abszolút nyugodt hangnemben, ami teljes ellentétben állt az én heves kirohanásom hisztérikus hangnemével. – Én nem kaptam semmiféle meghívót.

– Nem kaptál meghívót a testvéred szülinapjára?!

Robi megvonta hátizsákos vállát.

– A testvére vagyok. Eléggé egyértelmű, hogy én is megyek.

– Nem vagy fent facebookon?

Egykedvűen megrázta a fejét.

– Azta! Ez olyan érdekes! Azt hittem, a te fajtád már kihalófélben van!

– Hát, az én fajtámból is akad még egypár.

– Mondjuk, Karcsi bácsinak tuti, hogy nincs facebookja. Szóval legalább ő nem látta a meghívót, bár ha lenne facebookja, se látná a képeket, mert állandóan részeg. Te nem láttad azt a förmedvényt. Igaz?

Robival elértünk a Bodorka akvárium előtti nyilvános vécékhez. Nem éppen a legkedvesebb hely a Tagore sétányon, de Robi pont ekkor döntött úgy, hogy megállít, megragadja a vállam, maga felé fordít, és komoly hangon megkérdezi, hogy mégis mit csinált Arnold.

Felsóhajtottam, elirányítottam őt az egyik kávézóhoz, mert nem volt elég szókincsem ahhoz, hogy leírjam azt az arckifejezést, amit valakinek sikerült lekapnia rólam.

– Mit csinálunk? – kérdezte Robi, miközben leguggoltunk a kávézó terasza előtt. – Szerintem már bezártak.

– Nem kávézni fogunk, csak wifit lopunk.

Szerencsére azonnal csatlakozni tudtunk. Bejelentkeztem a facebook-fiókomba, és kikerestem a meghívót. Robi felé fordítottam a mobilom, aki hunyorogva fókuszált rá. Közelről figyeltem az arcát, hogy lássam a reakcióját.

– Hát, ez elég… – Robi a sapkájával babrált.

– Förtelmes.

– Nem! Nem! Azt akartam mondani, hogy elég… ö… elszánt az arcod, és annak függvényében, ami a fénykép által elkapott pillanat után történt, teljességgel érthető is.

Azta, szép mentés. Robi zagyvasága kihúzott belőlem egy váratlan nevetést, ami a mai nap után alaposan meglepett.

– Nem hiszem el, hogy ezt csinálta. És az, aki fényképezte! Ezt a kontár munkát!

– Most komolyan az a legnagyobb bajod, hogy rossz a fotó beállítása? A fotóval az a legnagyobb baj, hogy én vagyok rajta!

– Meg az, hogy már a neten van – tette hozzá, mire én oldalba böktem.

– Köszi a biztatást.

Lehetett vagy éjfél is. Mi meg Robival egy kávézó előtt gubbasztottunk. Pofánkba világított a kijelzőm fénye, a lábam zsibbadt. És még randikról fantáziáltam.

– Ma elég rendesen összevesztem Arnolddal, szóval valószínű, hogy ezért nem mutatta meg a képet. Máskülönben másról se hallanék, csak arról, hogy a barátnőm milyen ö… durva.

Na most, nektek mi tűnne ki ebből a mondatból? Az, hogy durva? Ugye, hogy nem. A barátnő sokkal érdekesebb. De nekem olyannyira feltűnt, hogy inkább nem szóltam róla semmit sem. Kínosan ügyeltem arra, hogy másfelé vezessem a témát. Amolyan visszahúzható pórázon, lehetőleg szájkosárral vegyítve.

– Min vesztetek össze?

– Á – legyintett dühösen, és vov, Robi tud dühös is lenni? – Arnoldnak már van valakije, aki nagyon jó hozzá, passzolnak, és Arnold mégis Kittivel enyeleg. És ez felbosszant.

Engem a jelenlegi helyzetben teljes mértékben hidegen hagy az Arnold iránti aggodalom.

– Legyen az ő baja.

Robi elhúzta a száját.

– Csakhogy ez nem csak az ő baja.

– Na, ebből most volt elég – vágtam zsebre a mobilom. Nem akartam erről beszélni, viszont úgy éreztem, Arnold megérdemel egy kis figyelmet. Mondjuk, a nyilvános vécé falán.

– Gyere, menjünk be a vécébe.

Robi kapkodva követett, és szegény zavarában hebegett-habogott.

– Mi? Miért…? Ki kell ö… menned?

Robi az egyik pad mellett rekedt, a gyalogos és a biciklis út között, így nekem kellett akcióba lépnem. Megmarkoltam a kezét, és a nyilvános mosdók felé húztam, ami nagyjából száz forintomba fog kerülni, de megéri.

– Ha Arnold olyan nagy szívtipró, akkor bővítsük jobban az ismeretségi körét.

– De ezt hogyan akarod megoldani éjjel egy nyilvános vécében?

– Majd meglátod.

A vécék előtt nem állt senki, és igazából már a környékén sem. Ilyenkor egy épeszű ember se ad ki száz forintot arra, hogy bemenjen egy klotyóba. És lássanak csodát, én mégis megteszem.

A görény megalázása simán megér ennyit. Még többet is.

Bedobtam a százast a lyukon, az ajtó zölden villant, így Robival egyszerre besurrantunk.

– Még sosem voltam női mosdóban – súgta Robi, miközben hátizsákja pántját kissé szorosabbra húzta a vállán.

– Mosdóban már csak voltál életedben, nem igaz?

– Haha. Vicces.

Ünnepélyesen kitártam a karom.

– Üdvözlik Önt a női vécék. Ha jobbra pillant, láthatja, hogy a közhiedelemmel ellentétben a piszoár hiányától eltekintve semmi különbség nincs a férfi és a nő mosdók között.

Robi pironkodva csendre intett, mint aki attól fél, hogy valaki más is van rajtunk kívül ezen a szűk helyen. És tényleg. Milyen szűk ez a hely.

Már arra is kicsi, hogy napközben helyet cseréljenek a pisilésre várók és a kézmosók.

De milyen szűk ez egy fiúnak és egy lánynak!

– Mit keresünk itt?

A mosdók fölötti tükörre lestem. Az nem lesz jó, ráadásul szükség lenne valami rúzsra is hozzá. Én sajnos nem az a lány vagyok, aki hord magánál rúzst. Többnyire még szájfényt sem, nemhogy rúzst.

Így az ajtók felé fordultam. Megtapogattam őket.

– Kezdjek el aggódni? – lépett mellém Robi.

– Inkább add oda a kulcsaidat.

Robi megadóan felsóhajtott:

– Oké.

Beletelt egy kis időbe, mire a kulcsok csilingelve a tenyeremben landoltak. Fogtam a legnagyobbat, és az ajtóra karcoltam vele.

Gondolatban mindenkitől elnézést kértem: a várostól, az ajtótól, az ajtót legyártó cégtől, de semmi sem tarthatott vissza attól, hogy ilyen gyerekes módon viselkedjek.

– Olyanok vagyunk, mint két szuperhős – mondtam karcolás közben. – Bogi és Robi, az éjszaka harcosai küzdenek a megalázók ellen.

– A hősök nem mennek nyilvános vécékbe, hogy a gonoszról írjanak a falra.

– Hát, mi nem olyanok vagyunk, mint a többi szuperhős. Na, mit szólsz?

– Arnold egy röcs? Ennek semmi értelme – olvasta a vállam felett Robi, én meg hátrébb léptem, és a szövegre bámultam.

– Az egy p betű! – tiltakoztam. – Vagyis Arnold egy pöcs!

– Olyan, mint egy r.

– Az csak valami kosz.

– De…

– Robi! – szakítottam félbe. – Arnold egy pöcs, és most te jössz!

– Mi, hogy én?

– Igen, te. Biztos vagyok benne, hogy van valami hasznos tanácsod a mosdóba betévedő lányoknak Arnoldról.

– Az van. Csak nem vagyok biztos benne, hogy ez egy jó ötlet.

Persze hogy nem jó ötlet megrongálni más tulajdonát, meg elcsúfítani ezt a tök szép slozit, de hát a cél szentesíti az eszközt.

Robi kezébe nyomtam a kulcsot. Az ajtó felé irányítottam vele.

– Rajtad a sor!

Robi lassan elvette a kulcsot, és felhúzott orral munkához látott. Szeplői összpontosító táncba kezdtek.

Pár percig csendben karistolta a felületet, aztán megmutatta nekem. Az ajtón egy hosszúkás görény terült el. Hasán az alábbi felirattal:

Arnold, a görény keresi barátnőjét. Telefonszám: xxxxxxxxxxxxxx

– Na, ne! – kaptam az arcomhoz. – Kiírtad a telefonszámát? És ez a görény! Haláli.

– Nem túlzás a telefonszám?

Éppen le akarta kaparni, pont időben kaptam a keze után.

– Nehogy letöröld! Lehet, hogy kap egy-két szórakoztató hívást. Megérdemli.

Robi elszántan bólintott.

– Megérdemli.

Amikor kiléptünk a mosdóból, egy rendőr állt előttünk, ami igencsak zavarba hozott. Idén nyáron már kétszer találom magam rendőrökkel szembe.

– Jó estét kívánok! Szabadna tudnom, mit keres két kiskorú éjjel a nyilvános vécében?

– Csak pisiltünk – bukott ki belőlem, mielőtt átgondolhattam volna, hogyan is hangzik.

A rendőr felvonta a szemöldökét.

– Szerintem nem azzal foglalatoskodtak.

Mert mégis mit lehet csinálni egy vécében? Mit csinálhat egy fiú meg egy lány a vécében?

Ó!

Ó.

– Azt gondolja, hogy mi… – mutattam Robira és aztán magamra – azt csináltuk?

A fejem égett, de kegyetlenül. Nem is mertem Robira nézni.

– Láttam már embereket rosszabb helyen is hemperegni.

Hemperegni?! Ó, édes istenem. Hol volt az az idő, amikor azt hittem, hogy egy előnytelen kép lesz a legmegalázóbb dolog? Mert most visszasírom.

– Komolyan nem csináltunk semmit sem. Csak egy százasunk volt, és mindkettőnknek nagyon ki kellett mennie. Nem akartunk a bokrokba menni – hazudtam. Eléggé olyan fejünk lehetett, mint akiknek gyakran kell pisilnie, mert a rendőr gyanakvó szemöldöke passzívvá simult.

– Ha még egyszer meglátlak titeket itt ólálkodni, én foglak hazakísérni benneteket. Most pedig takarodjatok innen!

Nem kellett kétszer mondania.

Úgy pucoltunk onnan, mintha láncfűrésszel üldöznének.

Amikor a rendőr és a tetthely is eltűnt mögöttünk, a helyzet kínossága gyorsan röhejessé vált.

– Az a görény nagyon jól sikerült. Lehetnél graffitis Róbert Gida álnév alatt – mondtam nevetve, mire Robi elszörnyedve bámult rám.

– Kisujjesküt tettél!

– Hoppá – kuncogtam, és megkerültem egy padot, hogy legyen valami közöttünk, mielőtt Robi lecsapna. Nem voltam elég ügyes, mert szinte azonnal támadásba lendült. Az oldalamra célzott és basszus, halálpontosan megtalálta azt a helyet, ahol csiklandós voltam.

Robi egészen hazáig kergetett. Na jó, ez egy picit túlzás, mert túl sokat nem bírok futni, de kemény egy percig biztosan nem tudott elkapni.

És amikor elbúcsúztunk, már nem is voltunk olyan bénák benne.

12. FEJEZET

Másnap reggel elkövettem azt a hibát, hogy a kemping konyhájában próbáltam embert faragni magamból egy kávéval.

Rendes körülmények között nem iszom kávét, de ez volt a harmadik hosszú éjszakám kielégítő mennyiségű alvás nélkül.

Aztán amikor bementem az ocsmány konyhába, rá kellett jönnöm, hogy a Vadkacsában nem létezik rendes körülmény.

Lejárt kaja, molylepkék, fekete golyók. Ez fogadott minden szekrényben.

Várjunk csak! Fekete golyók?

Basszus, az nem mazsola, hanem egérpottyantás!

Bevágtam a szekrény ajtaját, mielőtt még a kakitulaj a képembe akart volna ugrani.

A kapitális lelki trauma után megtaláltam a hűtőt, amiben az összes fogyasztható élelmiszert tárolták. Még egy doboz teát is. Ennek egyáltalán nem értettem az okát, de elég volt látnom, hogy sima fekete tea. Tehát, ha nincs kávé, jó lesz a konyhában található legalacsonyabb koffeintartalmú cucc is.

Rövid keresgélés után találtam vízforralót is, ami már nem csupán vízköves, hanem egyenesen köves volt. Amikor kiöblítettem, a kődarabkák hangos koppanásokkal landoltak a mosogatóban.

A forraló beteges hörgése alatt leültem egy viszonylag tiszta pultra (legalábbis nem láttam rajta semmi dzsuvát), és az ablakon bámultam kifelé.

Gondolatban lebontottam a kemping összes épületét. A valóságban is ezt kéne tenni, hátha akkor a vevők azt látnák, amit most én a piszkos konyhából: a Balaton vizén pihenő vitorlásokat, a fákat és a Tihanyi-félszigetet.

A forraló vagy behalt, vagy végelgyengülés közepette felforralta a vizet, ám nem igazán tudtam közelebbről megvizsgálni.

– Hogy az a süntüskés f*** b***ná meg!!!

Először az tudatosult bennem, hogy a mai tinikről szóló hiedelmekkel ellentétben még életemben nem hallottam ilyen ocsmány beszédet. A másik az volt, hogy ennek a kiváltó oka csakis az lehetett, hogy valaki megmurdelt. És az a valaki biztosan nem Karcsi bácsi volt, mert az ominózus szavak az ő szájából hangzottak el.

Bár nem is tudom, lehet-e szájnak nevezni azt, amiből ilyenek jönnek.

Leugrottam a pultról, kirohantam a konyhából. Koffeint akartam, erre kaptam egy nagy adag adrenalint. Alaposan felébresztett, ám jobban örültem volna az ébredés hagyományosabb módjának.

Az adrenalinlökettől gazella módjára libbentem a hangzavar helyszínére. Na jó, inkább egy túlsúlyos, pizsamás gazellaként szökelltem. Csak remélni mertem, nem megint egy épület adta fel keserves életét a kempingben.

A tüdőm majd kiszakadt, mire odaértem a többiekhez. Soma mellett fékeztem le. A karjába kapaszkodva lihegtem. Biztos nagyon szexi lehettem.

– Mi… történt?

Soma rám lesett. Végre-valahára elmosolyodott. Esetleg rajtam röhögött? Mindegy, a lényeg az, hogy végre mosolygott. Hiányzott nekem az a kis rés az első fogai között.

– Nem kellett volna így pánikba esned. Az egyik vendég lelépett az éjjel, és hátrahagyott egy kis ajándékot.

A hetes bungaló felé mutatott. Nem tudtam eldönteni, végül is örülök-e annak, hogy nem dőlt össze.

A hetes bungaló ajtaja tárva, a kis terasz karzatai kidőlve, az ablakok kitörve. Ez mind rendben lett volna, a szokásos Vadkacsa élmény. Ami nagyon, de nagyon nem volt rendben, az az összehányt berendezés.

A házikó körül terjengő szagoktól nekem is kedvem támadt volna bővíteni a sok tócsát.

Befogtam az orrom, tettem három kis lépést hátra.

– Mi a fene? Egyedül volt itt?

– Ja, két napja jelentkezett be – mondta Soma hanyagul. Nagyon irigyeltem, amiért képes tudomást se venni arról, hogy tulajdonképpen egy kisebb Balaton gyűlt össze előttünk.

– Hogy képes egy ember ennyit hányni? Mostanra olyan lehet, mint egy aszalt szilva.

– Azt nem kétlem – nevetett Soma. – A takarítás nem lesz túlságosan szórakoztató.

– Hiszen van takarítónőnk, nem?

– Most komolyan, Bogi, úgy néz ki ez a hely, mintha lenne takarítónő?

– Amikor idejöttem, láttam valakit a konyhán.

– Ja! – csapott a homlokára Soma. – Gizikére gondolsz. Egy hete felmondott.

Csodás. Most mégis ki fogja eltakarítani ezt a förtelmet? Ha nekem egy ujjal is hozzá kell érnem, akkor nem tudom garantálni, hogy nem halok meg az undortól.

Apura néztem, aki nem igazán mert közelebb menni a tetthelyhez. Vártam, hátha valami okosat mond, de Karcsi bácsi megelőzte őt.

Zöldes arcszínnel támolygott ki a bungaló félig leszakított ajtaján.

– Asszem, ide magasnyomású mosó kellene. Meg irdatlanul sok hipó.

Én is közelebb mentem, de orrom a könyököm hajlatába rejtettem.

– Szerintem inkább egy kis benzin meg gyufa.

– Azunk van – mondta Karcsi bácsi, aki nagyjából visszanyerte egészséges színét.

Apám csak bámulta a rommá hányt bungalót. Állkapcsa olyan szorosan volt összezárva, hogy szinte hallottam fogainak csikorgó szimfóniáját.

– Apu?

Mindannyian felé fordultunk. Vártuk a választ, hogy mit tegyünk, mert egyértelmű volt, hogy nem hagyhatjuk így a helyet. Már csak a saját egészségünk érdekében sem. Ebben a döglesztő melegben marha gyorsan büdös lesz mindenfelé.

– Hozzatok vödröket, fertőtlenítőket rongyokat – utasított elszántan apu. – Károly, maga húzza ide a slagot. Takarítsunk fel, mielőtt bármelyik vendég meglátná ezt a förtelmet.

Milyen vendég? A cseh házaspáron kívül most senki sincs itt. Ha lenne, már biztos felébresztette volna őket a szag.

Somával elindultunk a konyha felé, ahol állítólag találunk majd tisztítószert.

– Nem valami kellemes ez a reggel – mondtam, miközben Soma kinyitotta előttem az ajtót.

Igaz, hogy e miatt a gesztus miatt majdnem fejjel érkeztem a recepcióra, de megérte, mert úgy éreztem magam, mint egy… mint egy lány.

– Mondanám, hogy volt már ennél rosszabb is, de nem emlékszem egyetlenegy nyárra sem, amikor ilyen rossz lett volna a helyzet.

– Nem lep meg. Szerintem ez csakis az én tiszteletemre történik.

– Te akarod eladni a helyet. Neked ez csak jól jön.

– Igen, de azért jó lenne, ha kevésbé undorító dolgokból nyilvánulna meg az, hogy el kell adni.

– Mondjuk, ha valakire rádől a szerszámos bódé? – kérdezte huncutul mosolyogva, én meg megint olvadozni kezdtem, mert nem létezik, hogy valaki ennyire aranyos legyen.

– Nem tudom, mi az undorítóbb: a vér vagy a hányás.

– Oké – emelte fel kezeit –, hagyjuk.

Módszeresen elkerülte a pocokkakis szekrényt. Helyette a vízforraló alattit nyitotta ki. Kirámolt egy flakon százéves tisztítószert meg egy valamivel frissebb mosogatószert.

– Mindkettőről lekopott a címke. – Megforgatta kezében a dobozokat, aztán megvonta a vállát. Hónalja alá csapta őket. Mielőtt sarkon fordultunk volna, a vízforralóra nézett.

– Remélem, nem az egyik vendég próbált teát inni.

Összevont szemöldökkel lestem rá.

– Miért, mi a baj a teával?

– Ha a hűtőből vette ki, akkor a teával semmi, de van egy egér a konyhában, aki a vízforralóban lakik.

– És abban a szekrényben van a klotyója – mutattam a kredencre.

– Honnan tudod?

– Én voltam az a vendég, aki megpróbált teát inni – mondtam durcásan, mire Soma nevetve távozott a konyhából.

Még az udvaron is nevetett, egészen addig, amíg vissza nem értünk a hetes bungalóhoz.

Mert abban viszont semmi nevetséges nem volt.

Két órával, négy zuhanyzással és nagyjából harminc kézmosással később a hetes bungalót tisztának nyilvánítottuk. Bár hogy én többet be nem teszem oda a lábam, olyan biztos, mint hogy most a lakókocsik előtti székeken ültünk Somával. Kettesben.

Apu a nagy takarító akciónk után felszívódott, Karcsi bácsi szintén, így maradtunk Somával kettesben.

Soma laptopja előttünk az asztalon. Azt említettem már, hogy kettesben voltunk Somával?

Mert ha nem, akkor még egyszer elmondom, de csak a biztonság kedvéért: kettesben voltam Somával.

És minél többször ismételtem magamban, annál abszurdabb dolgok jutottak eszembe: vajon nem kövérít túlságosan a felsőm? Vajon feltűnik neki az az apró pattanás az államon? Végül a kedvencem: nem tartom hülyén a lábam?

Na, ez volt az a pont, amikor gondolatban egy téglával vertem fejbe magam. Hiszen a lábam belőlem nő ki, nem tudom másképp tartani, mint ahogy az elrendeltetve van!

Mégis az a furcsa érzésem támadt, hogy idiótán néznek ki, úgyhogy inkább keresztbe tettem őket.

– Bejelöltelek ismerősnek – mondta Soma, miközben én komoly lelki válsággal küzdöttem.

– Majd visszajelöllek.

Soma hümmögve folytatta a böngészést, aztán hirtelen lecsapta a laptop tetejét. Valamiért az volt a balsejtésem, hogy régen járhatott a fész háza táján.

– Ha Arnold szülinapi meghívóját láttad, nem kell izgulnod, már láttam, és megbékéltem vele.

Ami nem volt igaz, de nem akartam hisztis libának tűnni egy buta kép miatt. Főleg nem Soma társaságában.

Ha már kettesben voltunk…

– Nem, azt levélben kaptam meg – mondta, én meg elgondolkodtam rajta, hogy mennyire lehet könnyű eltüntetni Arnold hulláját a Balatonban. – Csak Kitti posztolt egy képet magáról meg Arnoldról, amin amúgy te is rajta vagy.

– Muti!

Amikor Soma felnyitotta a gépet, megbántam, hogy megkértem, mutassa meg. Láttam őket élőben is smárolni. És ahogy a képen, most is ugyanúgy fintorogtam. Azt viszont meg kell hagyni, hogy Kitti szelfitudása nem semmi. A vacsora után készíthette. Mielőtt még elüldöztem.

Soma szomorkás tekintettel bámulta a képernyőt, és ekkor döbbentem rá, mi lehet a veszekedés témája Arnold és Soma között. A válasz: Kitti.

A napom nem is lehetett volna szebb: majdnem egeres teát ittam, hányást takarítottam, utána kiderült, hogy Soma (a drága Soma, akivel kettesben voltam) Kittike után epekedik, miközben a csaj Arnolddal kavart.

Este valahogy a Matrózban találtam magam, ráadásul kötényben, ceruzával és notesszal, mivel Zita valahogy rávett arra, hogy dolgozzak neki egy estére.

Egy terhes nőnek nehéz azt mondani, hogy nem, hacsak nem akarod látni, ahogy tálcákkal manőverezik a székek között, mint egy fordított tini nindzsa teknőc.

Én láttam, mert először nem mondtam igent.

A Matróz zenés estje nagyobb durranás volt, mint amire számítottam: megállás nélkül rohangáltam a pult és az asztalok között, miközben a háttérben egy mini színpadon – ami eddig nem is tűnt fel nekem – énekesek váltották egymást, és megmutatták, mijük van.

Apu a pultnál foglalt helyet. Nem is vághatott volna bugyutább képet, mert: 1. Zita állandóan tíz méteren belül mozgott körülötte, 2. elvállaltam a pincérnősdit. Természetesen nem ingyen, de nem is pénzért (hanem inkább korlátlan fogyasztásért, ami egyszerre hízelgő és szánalmas), mert az már hogy nézne ki, ha Zitától vennék fel fizetést?

Köszi, apu, hogy úgy gondolod, ez nem helyes. Nekem mindenesetre jól jönne egy kis pénz, de meg kell elégednem a lehetőséggel, mert ugye morálisan ez a helyes döntés.

Tényleg, köszi, apu!

– Na, hogy megy a dolog? – kérdezte Zita, miközben még egy rendelést nyomtam a pultra.

A ceruzámmal megvakartam a fejem, és megvontam a vállam.

– Nem olyan vészes. Annyira elzsibbadt a lábam, hogy nem érzem, szóval már nem is fáj.

– Ilyen lesz a terhesség.

– Köszi az infót. Nagy kedvet csinálsz a gyerekhez.

Zita felnevetett, majd a tálcámra tette a rendelést. Vigyáztam, nehogy a tálcán kössön ki a fele, ahogy az első körnél, de erről senkinek se kell tudnia.

Viszont ezzel a tálcával különösen óvatos voltam, mert a Fülöp szülőknek ment.

Ahogy bekanyarodtam az asztaluk felé, akkor léptek be az ajtón nyári tinifilmem szereplői: Arnold, Soma, Misi és a maradék. Arnold és Soma nem igazán vettek egymásról tudomást, mert Kitti Arnoldba csimpaszkodott.

Nyújtogattam még picit a nyakam, hátha Robi befut utánuk, de nem láttam sehol.

Mielőtt bámészkodás közben kilötykölném a rendelést, letettem a Fülöp szülőknél.

– Köszönjük – mondja lelkesen mosolyogva Viola, miközben a férje azt leste, hogyan teszem elé a koktélt.

Tuti, hogy fejben azt számolta, mennyi hibát vétek közben.

Udvarias műmosollyal bólintottam, aztán gyorsan Somáék asztalához léptem.

– Hali! Mit kértek?

– Bogárka! Asszony, nem szóltál róla, hogy dolgozol! Nem kapsz tőlem elég pénzt?

Már az se zavart, hogy minden vendég (beleértve a Fülöp szülőket) az asztaluk felé, és rám néz.

– Mit kértek?

– Három ásványvizet a puhányoknak – mutatott a lányok felé –, két sört, és te mit iszol, Soma?

Soma nem fordult Arnold felé, az itallapért nyúlt, és átböngészte. Lassan, komótosan… Miközben vagy hatan megint bejöttek. Csípem Somát, talán túlságosan is, de azért igyekezhetne, mert sajnos nem érek rá arra, hogy egész este őt stíröljem.

– Egy jeges teát kérek – mondta végül halkan. Szinte úgy kellett hegyeznem a fülem, hogy meghalljam. Kitti, Kriszta és Kinga bután vihogtak.

Nagy volt a kísértés arra, hogy a kerek tálcámmal jól bucin vágjam a 3K-át. Egyetlen lendítéssel, de szépen sorban. Legalább levezetném a feszültséget, ami mostanában állandóan bennem van.

Biztatóan Somára mosolyogtam.

– Máris hozom.

A papír kicsit összegyűrve került Zita elé.

– Mit ártott neked a papír?

– Az semmit, de inkább azt gyűrtem össze, mintsem tálcával verjek fejbe vendégeket.

– Az már biztos – vonta fel a szemöldökét, majd azonnal nekiállt elkészíteni a rendelést. Addig legalább volt egy kis időm arra, hogy ne csak a tálcákat figyeljem, hanem a Matróz nyüzsgését.

Amikor a tálcákat kellett vinnem, nem igazán jött be a félsötét, de most, hogy csak állok a pultnál, hallgatom a gitározó csávót, elkap az a fránya nosztalgikus érzés, miszerint tényleg csak kirándulni jöttem ide.

Aztán az este folyamán rá kellett jönnöm még valamire: tálcákkal a kezemben az asztalok között manőverezve olyan magabiztosnak éreztem magam, mint még soha.

Talán a pillanatnyi elmezavar volt az oka, talán beszívtam a sok gyertyától, ami a kávézóban volt, talán azon az estén jött ki rajtam a napsütés tartós hatása, de megkérdeztem Zitától, hogy dolgozhatnék-e nála szombatonként.

Vajon később meg fogom bánni, hogy igent mondott?

Egyvalaki már biztos bánja: a listám egy pontja.

Mint később kiderült, a hektikus este után még hektikusabb éjjel következett. Olyan kettő körül zárt be a Matróz, ahol a nyár végéig minden szombatomat eltöltöm majd. A program végéig vártam, hátha felbukkan Robi, de nem jött. Emiatt furcsán szomorú lettem. Viszont Soma elhívott magukkal sétálni.

Miután egy abszolút nem kínos beszélgetést folytatott az apámmal, aki először nem akart elengedni velük, Zita mentette meg a helyzetet.

– Ugyan, legalább eljöhetsz egy kicsit a lakásomra – kacsintott rá az apámra, én meg megpróbáltam kevésbé undorító dologra gondolni, mint például a reggeli hányástakarításra.

Így ezzel a felkavaró képpel a fejemben, miszerint az apámnak is van romantikus élete, elindultam Arnoldékkal a füredi éjszakába, és közben azon imádkoztam, hogy egyikük se vegye észre azt, hogy a rövidnadrágom három napja még hosszú volt, a felsőm meg egy pizsama, amin egy klassz ananász van.

Mondjuk, a pizsamafelső nagyobb veszélyt hordozott magában, mivel az elejére az volt ráírva, hogy good night.

A Tagore sétány lámpái alatt sétáltunk. A 3K-t most Misi karolta át, őket követte Arnold, aki tolatva haladt előre, és Somával próbált szórakozni, aki viszont nem akart, úgyhogy Arnold kedvenc elfoglaltságának hódolt: engem szekált.

– Ki lakik odalent…

– Mi a bajod? – kérdeztem, mire még hangosabban kezdte énekelni a Spongyabob főcímdalát. Amikor háromszor körbeénekelte, mellém lépett, és a felsőmre mutatott. Hogy remélhettem, hogy nem veszi észre?

– Tudod, szeretem az ananászt, bár házamnak nem választanám. Amióta szerepelt a Spongyabobban, azóta igencsak fennhordja az orrát.

– Mennyi sört ivott meg Arnold? – súgtam oda Somának, aki végre-valahára elmosolyodott.

– A sok hülyeséghez, ami kijön a szájából, semmi szüksége alkoholra. Viszont ha jössz a szülinapjára, akkor fel kell készülnöd arra, hogy ott lesz alkohol, tehát a Spongyabobnál durvább dolgokra számíthatsz.

– Tényleg, Bogárka, hogy tetszett a meghívó?

Elfintorodtam, de úgy döntöttem, állom a sarat. Nem hagyom magam felhúzni.

– Elkapta a nyaram legjobb pillanatát.

– Az már biztos – röhögte, mire Soma rosszallóan ciccegett.

– Máskor inkább Kittit tedd ki a meghívódra. Vele úgyis jóval több időt töltesz.

Hoppá. Csak kibukott belőle a dolog. Arnold reakciója nem igazán lepett meg.

Hátat fordított nekünk. Belekaroltam Somába.

– Sajnálom, hogy Arnold ekkora görény – mondtam amolyan vigaszképpen, de a tény, hogy Soma karját fogtam, annyira felvillanyozott, hogy nem voltam képes szomorú hangnemet megütni.

– Én is szörnyen sajnálom, hogy ekkora paraszt.

– Akkor miért barátkozol vele?

Soma felsóhajtott.

– Ez egy hosszú, szenvedéssel teli történet, amiről nem szívesen beszélnék most, hogy ennyire szép esténk van.

Éreztem, hogy ezzel a témával végeztünk, ahhoz viszont semmi kedvem se volt, hogy csöndbe takarózzunk.

– Robiról nem tudsz semmit?

Soma lopva Arnoldra lesett, aztán mutatóujját a szájára tette. Ezzel van egy komoly probléma: a Soma-féle aranyos fiúk esetében ki kéne találni valami más módot arra, hogy csendre intsenek, mert ez az ujj a szájon olyan, mintha arra kérné az agyamat, hogy rögtön olyan képeket kreáljanak, amik minimum tizenkettes karikásak, és nem mellesleg sosem fognak megtörténni.

A többiektől jócskán lemaradtunk, Soma megállított.

– Robi ajándéka Arnoldnak egy torta lesz. Ha Arnold éppen nem Kittivel smárol – húzta el a száját Soma, amiért Kitti vékony pálcikalábait legszívesebben betonba öntöttem volna –, vagy a parton ökörködik Misivel, vagy… a nagyapja hajóján ve… Mindegy, a lényeg az, hogy állandóan a konyhában sertepertél, szóval Robinak ki kell használnia az alkalmat arra, hogy most csak az övé a terep.

– Robi tortát süt?

– Psszt!

Hála a jó égnek most verbálisan intett csendre, így volt időm más képzelgésekre. Vagyis azok hiányára, mivel Robit sehogy se tudtam elképzelni a konyhában, miközben tortát süt.

Ami azt illeti, semmi másfajta kaját sem tudtam elképzelni a keze alatt. Leszámítva a kukoricát. Az viszont mindig eszembe jut, ha Robi szóba kerül.

– Akkor a parti közelebb van, mint gondoltam. Vinnem kellene valamit. Nem akarlak kínos helyzetbe hozni ezzel a témával, de te jobban ismered Arnoldot, mint én. Te mit veszel neki?

– Ahogy most állunk, lehet, hogy semmit – sóhajtotta. – De Arnold olyan, mint egy gyerek. Örül bárminek, amiről nem tud. A lényeg az, hogy meglepetés legyen.

– Nem akarlak megbántani, de nem sokat segítettél.

Soma nevetve magával húzott a többiek után, akik már egy hotel kerítésénél álldogáltak.

– Mit csinálunk itt? – kérdeztem felnézve a kerítésre.

Arnold megmarkolta a kerítést, és átlendítette magát a hotel területére.

– Fürdünk egyet, Bogárka!

Amíg az én lábam a földbe gyökerezett ennek az esti programnak a hallatán, addig Misi és a 3K méretüket, testfelépítésüket meghazudtolva kapaszkodtak fel. Mostanában jó voltam a hazugságokban, de a testem képességeivel kapcsolatban még magamnak se voltam képes rá.

Eközben Soma is nekivágott.

– Gyere, jó lesz! – mondta a kerítés túloldaláról. Hahó! Mikor mászott át? Hogy maradhattam le a hátsó… vagyis egy színvonalas atlétikai bemutatóról?

– Tulajdonképpen ez nem tűnik jó ötletnek. Nem szokásom lezárt medencékbe betörni éjjel, meg fürdőruha sincs nálam. Amint láthatod – mutattam magamra teljesen feleslegesen, mivel tök sötét volt. Soma felém fordult.

– Ja, csak egy pizsama.

Banyek. Akkor mégse voltam olyan cseles.

– Attól, hogy pizsama, nem muszáj annak lennie.

Soma megrázta a fejét.

– Ennek semmi értelme.

De, ha már itt tartunk, akkor megérdemli, hogy a teljes igazságot tudja.

– A nadrágom meg alig három napja hosszú nadrág volt.

– Ácsi, ácsi! Nem az a kérdés, hogy mi van rajtad, hanem az, hogy készen állsz-e egy véget nem érő estére.

Ha azt vesszük, már negyedik napja véget nem érő éjszakáim vannak, szóval még egy talán belefér. Soma közben átnyújtotta a kezét, és türelmesen várt a válaszomra.

Én meg úgy voltam vele, hogy egye fene. Ha az egész kemping-eladósdit beleszámoljuk, nem nagyon lehet rosszabb a nyaram attól, hogy betörök az éjszaka kellős közepén egy hotel medencéjéhez.

Belecsaptam Soma tenyerébe, és átmásztam a kerítésen. Közben hálát adtam az ollómnak, aki volt olyan kedves, és egy térd fölötti nyisszantással bővítette rövidnadrágjaim sorát (igaz, elég kontár módon, de az nem az olló hibája), különben ma este szoknyában jöttem volna.

Az összes iskolai tornatudásom bevetettem, amire év végén egy hármast kaptam (kegyelemből). Gondolom, emiatt érkeztem seggel, és nem talppal a földre.

Soma szerencsére nem cikizett ki. Fürgén felsegített, a bokrok között egy gondozott parkba vezetett.

– Nem akarok ünneprontó lenne vagy valami, de milyen gyakran törtök be ide?

– Először úgy három éve jöttünk. Természetesen Arnold ötlete volt. Azóta minden nyáron eljövünk.

– És még sosem kaptak el?

– Nem. Viszont biztos meghallottak már minket, mert szereltek fel kamerát. De mire mi odaérünk, Misi elintézi, és készülj fel, mert ő általában nudista üzemmódba kapcsol minden ilyen alkalommal.

Oké. Csak nyugi. Ha Soma azt mondja, hogy eddig nem kapták el őket, akkor miért pont most történne valami baj? Mondjuk, tudok egy nagyon jó indokot: én is itt vagyok. Ez általában elég szokott lenni ahhoz, hogy valami balul süljön el, vagy minimum kínos legyen.

– Muszáj bemenni a vízbe? – kérdeztem Somát, amikor a szegényesen kivilágított medencéhez értünk.

– Semmit se muszáj, de hidd el, jó móka…

Soma nem tudta befejezni mondandóját, mert Arnold ruhástól a vízbe lökte. Egyszerre két dolog is értelmet nyert: Kitti nem véletlenül vett fel fürdőruhát, és Soma nem véletlenül mondta, hogy mindegy, mit viselek.

Soma csuromvizesen evickélt ki a partra. Nagyon úgy tűnt, hogy a jelen helyzetben megbocsátott Arnoldnak. Vagyis dühöngve kergette őt a medence körül. Totál a testére tapadó ruhában.

A 3K sörös dobozokat húzott elő.

Az egész olyan volt, mint egy társadalmi célú hirdetés a nyári szezon veszélyeiről. Csak abban reménykedhettem, hogy a brutális jelenetek kimaradnak. Bár Misi előttem elsuhanó micsodája magában brutális volt.

Brr.

Amíg a fiúk vadultak, addig azon görcsöltem, hogy vajon jó ötlet-e leülni a lányok közé. Igaz, hogy alig két hete ismerem őket, mégis: közös múltunk már most lehangoló.

Ám mivel egyedül nem mertem volna átvágni a lezárt udvaron, és még egyszer nem akartam szembekerülni Misi kis Misijével, inkább leültem az egyik nyugágyra a lányok mellé. Vagyis inkább zuttyantam, mert a nyugágy kicsit rozoga volt.

Természetesen nem úsztam meg gonoszkodó kommentek nélkül. A gúnyos szemöldökráncolás a sörösdoboz felett is kommentnek számít.

– Kérsz egy sört? Ja, bocs, elfelejtettem, hogy még nem vagy felnőtt.

Kinga vagy Kriszta? Mindegy valamelyik, amelyik nem Kitti rendkívül humoros megjegyzését elengedtem a fülem mellett. Inkább megpróbáltam bekapcsolódni a beszélgetésbe. Sikertelenül.

A 3K nem vett rólam tudomást, ami nekem teljes mértékben megfelelt. Kész röhej, hogy életem első betörését a grillterasz elemzésével töltöm. Mögöttünk hat emelet magasan ott feszített a hotel, aminek csak néhány ablakából szűrődött ki fény.

Nem meglepő, tekintettel arra, hogy három óra tizenkét perc volt.

Vajon Robi elkészült a tortával? Biztos. Gondolom, nem szenvedett vele annyit, mint amennyit én szenvedek a 3K társaságában.

A kínos csendet, vagyis inkább csak az én kínos csendemet Marót Viki és a Nova Kultúr szakította félbe. Még hogy Riviéra…

– Arnold! Csörögsz! – sipította Kitti, én meg arra számítottam, hogy a hotel parkjának fáiról milliónyi madár fog felszállni, vagy legalább egy biztonsági őr kirohan valahonnét.

Nem ez történt. Arnold átázott boxeralsóban csörtetett felénk. Mikor vetkőzött le egyáltalán? Miért nem láttam?

– Misi, ha még egyszer hozzányúlsz a telefonomhoz, és átállítod a csengőhangom, esküszöm, levágom a farkad! – kapott a telefonért Arnold.

– Igen – kérdezett bele, aztán az arcára egy meglehetősen furcsa, de eléggé tipikus undorféle fintor ült ki.

– Hogy mit csinálok egy ezresért?! – hüledezett, én meg nem tudtam eldönteni, hogy hangosan nevessek, vagy inkább köhögéssel fojtsam el. A köhögős módszert választottam, aminek olyan hangja lett, mintha böfögtem volna.

Soma odaúszott hozzánk. A medence szélére könyökölve lesett Arnold felé. Én meg azt kívántam, bárcsak Robi itt lenne, mert akkor láthatná az eredményét annak, ahogy Arnold első vécéfeliratos kuncsaftját megkapja. És én mondom, fergeteges érzés volt.

– Ki volt az? – kérdezte Kitti.

Arnold ledobta a telefont a nyugágyra, majd egy zavart vigyort erőltetett az arcára.

– Téves. Na, lányok – dobta le magát a telefon után. – Mikor jöttök úszni? Isteni a víz, igaz Somababa?

– Az isteni vízbe foglak belefojtani, ha még egyszer így hívsz.

– Na, ugye, hogy isteni – kurjantotta, majd akkora seggest ugrott, hogy a medence vizének nagyjából húsz százaléka rajtam kötött ki, de valamiért a 3K sipítozott. Pedig mint később kiderült, mindhármukon fürdőruha volt!

Ezután rajtam kívül mindannyian a medencében voltak, ezért úgy döntöttem, hogy kicsit felfedezem a terepet.

– Misi – kiáltottam, mert ha eddig nem jött senki, akkor ezután se fog. – Meddig barangolhatok anélkül, hogy lefilmeznék a szexi vizespólós vonulásom?

Kitti kivételével mindannyian nevettek, és ez iszonyú jólesett. Nagy testhez nagy adag humor jár. Csak ők ezt még nem tudták.

– A grillteraszon és a medence körül szabad a pálya.

Tehát egy grillterasz, ami csak arra vár, hogy felfedezzem. Biztos sok izgi dolog van: grillrácsok, asztalok, székek és napernyők, de legalább szebbek, mint a kacsában, ez is valami.

Ahelyett, hogy a medencében hülyülnék Somával, a grillrácsok között mászkálok. Anyám, de szánalmas vagyok. De ha beleugrom a vízbe, akkor a ruhám rám tapad, és közszemlére teszem testem zsírpárnáit.

Már hallom a reakciókat:

Figyelem, figyelem, ma éjjel négy órakor közszemlére tétetik Kertész Boglárka méretes hájrétege.

Lehet, hogy a középkori hangvétel kicsit túlzás, de az biztos, hogy csak abban az időben lettem volna menő a súlyfeleslegemmel.

Miért is vonultam félre? Komolyan az akadályoz meg abban, hogy jól érezzem magam, hogy duci vagyok? Visszanéztem a többiekre. A 3K-ban már van hat doboz sör, Misi pucér, Arnold anélkül is cikiz, hogy látna tapadó ruhában, Soma meg túl rendes ahhoz, hogy cikizzen.

Segítek apunak, segítettem Zitának. Én is megérdemlem a vadulós lazulást. Különben is, ahogy Arnold írta a meghívón: egyszer leszek ilyen fiatal.

A medence felé fordultam. A hájam elmehet a büdös fenébe!

– Jön a segges! – kiáltottam.

Azért nem ártana a tinis vadulásba bevezetni néhány alapszabályt:

1. segges előtt levehettem volna az új szandálomat, így utólag imádkozhattam azért, hogy száradás után ne menjen tönkre,

2. segges előtt becsukhattam volna a szám, így nem nyeltem volna be a langymeleg vízből,

3. segges előtt figyelhettem volna a többiekre, akik pánikszerűen ugráltak ki a vízből, és sajnos nem a bálnaméretű csobbanásomtól.

– Azonnal gyertek ki a vízből!

A biztonsági őr a Terminátor elszántságával robogott a medence felé. A többiek már a cuccaikat kapkodták össze. Soma a medence széléről kiabált felém.

– Bogi, ússz ide! Gyorsan!

Odaúsztam. Ha egy akciófilmben szerepelnénk, akkor az én úszásjelenetem a bakiparádén szerepelne.

– Álljatok meg!

Az őr már a terasz bejáratánál tartott, amikor Soma és meglepő módon Arnold kirántottak a vízből.

– Egy jó katona nem hagyja hátra a bajtársait! – ordította Arnold, azzal a két fiú karon ragadott, és rohantunk a kerítés felé.

Mondanom se kell, hogy a csúszós szandálom ellenére, már nem okozott gondot a kerítés. Sőt, ha ezt a tornatanárom látta volna, menten átírja a hármasomat egy ötösre. Kár, hogy a tornateremben nincsenek ösztönző őrök.

Még akkor se lassítottunk, amikor ismét a Tagore sétányra értünk. Lihegve huppantam le a biciklis út kellős közepére.

– Bogárka – szuszogta Arnold –, elég rossz volt az időzítésed.

Én inkább ziháltam. Vagy asztmarohamom volt?

– Bocsi, hogy nem kérdeztem meg az őrtől, szabad-e seggest ugranom.

– Ráadásul ruhában ugrottál – mutatott rám Soma.

– Helyesbítek, pizsamában, ami szerintem közelebbi rokona a fürdőruhának, mint a te inged.

– Ebben igazad lehet.

Arnold hátba vágta Somát, akin nagyot csattant a vizes ruha. Aztán bocsánatkérőn átkarolta, és közben nevetett. Nem gúnyosan, hanem őszintén.

– Tudjátok, hogy ebben a hotelben a vendégek úgy 90 százaléka nyugdíjas. Úgyhogy a statisztikák szerint a víz 90 százaléka nyugger pisi.

– Milyen statisztikák? – kérdezte Arnold abszolút belelendülve a témába, pedig Misi hozzászólásának semmi értelme nem volt, ahogy annak se, hogy még mindig nem viselt ruhát.

– Misi! – hördült fel valamelyik K. – Vegyél már fel valami ruhát!

– Megtenném, ha nem maradtak volna a medencénél.

Pár pillanatnyi döbbent csend után, mindannyian hangos hahotázásba kezdtünk. Csak akkor hagytuk abba, amikor egy rendőrautót láttunk bekanyarodni a hotel elé. Ekkor mindenki rohanni kezdett. Ki-ki a maga útján.

Somával csak akkor lassítottunk, amikor már a Vadkacsa lakókocsijaihoz értünk.

– Kössz, hogy veletek mehettem.

– Klassz volt, mi?

– Amikor az ember megszokja Misit pucéran, egészen bele lehet rázódni.

– Nekem már fel se tűnik. Majd te is eljutsz arra a szintre, főleg, hogy a holnapi bulin se sűrűn lesz rajta ruha, ha már túl lesz néhány pohár sörön és felesen.

– Akkor majd akklimatizálódok.

– Muszáj lesz – nevette.

Amikor pizsibe bújtam (száraz pizsibe), végigterültem az ágyamon, alig bírtam magamba fojtani a rám törő dilis kuncogást.

Hogy miért nem írtam rá a listámra azt, hogy éjjel nem fürdök lezárt medencében? Ja, igen: MERT BŰN LETT VOLNA KIHAGYNI!

13. FEJEZET

Robiék apja biztosan nem örült annak, hogy megint a lakásuk levegőjét rondítom, de ez van.

Amúgy nem magamtól jöttem. A kedves fiának köszönheti, aki reggel nyolckor azzal ébresztett, hogy siessek oda megnézni a tortát.

Reggel nyolckor! Amikor hajnali négy körül estem be az ágyamba. Négy órát aludtam, ami nem éppen kielégítő, de be kell vallanom, már hiányzott Robi, úgyhogy a helyzet kedvéért zsörtölődtem, de valójában örültem neki.

Legalább elmesélhettem neki, hogy tegnap megtörtént Arnold első erotikus ajánlatú telefonhívása. Megérte, mert Robi vagy tíz percen át röhögött, és utána még tíz percig vigyorgott, miközben próbálta kinyitni a kamrájuk ajtaját.

Útközben vettem Arnoldnak ajándékot, igaz, eléggé végsőelkeseredés-szagút. Akár örül neki, akár nem, vizes lufikat kap, hogy folytathassa gyerekes viselkedését. Bár kezdem azt gyanítani, hogy Misi a nagyobb gyerek. No meg azt, hogy Arnold ajándékát bánni fogom.

– Na, mit szólsz? – kérdezte Robi, amikor végre sikerült lenyugodnia.

A torta, ahhoz képest, hogy Robi sütötte (nem mintha nem nézném ki belőle, oké, tényleg nem) nagyszerű lett. Fehér marcipánnal bevonva, tetején fakanállal és húsbárddal?

– Arnold hentes lesz?

– Mi? Miért?

– Az ott egy bárd – mutattam a torta tetején pihenő marcipándíszre.

– Mi?! Nem, az egy sima konyhai kés.

– Hát, eléggé bárdszerű. Egyébként ezt te csináltad?

– Nem, dehogy, a díszeket rendeltem. Örülni fogok, ha ehető lesz.

– Tök jó, hogy volt hozzá türelmed.

– Amikor már másodszor kellet nekiesnem a piskótának, kezdtem feladni.

– Miért nem vetted a piskótát is?

Robi kikerekedett szemmel nézett rám.

– Azt lehet?

Halkan felnevettem, átkaroltam a vállát, ami kicsit körülményes volt, tekintettel Robi magasságára.

– Jaj, te szegény. Megspóroltál volna magadnak két órát.

– Milyen kettőt? Tegnap este tíztől valami háromig ezzel szenvedtem! – fakadt ki Robi, én meg annyira sajnáltam szegényt, hogy kinevettem. – Ne nevess!

– Bocsi, de ez annyira jellemző rád.

– Na persze… – morogta, aztán visszanyomta a hűtő hátuljába a dobozt.

– Na, ne legyél durci – csíptem meg az orcáját. – Ma este bulizunk!

Robi mindenféle lelkesedés nélkül kinyögött egy tompa hurrát.

Kondimat és józan eszemet meghazudtolva beleegyeztem abba, hogy biciklivel tekerjünk el Tihanyba.

Miért nem tudok nemet mondani Somának?

A biciklizés ötlete valamiért fellelkesítette apámat. Azonnal rohant, és két napra kölcsönzött nekem és Somának bringákat.

Meglepődtünk, amikor elénk parkolta őket.

– Jót fog tenni, hogy kimozdulsz Füredről – mondta sietve, mintha csak egy betanult szöveg lenne.

– Anya vagy Zita mondta, hogy engedj el egyedül Tihanyba?

Apa erre durcásan a kezembe nyomta a canga kormányát.

– Somával mész.

– Szóval? – nyúztam őt, hogy kicsit felrázzam a bágyadt napját. – Anyu vagy Zita?

– Mindketten – ismerte be végül. – De azért abban igazuk van – fordult Soma felé hirtelen –, hogy neked kell figyelned rá. Én is voltam fiatal…

– Apu! – hördültem fel. – Ne már!

Egy szigorú pillantással belém fojtotta a szót. Nem is gondoltam, hogy ez a szigorú szülői nézés benne van.

– Hiába mondanám, hogy ne igyál, nem tudlak ellenőrizni. Hacsak nem vagyok hivatalos.

– Még csak az kéne!

– Mi van, szégyelled az öregedet? – szorongatta meg a vállam apu, amin Soma jól szórakozott. Mosolyát próbálta elrejteni a bicikli váza mögé, mint aki ellenőriz valamit, de átláttam rajta.

– Nem, de ahogy azt említetted, voltál fiatal. A kulcsszó a voltál. Már nem vagy az, úgyhogy inkább kímélj meg a bulis éveid felidézésétől!

Apu elengedett. Ez valamiért rosszulesett, pedig tőle már megszoktam, hogy nem osztogatja ész nélkül a szeretetét. De ahogy Zitára néz, meg várja a babát is, hiába kedvelem Zitát, egy kicsit elveszi apát tőlem. Eddig ez nem nagyon zavart.

– Viccet félretéve. Tudom, hogy inni fogsz.

Elhúztam a szám, mire apu megint bevetette a szigorú nézését. Meglehetősen hatásosan, bár pár év késéssel.

– Csak azt kérem tőled, hogy ne egy árokból kelljen kihalásznom téged hajnalban, hogy aztán gyomormosás legyen reggelire.

Soma végre bevonta magát a beszélgetésbe. Kihúzott a nagy ígérgetések alól. Letámasztotta bringáját, és most ő karolt át engem.

– Ne aggódjon, úgy fogok rá vigyázni, mintha a testvérem lenne.

Ettől a választól apám lelkivilága lecsillapodott.

Csak az enyém háborgott: még hogy testvér!

Végül délután három körül nekivágtunk az útnak. Nekem már akkor a térdemet súrolta a nyelvem, amikor még ki se értünk Füredről. A tüdőm pedig úgy égett, mintha egy működő vulkán nőtt volna benne. A nem létező lábizmaim remegtek minden egyes tekerésnél. A nap tűzte a fejem, és nyikorgott a biciklim ülése.

Amikor kiértünk Füredről, Soma lelkesen fordult felém.

– Ugye, hogy jó ötlet volt biciklin jönni?

Utolsó mentsváramat, a számban felgyülemlett nyálat is lenyeltem, és megpróbáltam viszonozni a mosolyát.

– Naná – lihegtem.

Én mondom nektek, soha ne mosolyogjatok, mert a környék összes bogara megtalálja az utat egyenesen a szátokba, hogy aztán a fogaitok között taxizzanak egészen Tihanyig.

Persze Arnold buliját Tihanyban kellett tartani, és persze Tihanynak dombosnak kellett lennie, és persze harminchárom foknak kellett lennie, és persze bele kellett egyeznem abba, hogy bringázzunk, amikor jöhettünk volna hajóval, esetleg a szárazföldi patkányok járgányával, vagyis busszal.

Szóval hadd ne meséljem el, mennyire megizzadtam.

Arnoldék nyaralója olyan nyaraló volt, amit soha az életben nem vennék meg. De csak azért, mert soha az életben nem lesz rá elég pénzem.

A ház egy zsalugáteres, nádtetős kis mesekuckó volt levendulákkal körülültetve. Első ránézésre egyszerű ház, de amikor Soma – aki meglepően otthonosan mozgott benne – bemutatta a Casa de Fülöpöt, rá kellett ébrednem, hogy a mesekuckó kifejezés durván alulértékeli a nyaralót. Elsőre nem vettem észre a konyhát, hozzátartozott egy üveges étkező meg egy nappali is, aminek ajtajait teljes szélességében szét lehetett csúsztatni. Onnan a teraszra léphetett az ember. A végén a tízméteres medence kristálytiszta vizén egy úszómatrac lebegett magányosan.

– Nos, mit szólsz? – kérdezte Soma, miközben leültünk a medence szélére, és ledobtuk cipőinket, hogy a lábunkat a vízbe lógassuk.

– Azt, hogy most azonnal ide akarok költözni.

– Az nekem se lenne ellenemre – mondta mosolyogva.

A vízen lustuló matrac magányosnak tűnt, ahogy az egész nyaraló is.

– Mikor kezdődik a buli? Mert eléggé kihalt minden.

Mielőtt Soma válaszolhatott volna, Arnold belelökte őt a medencébe. Mikor, de most komolyan, mégis mikor jött ki a teraszra?

Soma a medence pereméhez úszott, és dohogva fogadta el Arnold kinyújtott karját.

– Miért pont ezt csinálod?

– Mert ez a kedvenc nyári elfoglaltságom, és mert megpróbálom felállítani a rekordomat.

– Nyári rekord? – kérdeztem Somától, aki még mindig nagyon jól mutatott átázott ruhákban.

– Arnold minden nyáron kitalál valami baromságot, amit legalább tízszer meg kell ismételnie a nyár végéig.

– Tulajdonképpen hányszor lökted Somát a medencébe? – álltam fel, hátha rám is kiterjeszti a rekordkísérletet. Arnoldnál sosem lehet tudni.

– Hatszor – jelentette ki büszkén, mire Soma felhorkantott.

– A hullámmedencét mindig elfelejted.

Arnold vidáman csettintett.

– Igazad van, akkor hétszer.

Aztán mellém lépett, én meg automatikusan hátráltam.

– Nyugi, Bogárka, én csak Somát lököm medencébe. De amíg Soma átöltözik, addig te lufikat fogsz fújni.

– Mi van?!

– Lufik, Bogárka, lufik. Tudod, olyan gumis izék, amiket fel kell fújni.

– Tudom, hogy mik azok! De miért nekem kell?

Arnold, mint aki arra született, hogy szívózzon velem, megvonta a vállát.

– Úgy nézel ki, mint aki ügyesen tud lufit fújni.

Arnold szinte könyörgött azért, hogy belökjem a medencébe.

A végén én is ott kötöttem ki, ami megoldotta a frissességi problémámat, Arnold pedig megdöntötte a rekordját: Soma tizedszer is víz alá merült.

Egyébként furcsa volt két fiúval osztozni egy medencén. Oké, osztoztam már sok emberrel medencén, hiszen nyilvános fürdők, hahó, de azok olyan emberek voltak, akiket nem ismertem. Most meg… Lufikat fújok két fiúval egy medencében. Mint egy sitcom címe. Mondjuk, maga a helyzet is röhejes.

Robit a Fülöp szülők szállították, akik szintén röhejesnek találták a helyzetet, úgyhogy kimásztunk a medencéből. De hé, felfújtunk vagy ötven lufit, ami szerintem extrém teljesítménynek számított, ha azt vesszük, hogy közben megpróbáltuk egymás fejét a víz alá nyomni.

Szárazan, mármint amennyire valaki száraz lehet, miközben a hajáról a hátára minipatak formájában folyik lefelé a víz, álltunk a kapuban, mint négy óvodás a délutáni alvás előtt.

Nagyjából olyan lehettem, mint Miloš, a kerti törpe, vagyis egyáltalán nem illettem Fülöpék nyaralójához.

Mégis ott voltam, mert a szülők azt akarták, hogy minél többen halljuk a grandiózus „ne tegyetek semmi olyat, ami az illegális tartományába csusszanna” beszédet. Mondhatom, baromi lazák voltak, főleg Fülöp apuka, aki úgy nézett Somára, mint valami dzsuvára a bőrcipője talpán, rám meg úgy, mint aki bármelyik pillanatban előkapna egy lángszórót, és végigperzselné vele az egész nyaralót. Nem reális, mert ha lenne lángszóróm, csakis arra használnám, hogy elkergessem vele a fenébe.

Amikor végre elmentek, rá kellett jönnöm, hogy a lufifújás volt a legkönnyebb dolog, amit rám sóztak. Vagyis Arnold sózott rám.

Miközben törékeny cuccokat pakoltunk Robival, meg asztalokat nyomogattunk odébb, Soma bekapcsolta a rádiót, mire Arnold a konyhából olyan hamisan kezdte énekelni az Impossible refrénjét, hogy az nemcsak az illegalitás tartományába csusszant, hanem egyenesen szétrobbantotta azt.

Soma, aki engedélyt kapott arra, hogy belépjen a konyhába, csak nevetett Arnoldon, sőt néha ő is bekapcsolódott, és szomorúan kellett elraktároznom magamban, hogy az énekhangja nem tartozik azon dolgok bőséges tartalmához, amelyekről szívesen fantáziálok vele kapcsolatban.

De hát ez csak egy apró szépséghiba. Bárcsak az én szépséghibám annyiból állna, hogy nem tudok énekelni!

Miközben rakodtunk, a konyhából isteni illatok áradtak szét a házban. És mint olyan személy, aki oda meg vissza van a kajától, nem bírtam tovább ellenállni, így beosontam Arnold és Soma mögé, akik vállvetve álltak egymás mellett. Halkan beszélgettek, Soma zöldséget aprított, Arnold pedig a húsokkal vacakolt.

– Mi lesz a vacsi? – kérdeztem, mire mindketten kissé távolabb húzódtak egymástól.

– Bogárka – fordult felém Arnold késsel a kezében, ami kicsit se volt ijesztő, á, dehogy –, készülj fel, hogy életed legkülönlegesebb grillpartijához lesz szerencséd.

Arnold tekintetében ugyanaz a mániákus csillogás villant, mint az enyémben, amikor a megrendelt somlói galuskára várakozom.

– Ezt úgy mondod, mintha baromi nagy megtiszteltetés lenne.

– Az is – vette fel a tepsit, amiben a nyers húsok pihentek, majd az orrom alá nyomta őket. – Ilyen jó kajához soha az életben nem lesz szerencséd, hacsak nem találkozunk még a nyár után.

Rám kacsintott, majd elsétált mellettem, és a hűtőbe vágta a tepsit. Soma mosolyogva megrázta a fejét, de nem hagyta abba a szeletelést.

Basszus, még akkor is a húsok illatát éreztem, amikor a medence mellé vittünk néhány asztalt meg széket. Ha a hús annyira finom lesz, mint amilyen jó az illata, akkor akár száz asztalt és széket cipelnék még.

– Ez egy bárd? – súgta Soma Robinak, amikor Arnold végre-valahára elhagyta a konyhát, és a torta a nyaraló hűtőjébe került a rengeteg más kaja mögé.

Robi már nem sértődött meg Soma kommentjén.

– Nem én csináltam a díszeket.

– Amúgy klassz. Arnoldnak tetszeni fog. Imádja a meglepetésédességet – mondta vigasztaló hangnemben Soma, majd a terasz felé indult, ahol a lufik egész csoportja lógott a feje fölött. Ha olyan jó fényképész lettem volna, mint Robi, akkor biztos csináltam volna róla egy egész sorozatot. Fiú a léggömbök alatt…

Az talán nagyobb akadály, hogy nem volt fényképezőgépem. De ha tudtam volna, hogy ezen a nyáron találkozom Somával, kikönyörögtem volna egyet. És nem, egyáltalán nem lett volna kukkolás hangulata az egésznek.

Arnold olyan gyorsan tűnt fel ismét a konyhában, mint amilyen gyorsan felszívódott. Két dinnyét cipelt, majd a pultra vágta őket.

– Készen álltok egy hamisítatlan nyári, balatoni szülinapi partira?

– A dinnye a hamisítatlan nyári, balatoni szülinapi parti tartozéka? – kérdeztem, mire Arnold elismerő tekintettel nézett rám.

– A legfontosabb tartozék. Soma, kérem a vodkát!

Soma kötelességtudón a hátizsákjáért nyúlt, és két üveg vodkát húzott ki belőle. Olyan szertartás következett, amit még sosem láttam testközelből.

A dinnye vodkával való megtöltése után Arnold az üvegben maradt vodkát négy pohárba öntötte szét.

– Fenékig az alapozóval!

Mindannyian magasba emeltük a poharunkat.

A vodka égetett. Nem hiszem, hogy sok különbséget éreztem volna, mondjuk, egy ablakmosó meg a vodka között, de igazából nem az íz számított, hanem a társaság. Amiről elképzelni sem tudtam, hogy csöppentem bele.

Na, nagyjából ez az alapozás volt az utolsó emlékem a partiról, ami nem hiányos.

Hét óra körül érkeztek meg a vendégek. Ettünk. Ittunk.

Nagyon sokat ittunk.

A kaja tényleg isteni volt, de eszemben sem volt megmondani Arnoldnak. Még az is fejébe szállna, és szerintem már elég ego van benne, meg pia. Sok, sok pia.

Ahogy az enyémben.

Az igazság az, hogy nem akartam sokat inni, de csak úgy röpködtek a feles poharak meg a pezsgő. Nem akartam kimaradni a buliból.

Robi is velem tartott. Minél többet ivott, annál jobb ötletei támadtak: fényképezkedtünk a medencében, a levendulák között hasalva, mígnem maga a fényképész is elhasalt. Akkor lekerült a nyakából a gép, pedig a torta éppen akkor érkezett.

Soma a sok pia ellenére stabilan és szexisen lépett be vele. Még gyertyákat is tett rá. Ez picit segített az alkoholos köd feloszlatásában, ami megtelepedett a fejemben.

– Boldog szülinapot! – kiáltotta mindenki. Körülálltuk Arnoldot, és abban a pillanatban még az se érdekelt, hogy egy csomó vadidegennel vagyok körülvéve.

Mind a barátaim voltak.

Robi, aki valamilyen oknál fogva átkarolt, most elengedett és gratulált bátyjának. A kézfogásból ölelés lett.

Vaku villant.

Aztán mindenki gratulált.

Várjunk! Hány éves Arnold?

Á… tökmindegy.

A vodkás dinnye fantasztikus volt. Ezt se mondtam meg Arnoldnak, mert még megsértődött volna, hogy a husit nem dicsértem meg.

Robival együtt majszoltuk, míg a többiek a medence mellett vagy éppen benne táncoltak. Robi valahogy mindig mellettem kötött ki.

Róbert…

Robi…

Róbert Gida…

Hm. Vajon hangosan is kimondtam? Ha fegyvert szegeznének a homlokomhoz, akkor se emlékeznék rá.

Soma megbontotta a Robi-mantrámat, amikor felhúzott minket a dinnyétől, és a rögtönzött táncparkett felé húzott.

– Le kell mozognotok az alkoholt – mondta határozottan.

Nem ellenkeztem. Miért tettem volna, amikor Somával táncolhattam?

A tánc jó ötlet volt. Robi ismét a nyakába vette a gépét, és a nyaralót járta. Gondolom, ő volt a hivatalos fényképésze az eseménynek. Remélem, megörökíti, ahogy Misivel ropom, miközben a 3K egyedül bolyong. Vagy ahogy Soma és Arnold együtt táncolnak. És mi a fene? Robi miért nem táncol?

Úgy döntök, hogy Robinak táncolnia kell, így leváltva Misit (mekkora pasifaló lettem hirtelen) odatáncikálok Robihoz, akit röpke két perc alatt sikerül meggyőznöm, hogy táncoljon velem. Tiszta dirty dancinget nyomok.

Szerintem még mindig piás vagyok.

Három körül annyira kellett pisilnem, mint még soha. Úgy éreztem, ha nem találom meg a mosdót, húgyhólyagom barátságát örökre elveszítem. Amikor megtaláltam a mosdót, ki se akartam menni. Nem mintha nagyon kényelmes lett volna, de picit beszunyáltam.

Visszanyomakodtam az ismerős arcokhoz (mikor lettünk ennyien?), éreztem, hogy valami nincs rendben. Ezt csak annyiból fogtam fel, hogy Arnoldot Soma egyáltalán nem táncra hívta vissza, ahogy azt először hittem, hanem a vállainál fogva tartotta, nehogy behúzzon a kötekedő csávónak.

– Nem éri meg – mondogatta.

– Dehogynem! – szűrte fogai között Arnold. – Ne beszéljen baromságokat a partimon! Húzzatok innen!

A három srác összenevetett, ami elégnek bizonyul ahhoz, hogy Soma a földre huppanjon, Arnold pedig behúzzon egyet a partirombolók vezérének.

A dulakodás nem volt hosszú életű.

Amiről én gondoskodtam.

Én, aki mindig kerüli a konfliktusokat, én, aki sosem mertem megmondani, ha valami nem tetszett. Én, aki még mindig részeg vagyok, mert más magyarázat nem lehet a következő eseményekre.

Békítőszándékkal, olyan jámboran, mint Ferenc pápa, a fiúk közé álltam. Ez már csak azért se volt jó ötlet, mert ők már inkább férfiak voltak, nem pedig fiúk.

Szóval én, a teljesen hülye, odaálltam, nyitottam volna a számat, amikor az egyik Arnoldnak szánt ütés alaposan pofán talált.

Fogalmam sincs, mi ijesztette el őket: az, hogy megütöttek egy lányt, vagy inkább az, hogy olyan sugárhányás tört elő belőlem, amilyet még nem éltem át.

A hányás után, amit Soma később békehányásnak nevezett el, elkísért a konyhába, ahol egy bárszéken ülve figyeltem a többieket. Elém tolt egy nagy üveg vizet, és megveregette a vállamat.

– Hogy vagy? – kérdezte halkan.

Bírom Somát, de ekkora baromságot kérdezni! Tehetség kell hozzá, elég nagy.

Hánytam, az én fejem díszítette a meghívót, behúztak, és másnap haza kellett tekernem Füredre, ami másnaposan kiváló móka lesz. Ezeket a dolgokat leszámítva…

– Prímán vagyok.

Soma bűnbánóan rám mosolygott.

– Ne haragudj, jobban kellett volna figyelnem rád.

Legyintettem.

– Semmi gond, nem ez az első.

És tényleg, hánytam már alkoholtól. Egyszer, ráadásul az is a Balaton partján történt. A szám íze szörnyű volt. Ittam a vízből. Basszus, legalább ezt az egy pontot, ezt az egyetlenegy pontot tartottam volna be.

– Akkor jó – nevetett fel Soma.

Négy körül elhalkult a zene. Robi megint felém gravitált. Az igazat megvallva nem nézett ki valami fényesen.

Mondjuk, én se nézhettem ki valami felemelően, így hányás után, miközben a gyomrom még mindig nyomta a dirty dancinget, viszont a testem többi része kétségbeesetten egy ágy után kiáltozott.

Már nem sokan maradtak a partin. Gondolom, csak azok, akik itt is fognak aludni, vagyis Soma, Robi, Misi és a 3K. Meg én, mert hogy ki nem paterolnak innen egyhamar, az biztos.

– Milyen volt a parti? – kérdezte Robi, miközben böfögött egy hatalmasat, amiből éreztem, hogy valami nagyobb van készülőben.

– Amire emlékszem, az tetszett. Leszámítva azt, hogy verekedni készülő emberek közé álltam – mondtam fintorogva, miközben az ütéstől sajgó államra tettem a kezem. Még szerencse, hogy van rajta hájréteg. Biztos nagyobb lett volna az ütés ereje nélküle. – Juttasd eszembe, hogy többször ne csináljak ilyet.

– Én örülök neki.

Még az is extrém fájdalmat okozott, amikor felvontam a szemöldököm.

– Örülsz annak, hogy behúztak nekem?

– Nem, dehogy! Csak ha nem lépsz közbe, akkor még mindig verekednének.

– Igazából csak hánynom kellett, és hopsz, minden megoldódott.

Robi a hányás szó hallatára bezöldült. Szeplői pirosan világítottak, amitől egy kicsit úgy nézett ki, mint egy karácsonyfa. Aztán visszanyerte sápadt színét.

– Fáj még? – kérdezte hirtelen, majd gyengéden az arcomhoz nyúlt. Vajon miért ilyen hideg a keze, ha még mindig legalább huszonnyolc fok van? Vagy csak az alkoholtól lett ilyen váratlanul melegem?

– Annyira nem – hazudtam, pedig pokolian égetett, de egy napra elég kimutatni egyfajta gyengeséget. Erre a rókázás alkalmas volt. – Amúgy meg kik voltak azok az idióták?

– A bátyám régi barátai, akiknek nem tetszik az új baráti társasága.

Gondolatban számba vettem Arnold barátait. Misi huszon-akárhány éves korára egy gyerek belső tulajdonságaival rendelkezett, elég kedves volt, és ha leszámítjuk a pucérkodás iránti lelkesedését, elég normális.

A 3K lehetett a kötelező lánytartozék, bár nem nagyon ismertem őket, és nem kívántam ennek az ellenkezőjét elérni.

Somát nem lehetett nem szeretni. A csendes természete, a barátságossága, a… mindene.

– Arnold jobban járt az új barátaival.

Robi elfintorodott, mint aki valami régi rossz emléket idéz fel magában.

– Az már biztos – mondta végül.

…Filmszakadás…

Placcs és hideg.

Ilyen kellemetlen ébresztésben csak gyerekkoromban volt részem. Hatévesen, húsvétkor, apu jóvoltából.

Alig bírtam kinyitni a szemeim. Amikor végre sikerült, Arnoldot láttam magam fölött, ahogy kezében vizes lufikkal vigyorog.

Tudtam, hogy meg fogom bánni az ajándékát.

– Ébresztő, Csipkerózsikák! – dudorászta hamisan. – Már tíz óra van!

Felültem, mire egy pokróc hullott le rólam. Három kérdés fogalmazódott meg bennem:

1. Hogy kerültem a konyhából a medence mellé egy nyugágyra?

2. Hogy kerültem egy nyugágyba Robival?

3. Ki takart be minket?

4. Miért alszik Misi a medence kellős közepén pucéran egy matracon?

Hoppá, ez négy kérdés volt.

Bár Misi lebarnult feneke (az enyém bezzeg Hófehérkét szégyenbe hozná) az égbe meredt, mégis az foglalkoztatott leginkább, hogy Robi tulajdonképpen az ölemben aludt. A feje a combomon pihent, és nagyon úgy tűnt, hogy még egy vizes lufira szükség lenne, ha azt akarnám, hogy felébredjen, és ne engem használjon párnának.

Robi még arra sem ébredt fel, amikor a többiek vizesen és durcásan tántorogtak ki a nyaralóból. Leszámítva Somát, aki őrült szépen mosolygott, és csontszáraz volt, kezében egy tálcával, amin macesz, ásványvíz és kávé várakozott arra, hogy másnapos énünkből fitt fiatalt varázsoljon.

Magas fokú mágiára lesz szükség ahhoz, hogy belőlem legalább ember legyen, a fenébe a fiatallal.

Soma, mint a másnaposság angyala, kivette Arnold kezéből a lufikat.

– Csak egy utolsót! – kérlelte Arnold, mire Soma megrázta a fejét, de azért odaadott Arnoldnak egyet. Mindenki fedezékbe vonult. Tök fölöslegesen, mert a célpont a matracon ringatózó Misi volt.

Ő bezony nagyobbat placcsant, mint én. A durva hasas hangjára Robi felpattant. A pokróc a levegőbe repült, aztán a medencében landolt.

Misi köpködve bukkant fel. Még szerencse, hogy a medence vize elég mély volt ahhoz, hogy a pakkját eltakarja. Őszintén szólva kezdtem unni a látványát.

– Haver, ne már!

– Legalább nem lesz gondod a zuhannyal – vonta meg a vállát Arnold, majd elmarkolt egy csésze kávét.

Szokatlan csendbe burkolóztunk, Misi pedig a vizes pokrócba. Ki maceszt rágott egykedvűen, ki kávét szürcsölgetett. Én próbáltam a csámcsogás hangjára nem hányni. Szerintem Robinak hasonszőrű problémái lehettek. Csak ő rosszabbul kezelte, mint én. Legalábbis egy ideig.

Szinte egyszerre indultunk meg a nyaraló végén található kert felé. Meglepő módon nem Soma jött utánunk, hanem Arnold.

– Tudjátok, mit mondanak a közös hányásról?

Ha nem egy kukoricás tövében térdelve öklendeztem volna szárazra a torkom, akkor esküszöm, behúztam volna neki egyet, hogy ne csak az én képemen legyen zúzódás, amikor úgyis neki szánták azt a tockost. De nem bírtam megszólalni, mert hang helyett a gyomrom akart kimászni a számon.

Robi bosszús tekintetéből ítélve neki se volt kedve Arnoldhoz, de őt ez nem igazán érdekelte.

– Ennél jobban semmi sem erősíti meg a barátságot.

– Mi van, csatlakozni akarsz? – nyögtem ki nagy nehezen.

Arnold felénk nyújtott két palack vizet.

– Én már más módon erősítem a kapcsolataimat.

Kikaptam a kezéből a vizet, és jól meghúztam az üveget. Vagyis csak próbáltam, mert a kupakot nem ártott volna először lecsavarni. Miután sikerült innom, nem igazán tudtam eldönteni, hogy jólesik gyomromnak, vagy másnapos agyam akarja ezt elhitetni velem.

Robira lestem, aki igazságtalan módon máris jobban nézett ki, mint én. Lassan kortyolgatott a vízből Arnold vigyázó tekintetétől kísérve.

– Mikor indulunk hazafelé? – kérdeztem elcsukló hangon.

– Ma semmikor.

Bizonytalanul feltápászkodtam, és hihetetlenül boldog voltam, amiért végre nem éreztem a talajt homoknak.

– Miért nem? Soma marad?

Igyekeztem kizárni hangomból a csalódást és a szemrehányást. Persze hogy Soma maradni akar, hiszen ez a hely maga a paradicsom. Leszámítva a lerókázott részeket.

– Soma mondta, hogy neki kellett volna vigyáznia rád, ami láthatóan nem sikerült, úgyhogy addig nem mentek haza, amíg rendesen nem nézel ki, ami olyan estére esedékes, úgyhogy ma nem megy senki sehová, kivéve Fazekasékat.

– Kiket?

– Kinga és Kriszta – mondta unottan Arnold, amiből arra kell következtetnem, hogy már milliószor kellett megosztania ezt az információt, és pont ugyanennyiszer nem érdekelte.

Ahá, akkor Kriszta és Kinga testvérek? Ez megmagyarázza, hogy miért hasonlítanak annyira. Tudtam, vagyis reméltem, hogy a kiszőkített haj, a szoláriumtéma nem lehet ennyire szétszóródva a világban. Szerencsére itt egy családban maradt.

Arnold a testvéri szeretet és támogatás jeleként nem túl gyengéden megpaskolta Robi hátát, majd magunkra hagyott bennünket.

– Arnold ezt józan vasárnapnak hívja – avatott be Robi, amikor mindketten kicsit kipihentük a megpróbáltatásokat.

– Gondolom, volt alkalma kifejleszteni a módszert.

Robi elmosolyodott, amitől nekem is mosolyognom kellett. Egészen addig, amíg valaki reggelit nem tolt az orrunk elé.

Akkor a mosolygás csak egy szép, ugyanakkor elérhetetlen emléknek tűnt.

14. FEJEZET

Az augusztus ugyanolyan forrón indult, amilyen forrón a július véget ért. A józan vasárnap után valahogy megállt az élet. Vagyis csak az enyém.

Érdekes, hogy eleinte unalmas nyárra vágytam, aztán annyi minden történt, hogy semmi kedvem már az unalmas nyárhoz. Bulit akarok, éjszakai fürdést akarok, filmeket a kikötő padjján, kukoricát a Balaton partján…

Hétfőn, amikor hazatekertünk Füredre (apu nem volt túl lelkes a késés miatt, de nem is volt különösebben kibukva, annyira nem, hogy még a zúzódást se vette észre az államon), Zita azzal fogadott, hogy készen van a ruhám, és fel kéne próbálni. Úgy néztem ki benne, mint egy vattacukor: sápadt lábaim, mint a pálcikák, tartották a habos, rózsaszín ruhát.

Ez után a kimerítő program után futottam össze Robival, aki a kemping körül ólálkodott. Váltig állította, hogy csak arra járt, de többször láttam elmenni a bejárat előtt. Mégis annyira ragaszkodott az igazához, hogy ezt az információt nem osztottam meg vele.

Odaadta a partin készített képeit, ami szintén „véletlenül” lehetett nála, én meg cserébe odaadtam neki a nagyapám képeit, aminek annyira örült, mintha a lottón nyert volna.

Ezután egész héten nem láttam őt, és hiányzott. Hiányzott a sapkája, az esernyői, az állandóan nyakában lógó fényképezőgépe, amitől úgy nézett ki, mint egy örök turista.

Szerdára annyira unatkoztam, hogy olyat tettem, amire eddigi életem során még sosem vetemedtem, és nem vagyok rá túl büszke: a Tagore sétány mini élelmiszerboltjában vettem pletykalapokat, kiültem a kemping strandjára, ahol rajtam kívül egy árva lélek sem volt (ezért pont alkalmas volt arra, hogy bikiniben legyek), és napoztam.

Akármennyire ciki, ez volt a programom, három egész napon át, így amikor szombaton reggel elindultam a Matrózba dolgozni, hálát adtam Zitának, amiért legalább a szombatjaim nem voltak gyötrelmesek.

A Matrózban kevés dolog volt, úgyhogy elég gyakran ellenőriztem a hirdetést. Gyakran, vagyis nagyjából minden tíz percben.

– Ne bűvöld annyit azt a hirdetést – dorgált meg Zita, miközben letörölte a pultot. Ma már századszor, szóval jótól hallom, hogy mit ne csináljak. Zita egyre idegesebb volt az esküvő miatt.

– Már több mint egy hete feltettük, és még csak egy ember jött el megnézni, ráadásul csak 24-en nézték meg a hirdetést.

Zita a vállamra tette kezét. Laza karkötői hidegen pihentek meg rajtam.

– Egy ingatlan eladása nem megy egyik napról a másikra. Főleg nem egy ilyen ingatlané.

Dühösen felsóhajtottam.

– Tudom, csak annyira szeretném, ha ez a dolog működne. Szeretném, ha apu élete rendbe jönne, és nem kellene aggódnom miatta. Mert lehet, hogy anyut egyáltalán nem érdekli, mi lesz vele, de engem baromira zavar, hogy lassan Karcsi bácsi jobban fog állni anyagilag!

– Én is ezt szeretném, főleg, hogy itt az esküvő, meg a gyerek… Bah! – pattant fel hirtelen, és megint a rongyért nyúlt. – Inkább ne beszéljünk erről!

– Igazad van.

De ez még nem akadályozott meg abban, hogy még egyszer megnézzem a hirdetést. Mit mondhatnék? Zita a pultot törölgette, elég bőszen ahhoz, hogy táplálja a mobilom iránti érdeklődésemet.

Nagyjából így telt el az egész szombatom. Kivittem a kávékat, a koktélokat, a sütiket, bámultam a mobilomat, néha kilöttyintettem egy-két csepp vizet, hogy legyen mit letörölnie Zitának, mindeközben állandó jelleggel fohászkodtam azért, hogy végre jöjjön egy érdeklődő.

Érdeklődő helyett azonban csak anyu telefonált. Párizsból.

– Na, milyen volt a lovaskocsikázás?

– Haha – mondtam szárazon, és kimásztam a pult mögül. – El nem fogod hinni, de meglehetősen kellemes. Ott voltak a barátaim, úgyhogy átvészeltem.

– A barátaid? – Vajon miért csodálkozott ezen anyu?

– Olyan lehetetlen, hogy barátaim legyenek?

– Jaj, dehogy, csak nem szoktál barátkozni.

Barátkoztam én, egészen addig, amíg át nem ejtettek. Ám mivel Robiék nem szorulnak rá az ingyen strandolásra, meg a kenukra, bátran állíthattam, hogy a személyiségem miatt vannak barátaim.

Hö. Ez különös büszkeséggel töltött el.

– Hát, most vannak barátaim – zártam le a témát, de anyu nem akart leakadni róla.

– Kik?

Miért kellett ilyen lelkesnek lennie? Otthon is voltak barátaim, csak nem ismertem őket olyan jól, mint Robit vagy Somát. Ami elég kínos, tekintettel arra, hogy a középsulis barátaimat már három éve boldogítottam, Robiékat pedig alig egy hónapja. Ennek ellenére több életre szóló kalandom volt velük, mint amennyi a sulis ismerőseimmel valaha is lesz.

– Egy testvérpár, néhány lány, egy… – fiú, aki állandóan pucér akar lenni, és már több alkalmam is volt arra, hogy megnézzem a micsodáját – egy ő… srác, meg még egy, aki a kempingben dolgozik. Elégedett vagy?

– Nagyon – hümmögte. – De miért vagy ilyen titokzatos? Remélem, nem egy rossz bandába keveredtél.

– Dehogy! – hördültem fel. – Különben is, apu itt van. Vigyáz rám.

– Az már biztos.

Hangjából csöpögött a kétkedés.

A kirakaton keresztül visszanéztem a Matrózba. Zita most az asztalokat törölgette elképesztő sebességgel.

– És hogy van apád szeretett kempingje?

Az volt az érzésem, hogy akárhányszor apáról vagy ne adj isten a kempingről beszél, felveszi a kétkedő maszkját, amit valahol a zsebében tarthat arra az esetre, ha ilyen pillanatokban szüksége lenne rá. Hát, most alaposan leporolja őket.

– Egész jól. – Kíváncsi vagyok, mikor fog kinőni a pinokkió-orrom. – Nem olyan vészes a dolog, mint gondoltam. Te merre jársz?

A témaváltás a pinokkió-orr megelőzésének legjobb módja.

– Éppen a Louvre-ba készülünk a csoporttal. Esküszöm, most a Mona Lisa felé se fogok szagolni. A múzeum többi része majdnem üres, ott fogok pihengetni.

Én is elpihengetnék egy klimatizált múzeumban, ehelyett nagyobb katyvaszba kevertem magam, mint eddigi életemben bármikor.

Mellettem egész vendégsereg sietett be a kávézóba. Ideje volt visszatérni az egyetlen jó döntéshez, vagyis a szombati kisegítéshez.

– Figyi, anyu, még nem említettem, de apu menyasszonyának segítek szombatonként a kávézójában. Úgyhogy most mennem kéne.

A vonal másik végén egy rövid csend következett. Csak a zsivajt hallottam, anyu néhány pillanatra felszívódott. Amikor ismét megszólalt, hangja nyugodt volt. Mint akit nem érdekel, hogy egyetlen lánya a volt férje új barátnőjével bratyizik, aki ráadásul terhes. Szép szituáció.

– Akkor csak ügyesen!

Anyu az örök diplomata. Fáradtan a hajamba túrtam.

– Neked meg jó múzeumozást!

Amikor visszamentem, mintha megváltozott volna a légkör. Valahogy lazább lett. Zita már javában kávékat készített. Fürgén elém tolta a sütis rendeléseket, hogy én is munkához láthassak.

– Mi az a zúzódás az álladon?

Felhorkantam. Úgy döntöttem, megosztom vele a buli minden egyes részletét. Egyrészt mert ez egy tipikus jó hangulatú, piás történet, másrészt meg mindkettőnknek szüksége volt arra, hogy ne gondoljon bizonyos dolgokra. Miután meggyóntam Arnold partiját (legalábbis azt, amire emlékeztem belőle), Zita nosztalgiázva mesélt saját fiatalkori emlékeiről, ami durván a nem olyan régen történt kategóriába esett. Néha elképedtem, néha majd bepipiltem a nevetéstől, de az tuti, hogy Zitánál vagányabb csajjal még nem találkoztam. A 3K apácának tűnt mellette.

A varázslat sajnos csak zárás utánig tartott, amikor bezuhantam a lakókocsiba. Ekkorra már elpárolgott belőlem a saját elázott sztorim hangulata, és megint a nyakamba zuhant a rémes valóság. Ezt egy ideig a lakókocsi tévéjével próbáltam kizárni magamból. Egyébként durván nagy csomagra fizethetett elő apu, mert legalább tíz percig tartott, mire elértem a lista végéig. És milyen meglepő, mégse találtam semmi nézhetőt, bár sokáig maga az élmény, miszerint egy lakókocsiban tévézek, megtette a hatását. Bamba módon elámultam azon, hogy tulajdonképpen észre se venni, hogy nem egy normális nappaliban ül az ember.

Ha az a nappali kerekeken lenne, nagyjából fél méterrel a föld felett. Meg az egész berendezés a 80-as évekből repült volna ide.

Lehet az ember „máshetes”? Az megmagyarázná elvetemült gondolataimat.

Megráztam a fejem, és az ágyamból előhalásztam a laptopomat. A nagy melegben abszolút nem vonzottak az ágyamon összegyűrődött lepedők és pokrócok, amik anakondaként csavarodtak egymásra. Inkább visszazuttyantam a kanapéra, közben majdnem kivertem a fogaimat a gépem képernyőjével.

Mindeközben apu megpróbált csendben belopózni, de mivel az ajtó úgy tízből kilencszer beragadt, nem sikerült.

Intettem neki.

Apu, aki szerintem teljesen megfeledkezett arról, hogy a lánya egész nyáron vele lakik egy tíz négyzetméteres lakókocsiban, majdnem orra vágódott a meglepetéstől. Aztán eszembe jutott, hogy igazából én se nagyon igyekszem észrevehetőbbé tenni magam. Jóformán több időt töltök Zitával, ami már magában árulkodó jele annak, hogy mennyire kevés időt töltök el a saját apám társaságában. Valójában nem kéne megsértődnöm, mert a kedves fater még a leendő felesége társaságában is elég kevés időt tölt el. Lehet, hogy a kempingtől való válást intézi?

– Milyen napod volt?

Nem mintha egy kérdés helyettesítene egész éveket, de kezdetnek nem volt rossz. Úgyis, ha kitudódik az egész eladósdi, akkor többet nem beszélek vele, az fix. Szóval ideje beszédbe elegyedni.

Apu meglepődve, sőt egy kicsit mintha más dimenzióba pottyant volna, úgy ült le mellém a kanapéra. Mint egy lassított felvételen.

– Jött egy új vendég. Segítettem neki felállítani a sátrát.

– Az… ö… izgalmas?

Apu elmosolyodott. Aztán elvette tőlem a távirányítót.

– Nem bánod?

Megráztam a fejem.

– Úgyse találsz semmi érdekeset.

– Én mindig találok érdekeset. Ez az én szuperképességem.

Emlékszem, amikor még együtt tévéztünk miden áldott este. És tényleg mindig talált műsort. Ha szar volt, a kommentjeivel valahogy élvezhetővé tette.

Nosztalgiavasút a pléhdobozban.

Úgy döntöttem, teljes árú menetjegyet veszek, legalább arra az estére.

Másnap reggel a nyakam és a vállam cirkuszi mutatványba illő pózokba rendeződött. Mivel nem vagyok artista, egyáltalán nem tett jót a rögtönzött cirkuszi előadás.

Ráadásul apu a vastag pokrócot pakolta rám, de mindannyian ismerjük a jó szándékkal való kikövezés alapjait. Annyira melegem volt, hogy a testemnek nem volt egyetlen olyan porcikája, ami nem a pokol vulkános bugyrában érezte volna magát.

Vagy fél órán át álltam a hideg zuhany alatt, mire úgy éreztem, hogy testemet végre ismét emberi bőr, és nem izzadság borítja.

Ha tudtam volna, hogy Zita aznapra milyen programmal vár engem, talán nem másztam volna ki a zuhanyból. Karcsi bácsi ragaszkodott hozzá, hogy másnak is kell használnia. Én pedig tudtam, hogy előző éjjel tuti, hogy senki nem aludt téli pokróc alatt, senkinek se kell mennie egy lánybúcsúztatóra egy csomó felnőttel, akik már házasok, vagy éppen abban a korban vannak, hogy a házasság meg a babák megszállottjai.

Mégis mi a francról fogok velük beszélgetni?

Ráadásul meglépni se nagyon tudok, mert egy vitorláson leszünk a Balaton kellős közepén. Szóval, hacsak nem úszok ki a partra, akkor ott maradok velük. Hát senki nem törődik a listámmal? Hogyan tartsam be legalább a kilences pontot? Futó pillantást vetettem az ágyam felett árválkodó listára. Rosszul festett a helyzet.

Őszintén jelentem, hogy a pontjaim haldokolnak.

Mivel érdemeltem ezt ki?

Dühömben azonnal a mobilomért nyúltam, és a hirdetésre kattintottam. Tegnap óta senki nem nézte meg. Üzenetet se küldtek.

Lehet, hogy fölöslegesen aggódom amiatt, hogyan mondjam meg apunak, amikor úgyse fogja senki se megvenni?

Minek strapálom magam? De most komolyan, tizenhét évesen fogok gyomorfekélyt kapni, ha nem eresztek le egy kicsit. Mondjuk, azért annyira se kéne, mint Arnold buliján. Az arany középutat kellene megtalálnom, de az csak akkor sikerül, ha Robival vagyok. Olyankor valahogy lecsillapodik az idegeskedés, a jó hangulatom pedig felvállalható mértékek között mozog.

Szívesen megismételném a kikötős moziestet, vagy a fényképezős délelőttöt, de ha meghívnám valahová, annak nagyon randiszaga lenne. És én nem akarok randizni Robival. Asszem.

Délután háromkor magamra húztam a Zita által kezembe nyomott lánybúcsús egyenfelsőt, ami meglepő módon rózsaszín, és egy „én leszek a következő” felirat díszelgett rajta. Tizenhét évesen elég gáz lenne.

Hülyén áll rajtam. Kicsit szűk volt, úgyhogy szorított a hónaljamnál, és Michelangelo pontosságával kirajzolta a köldökömet.

Hirtelen kopogtattak a lakókocsi ajtaján. Nem számítottam vendégekre, főleg nem ilyen sérülékeny ruhaválságos állapotban. Akárki is az, jobb, ha nem lát meg ebben a ruciban, de hiába akartam gyorsan lehúzni, nem ment. Fájó nyakam és hájaim minden mozdulat ellen tiltakoztak.

Inkább visszarángattam, és reménykedtem, hogy nem olyan valaki elé kell állnom benne, akinek számít a véleménye. Örültem volna, mondjuk, Karcsi bácsinak, aki többnyire túlságosan részeg ahhoz, hogy bármit észrevegyen.

A kopogás megismétlődött. Még egyszer a tükörbe néztem, hátha az elmúlt tíz másodpercben leadtam pár kilót a hasamról és a felkaromból, esetleg a hajam nem úgy áll, mint egy madárfészek.

Nem történt csoda.

Felsóhajtottam, kitártam az ajtót, ahol sajnos nem Karcsi bácsi állt, hanem Soma és Robi. Remek.

– Itt van Lázár? – súgta Soma, miközben idegesen a háta mögé pillantott.

– Nincs. Miért, mi ez a delegáció?

Robi szokás szerint egy kukoricát majszolgatott. Ő már kevésbé tűnt idegroncsnak, mint Soma vagy akár én. Hiába, Robi az arany középút mestere.

Vagy van valami a kukoricában?

Soma előrefurakodott, magával húzta Robit, majd ránk zárta a lakókocsit. Őszintén szólva kezdtem egy kicsit bepánikolni.

– Mi van már?

– Ne ijedj meg – kezdte Soma, mintha nem minden dolog, amitől meg kéne ijedni, így kezdődne –, de ma jön egy érdeklődő.

– Pont ma?! Amikor se én, se Zita nem leszünk itt? Apu meg otthon van! Így nem jöhet ide, ha megtudja, akkor végem van!

A belőlem ömlő szavak sugarát megkerülve Robi elém lépett, leültetett a kanapéra, kukoricamentes kezével átkarolta a vállam.

– Bogi – mondta halkan –, nyugodj meg! Te magad mondtad, hogy mi ketten olyanok vagyunk, mint valami szuperhősök. Hát, akkor mély levegő, és kapd fel a köpenyt meg a maszkot, de csak képletesen, mert ma lánybúcsúra mész.

– De…

– Semmi de. Különben is, Somával mindent elintéztünk.

Kérdőn néztem egyik fiúról a másikra.

– Mit műveltetek? Miért tudtok hamarabb erről a helyzetről, mint én? Zita miért nem nekem mondta el?

– Mert véletlenül mindketten a Matrózban ebédeltünk, és mert Zita azt akarta, hogy jól érezd magad ma délután.

– Ebben a hacukában biztos nem fogom – mutattam makacsul a pólómra. – És most, hogy tudom, hogy miközben a tó közepén vesztegetem az időt baromságokra, addig jön egy vevő…

– Ne haragudjatok – szólalt meg egy szörnyen ismerős hang, mire mindannyian az ajtó felé lestünk. – Csak Bogiért jöttem. Gondolom, elmondtátok neki a dolgot.

Zita szomorkásan nézett körül, nekem meg csak az járt a fejemben, hogy éppen az imént mondtam azt a lánybúcsúztatójára, hogy baromság.

Arckifejezéséből, no meg abból az apró tényből ítélve, hogy nem nézett rám, biztos lehetek benne, hogy igen. Hiába viselt egy tiarát, meg egy „két hét múlva háztartási eszköz” pólót, valahogy egyik se tudta vidámmá tenni megjelenését. Ez miattam volt.

Megköszörültem a torkom. Mondhatom, gyönyörű esténk lesz.

– Akkor… ö… mi is a terv?

Zita előttem kidudorodó hasa úgy nézett rám, mintha én lennék a legnagyobb idióta a földön.

– Négykor jön Kovács úr, aki egy nyári gyerektábort akarna nyitni. Azt mondja, körbenéz, és ha tetszik neki, akkor másodszor már szerződéssel készül.

Kitátottam a szám, Robi újból a kukoricáját kezdte majszolni, Soma pedig egy kisebb örömtáncot lejtett. Zita arckifejezése semmit se változott. Inkább folytatta a terv többi részével.

– Mivel én meg Bogi a baromságra megyünk – banyek, akkor tényleg azon sértődött meg –, Soma fogja bemutatni a kempinget.

– Úgy ám – mondta büszkén Soma.

– Ez mind rendben van, de mi lesz addig apával?

Robi lenyelte az utolsó falat kukoricáját.

– Az a szuperhőscsapat másik tagjának a feladata.

– Te fogod lefoglalni az apámat?

Nehezen tudtam elképzelni, hogy mit fog csinálni addig Robi és az apám. Hiszen eddig csak egyszer találkoztak!

Robi egy aprócska szikráját se produkálta aggodalomnak. Inkább levette a karját a vállamról, és felállt. Pár másodpercbe telt, amíg felfogtam, hogy átadja a helyét Zitának. Ez nekem is az eszembe juthatott volna, talán így szerezhettem volna néhány jó pontot nála, mielőtt szembesülünk egymással négyszemközt a „baromságon”.

Lehet, hogy a barátnőivel együtt pallóra állítanak? Én leszek az első, akit kalózmódszerrel nyírnak ki a Balatonon. Ez is teljesítmény.

Zita végtelenül lassan leült mellém.

– De most komolyan, mégis hogyan fogod lefoglalni addig az apámat? – fordultam végül Robi felé, akinek kukoricamámoros álarca kicsit megkopott.

– Horgászleckéket fogok venni tőle.

– Hogy mit?

– Jól hallottad – mondta gyászosan.

A képzeletembe utat törő képtől nevetnem kellett.

– Azt ajánlom, ne vidd magaddal a fényképezőgéped, mert apu horgásztechnikái eléggé veszélyesek.

– Akkor a vízálló gépet viszem.

– Hogy vettétek rá apámat arra, hogy egy tök idegen valakit kivigyen csónakkal?

Zita arcára veszélyes elégedettség ült ki, pont olyan volt, mint amikor anyu megtudta, hogy apám kempingje nem megy túl fényesen. Kárörvendő.

– Annyira azért nem idegen. Lázár azt hiszi, hogy Robi a barátod, akit meg kell félemlítenie. Úgyhogy most pont kapóra jön.

Értetlenül ráncoltam a szemöldököm.

– De hát a barátom.

– A barátod – hangsúlyozta Soma a gyengébbek kedvéért, vagyis csak az enyémért.

És ekkor beugrott. Jesszusom!

Égett az arcom, Robi pedig a fényképezőgépét piszkálta, mintha meg se hallotta volna az egészet. Pedig az ő arca másról árulkodott.

– Akkor a terv készen áll – találtam meg végül a hangom.

Mindenki bugyután bólintott.

A terv megszületett. Szerencsére nélkülem, mert valószínűleg már nem bírnám ki, ha még egyszer apámmal kellene lennem huzamosabb ideig, miközben nem mondhatnám el neki a nagy hírt.

Mert lássuk be, apu élete olyan, mint a lábgombareklámokban. Az anyagi probléma a gomba, viszont a kemping a gyökere. Tehát a gombát a gyökerénél szüntetem meg. Mellettem a Canesten elbújhat.

Amikor a fiúk távoztak a kissé zsúfolt lakókocsiból, valahogy érzelmileg lett zsúfolt a tér. Át kellett esnem ezen a bocsánatkérésen, hogy könnyebb lélekkel mehessünk a lánybúcsúztatóra.

Egy darabig ültünk egymás mellett a lakókocsiban. Aztán végre növesztettem gerincet. És elmondtam az igazat. Ha már a szüleimet becsapom, legalább a leendő mostohaanyámat ne kelljen.

– Figyi, Zita, nem akartalak megbántani, de ma minden olyan kusza. Rosszul aludtam, aztán jött a lánybúcsúztatós meghívó, és féltem attól, hogy mégis miről fogok veletek beszélni. Hiszen ti már ismeritek egymást, ki tudja, mióta. Aztán a fiúk jöttek ezzel az érthetetlen stílussal, aztán meg apám Robit vallatja…

Zita halványan elmosolyodott.

– Tetszik neked, igaz?

– Nem, egyáltalán nem! – csattantam fel. – Utálom a nehéz napokat, és valahogy ezen a nyáron minden nap annak bizonyul.

Zita türelmetlenül legyintett.

– Nem erről a napról beszélek, hanem Robiról.

Örültem volna annak, ha az arcom nemcsak lesült volna, hanem, mondjuk, leég, és akkor nem kellett volna a pirulás miatt még jobban pirulnom.

– Dehogy tetszik! Jó barát, ennyi. Ősszel megy vissza Pestre.

– Nagyon tagadsz!

– Tudod mit, inkább térjünk vissza a kínos bocsánatkérős részhez. Az nem volt ennyire vészes.

– Rendben.

– Rendben.

Megint csend lett, de éreztem a Zitából áradó önelégültséget, ami biztos, hogy csak és kizárólag Robihoz volt köthető.

Én az önelégültség hangulatával ellentétben álló érzésekkel viaskodtam. Robi aranyos, kedveltem, de Somát, sőt valamennyire Arnoldot is kedveltem! Csak nincs időm ezen gondolkodni.

– Haragszol a baromság miatt?

– Csak akkor, ha tényleg komolyan gondoltad.

Megvontam a vállam. Felesleges lett volna titkolni, hogy mit gondolok valójában.

– Igazából a pillanat heve beszélt belőlem, de Robi… – nem mondtam ki hangosan, hogy megnyugtatott, mert az csak olaj lett volna a tűzre. – Mindegy, a lényeg az, hogy téged nagyon bírlak, mert sokat segítesz nekem. Lehetetlen téged nem bírni, de tartok attól, mit hoz még a mai nap.

Zita szemében könnyek gyűltek.

– Jaj, ne! Ne sírj!

Mondanom se kell, hogy sírni kezdett. Zokogva ölelt magához, és valami olyasmiket hüppögött, hogy boldog, hogy kedvelem, meg hogy minden rendben lesz.

Az a baj, hogy a minden rendben lesz kijelentésekkel mindig kétségeim voltak.

Amikor Zita meg én lassan kisétáltunk a kikötőhöz (tényleg szörnyen lassan, mert Zita így, a nyolcadik hónap küszöbén nem sétált valami fürgén), megpróbáltam kiszúrni a lánybúcsú többi tagját.

Nem volt túl nehéz, mert sokan voltak, zajosak voltak, és mindannyian ugyanabban az egyenfelsőben feszítettek, kisebb-nagyobb sikerrel.

A lányok, bár életkoruk nagyjából a huszonöt és hatvanöt között mozgott, lelkesen fogadtak be köreikbe.

Olyan öleléseket kaptam, mintha már ezer éve ismerném őket. Én meg úgy voltam vele, hogy akkor sodródjunk az árral.

Már a bemutatkozás végén nem tudtam volna megmondani, hogy hívják őket. Ezen az egyenujjatlan se sokat segített. Biztos voltam benne, hogy volt közöttük Kati, Juli, de hogy hogy hívták a maradék tízet? Foggalmam se volt.

Azért egy névcédulát akaszthattak volna ránk.

Magával ragadott a locsogás, meg a tény, hogy egy ugyanolyan vitorlással vágunk neki a lánybúcsúnak, mint ami miatt a hajókázás rákerült a listámra.

– Most először ülsz vitorláson? – kérdezte valaki csupa jóindulattal, úgyhogy igyekeztem hasonló hangszínt megütni, pedig amikor utoljára hajóra ültem, szörnyű vége lett. Jó, nem egy hajótörés szintű katasztrófa, de az én életemben elég jelentős és nem éppen kikalapácsolható horpadást ejtett.

Szépen sorban felkapaszkodtunk a vitorlásra, én meg adtam a szokásos formámat, vagyis az igazság egy kis részét.

– Igen.

Mert bár nem először ülök fel egy vitorlásra, megpróbálok úgy tenni, mintha ennek az ellenkezője lenne igaz. Lefogadom, hogy még Zita se ismeri az anya és apa utolsó közös nyarának titulált horrorfilmet, én bezzeg 3D-ben, ráadásul az első sorból élvezhettem, pedig jegyet se váltottam rá.

Azt a nyarat végigveszekedték, és természetesen a kemping volt a téma. Azóta gyűlölöm a helyet, meg a hajózást, ugyanis az utolsó nagy veszekedés egy vitorláson kapott helyet, amilyenen kifaroltunk a kikötőből.

Most örömteli sikoltások, akkor durcás morgások és viták, aminek az lett a vége, hogy anyu még azon az úton lezárta a házasságot. „El akarok válni.” Olyan simán jelentette ki, mintha egy jeges kávét kérne ebéd után.

Visszatérve a lényegre: a kilences pont apu hibája, bár jobban belegondolva egy egészen picit anyué is.

– Mi a baj? – lépett mellém matrózosan Zita, kezében két koktéllal. Az egyiket a kezembe nyomta.

– Ugye nincs benne alkohol? Mert most egy darabig még csak gondolni se akarok rá.

Felnevetett.

– A szülinapi történetből ítélve nem csodálom. Ne aggódj, ez csak alkoholmentes. Tudod, én se nagyon ihatok a baba miatt.

Megkevergettem az italt, de se a piros, se a sárga réteg nem akart összeállni egy adag narancssárgává.

– Nyugodtan menj vissza a többiekhez. Elvagyok.

– Nem úgy nézel ki, különben se jó móka Lilla házassági buktáiról szóló történeteket hallgatni két héttel az esküvőm előtt.

A zajos társaság felé pillantottam.

– Melyikük Lilla?

– Aki megállás nélkül beszél – mondta mosolyogva.

– Amúgy ki ez a sok nő?

– Gimis barátnők, ismerősök Füredről.

– Jó sokan vannak.

Zita megkocogtatta a fejem, ami egy kicsit fájt, tekintettel arra a rengeteg gyűrűre, amit felhúzott.

– Meddig akarod még kerülni a témát? Bökd már ki, mi van?

– Nem akarok én is válásról beszélni.

Zita elkomorodott.

– Még mindig bánt a dolog?

– Asszem, ezt nem igazán lehet elfelejteni, de igazából soha nem maga a válás zavart, hanem az oka. Nem bírom felfogni, hogyan állhatott közéjük egy ingatlan.

– Ha így mondod, tényleg eléggé gyerekesnek tűnik.

– Mert az! És most végre eljött a lehetősége annak, hogy minden rendbe jöjjön. – Felsóhajtottam, és a kezemmel a szemem elé kaptam. – Bocsánat, csak nem tudok nem arra gondolni, hogy mi történik a kempingben.

Zita megpaskolta a kezem.

– Soma ügyes, megoldja.

– Abban nem kételkedem, csak félek a következő lépéstől. Az is zavarna, ha Kovács úr visszajönne szerződéssel, mert akkor lassacskán el kéne kezdeni apunak az infóadagolást. De az is zavarna, ha nem jönne vissza, mert akkor megint csak idegeskednék, hogy nem sikerült a terv.

– Tudod, mi kell neked? – Kérdőn néztem rá, mire kivette a kezemből a szinte érintetlen koktélt. – Egy kis tánc.

Felállt, magával húzott, és az egyik padon felállított laptophoz húzott.

– Válassz egy számot! – utasított, én meg elszántam böngésztem át a zenelistát. Aztán megtaláltam a tökéletes számot.

Legalább háromszor nyomtuk egymás után az Ain´t no mountain high enough-ot. Mindenki fejből fújta a szöveget, mindenki táncolt. Esküszöm, még a hajó kapitánya is nyomta a refrént.

Már nem zavart semmi sem. Nem ismertem ezeket a nőket, csak Zitát, de mégse zavart, mert mindannyiunkban volt valami közös, amihez nem kellett ismerni egymást.

A varázs egészen este tízig tartott. Akkor kikötöttünk, elbúcsúztam a lányoktól, mert amilyen táncot levágtak előttem, már nem tudok nőként gondolni rájuk. Zita arra kért, hogy amint a kempingbe érek, írjak neki, hogy mi volt a vevővel, aztán autóba szállt, és hazament, én meg rohantam a kempingbe. Lehet, hogy rekordot futottam.

Soma számíthatott rám, mert a kapunál várt. Arcán fülig érő mosoly virított, és akkor már tudtam, ideje őszintén beszélni apuval.

15. FEJEZET

Sajnos Somáék nem gondoltak bele abba, hogy a tegnapi horgászleckés akcióval egy szörnyet teremtettek. Apu másnap engem pakolt bele egy csónakba, hogy aztán az egész délelőttöt a Balaton vizén ringatózva töltsük, ami magában nem lett volna olyan szörnyű élmény, hiszen Balaton! De úgy, hogy a nap kíméletlenül tűzött, és a délelőtt embertelen hosszúságúra nyújtózott, nem is értem, hogy nem került fel a tiltólistámra a horgászás apuval pont. Jövőre biztosan lesz egy olyan, ha addigra nem leszek nemkívánatos személy errefelé.

A legnagyobb akció az volt, amikor apu horgászbotja megingott a csónakunk peremén.

– Kapás van?

Apu hümmögött, majd megvakarta a fejét. Nem úgy nézett ki, mintha nagy szakértője lenne a halászatnak, de azért láttam rajta, hogy igyekszik a kedvemben járni, és mindent megtesz azért, hogy egy hal a horgára akadjon.

Nagyapa ügyes horgász volt. Annak idején gyakran frissen a tóból vacsikkal lepte meg a kemping vendégeit. Apu mindig vele ment horgászni. Ez amolyan apja–fia program volt.

Nekem meg apának csak a tévézés jutott, ami elég silány program a halászás mellett, de valahogy ez illett hozzánk.

Egyikünk se nagy kempinges-túlélős alkat. És hiába apu temérdek horgászós leckéje nagyapával, sosem tanulta meg igazán a dolgot.

– Fogtatok tegnap halat Robival?

– Á – legyintett –, három óra nem elég arra, hogy halat fogjon az ember.

Csudijó. Akkor mi meddig fogunk itt ülni?

– Amúgy kedves fiatalember.

Jesszus, ezt úgy mondta, mintha valami reformkori drámában lennénk, már csak ernyő hiányzott a fejem felől.

– Igen, az – mondtam végül, mert most egy ilyen dologra hogy lehet válaszolni?

– Bár inkább fényképezett, mintsem a horgászattal foglalkozott. Már azt gyanítottam, hogy csak kihasznált, hogy lefényképezhesse ezt a csodás kilátást.

Mivel jelenleg egy susnyás közepén voltunk, nem tudtam elképzelni, hogy mi lehetett annyira csodás ezen.

– Robi, kihasználni ezt a csónakot? Ne vedd sértésnek, apa – bökdöstem meg a kissé rozsdás, ki tudja, honnan szerzett ladikot –, de Robiéknak még arra is futná egynapi zsebpénzből, hogy helikoptert béreljenek a csodás látványhoz.

– Pff – kommentálta apám. – A pénz nem minden.

– De azért megkönnyíti a dolgokat, nem igaz? Ha, mondjuk, eladnád a kempinget, teszem azt 80 millió forintért, akkor akár egy sokkal szebb csónakot, sőt vitorlást vehetnél.

Apu türelmetlenül felhördült.

– Már megint ez a téma?! Esküszöm, rosszabb vagy, mint Zita.

Szóval már ő is puhatolózott. Tegnap este, amikor elküldtem neki, hogy Kovács visszajön a szerződéssel, azonnal azt tervezgette, hogyan adja be apunak a dolgot anélkül, hogy megütné a guta. Ahhoz képest, hogy még csak tegnap jött a nagy hír, elég gyorsan akcióba lépett.

– Csak elméletben beszélek – mentegetőztem.

– Hát persze hogy elméletben! Senki se venné meg annyi pénzért.

– De ha mégis?

Apu nem volt lelkes hallgatóság. Főleg nem akkor, ha a kempingről volt szó.

– Nem akarom eladni.

Hiába akartam, hogy tökéletes legyen a nyár, ha apu nem akar együttműködni velem.

Ha megtudja, mennyi pénzt hajlandó adni Kovács úr, akkor talán belátja, hogy ez a helyes megoldás. Akkor talán egy rendes házba jövök jövőre.

A tudat annyira megrészegített, hogy a röpke ötórásra húzódó halászást is kezdtem élvezni. Leszámítva azt, hogy pisilnem kellett, éhes voltam, fáradt voltam, és még egy csomó más biológiai funkciómat kellett volna ellátnom.

Na jó, összességében szörnyű volt, főleg azért, mert nem sikerült elmondanom apunak azt, hogy ha minden igaz, akkor akár 80 millió forint ütheti a markát.

Olyan kettő körül érhettünk végre szárazföldre. Erős késztetést éreztem arra, hogy megcsókoljam a kikötő talaját. Szerencsére az éhség, ami már szinte csákánnyal kaparta a gyomorfalam, erősebb volt a szárazföld iránti lelkesedésemnél.

Mivel apu nem fogott halat (nem éppen meglepő fordulat), a sétányon ettünk egyet. Tulajdonképpen egész jól szórakoztunk, mígnem apu hívást kapott, miszerint a második fürdőházban eldugult nem az egyik, hanem mind az öt vécé. Ezek után apu elrohant, nekem meg elment az étvágyam a desszerttől (ez már meglepő fordulat), ami igencsak ritkán fordul elő, úgyhogy a kemping felé sétáltam. Útközben arra gondoltam, hogy felhívom Robit, és megosztom vele saját halászós rémtörténetem, de nem kellett hívnom, mert a sétány víz melletti részének végénél megláttam az egész bagázst teljes strandfelszerelésben.

Természetesen Arnold vett észre először.

– Bogárka! De szépen lesültél! – kiáltotta lelkesen, mire mindenki az említett Bogárkát kezdte keresni, hogy tényleg olyan szépen sült-e le, ahogy azt az elébb óbégatták.

– Mit csináltok itt? – intéztem Robi felé a kérdést, aki mosolyogva lépett elém.

Szeretem, ha mosolyog. Olyan kis szendének tűnik.

– Misire várunk.

– Te mit csinálsz itt? – kérdezte szemforgatva Kitti, de valahogy minden gonosz ereje elveszett, amióta a 2K hazament. Úgyhogy a szemforgatást amolyan kedves piszkálódásnak vettem.

– Horgászni voltam.

Robi elhúzta a száját, amiből minden információt megtudtam a tegnapi kikényszerített programjáról.

– Annyira rossz volt?

Zöld sapkáját markolászva, kicsit zavarban mentette a menthetőt.

– Nem volt vészes. Szép volt a táj – mondta bizonytalanul, mire megsajnáltam.

– Nem kell szépíteni a dolgokon. Nekem se nagyon jött be a dolog.

– Mit csinálsz délután? – kérdezte teljesen lezser hangnemben, már-már túlságosan lezseren. Gyanús volt, de próbáltam nem azt hallani, hogy elrandizol velem ma randikor egy randira?

– Ö… semmi dolgom.

És milyen furcsa, nem kell a hirdetést bagóznom, nem kell apa figyelmét elvonnom, nem kell dolgoznom.

– Akkor esetleg eljöhetnél velünk a strandra.

Robi a sapkáját markolászta, én meg örültem, hogy Arnold meg Kitti inkább Misi érkezését várták, mert ennél pironkodósabban nem is viselkedhettünk volna.

– Rendben.

Rendben?! Ennyit voltam képes kinyögni? Miféle verbálisan korlátolt idióta vagyok? Miért nem tudok lezser lenni, mint Arnold és Soma, vagy legalább olyan bénán tettetni a lezserséget, mint Robi? Mert lássuk be, az én szintemnél még ő is jobban nyomja. Sapkában, esernyőkkel, meg minden.

Miközben mi a pironkodós óvodások szintjét produkáltuk, Misi a strandot lezáró kerítés mögül bukkant fel. Meg akartam kérdezni tőle, hogy vajon elment-e az esze, de a többiek semmilyen reakciójából ítélve Misi strandokon kívüli úszkálása teljesen normális.

Arnold bemászott a kövek közé, és kisegítette Misit a vízből. Kitti egy törölközőt dobott a képébe. Micsoda lelkes csapatmunka. Segítsd ki barátodat a lezárt strandos úszása után, aztán jól vágd pofán egy törülközővel.

Misi odabiccentett felém, és komoly pofával helyzetjelentést tett, ami értelmessé tette az amúgy teljes mértékben értelmetlen helyzetet.

– A strand dugig van. Alig akad hely a parton, és a víz kész tömegnyomor.

– Na, akkor be nem teszem a lábam – jelentette ki Arnold.

Nem tudom, mi szállt meg, amikor felvetettem az ötletet. Talán sajnáltam Arnoldot, Misit és Kittit, amiért egy délutánt a strand nélkül kell eltölteniük? Talán mindenképpen Robival akartam tölteni a délutánt, miközben Somával is beszélni akartam arról, hogy mégis milyen ember ez a Kovács úr.

– Gyertek el a kemping strandjára. Az tiszta üres.

Négy szempár szegeződött rám, aminek az összege 8-cal több, mint amennyinél még jól éreztem magam.

Már azt hittem, hogy elutasítják a dolgot, tekintettel arra, hogy Robi és Arnold ismerik a helyet. A helyükben, mondjuk, én is alaposan megfontolnám, mielőtt belépnék a kemping kapuján.

– Úgyis ott van Soma. Ma még nem láttuk – mondta Arnold barátai felé. Misi beleegyezett, míg Kittike inkább a szemét forgatta. Vajon nem fognak kilazulni a szemmozgató izmai? Ha öreg lesz, lefogadom, hogy minden lépésénél lötyögni fognak a szemei a szemüregében.

– Akkor irány a Vadkacsa Kemping! – mondta Robi ünnepélyesen, azzal átkarolta a vállam, és most az egyszer nem én követtem a többieket, hanem ők követtek engem.

– Te, ne kérjünk tőlük belépőt? – kérdezte apu, amikor beléptem a lakókocsiba, hogy bikinibe bújjak. Tegyük hozzá, önszántamból.

– Apu, ne már!

– Csak vicceltem! – nevetett magában, aztán kitolatott a lakókocsiból.

Megpróbáltam nem arra gondolni, hogy eközben a barátaim átvonulnak a haldokló kempingen. Legalább a strandunk jó. Mindjárt nem lesz, ha kiteszem a lábam bikiniben.

Kezdtem azt hinni, hogy ez a meghívósdi egyáltalán nem volt jó ötlet. Sőt, amikor a bikinibe bújtatott habtestem tükörképét bámultam a tükörben, egyre bizonyosabbá vált, hogy nemcsak hülye vagy idióta helyzetbe hoztam magam, hanem egyenesen hülyeidióta helyzetbe.

Amikor megfordultam, egy picit azért leesett az állam, mert barátaim, a barnaság karcsúsít! Sőt még az állmonoklimat is elhalványítja.

Mielőtt túlgondoltam volna a kinézetem, és magamra borítottam volna egy gagyi fürdőköpenyt, belebújtam a strandpapucsomba.

Ha törik, ha szakad, megeszem, amit kifőztem, ráadásul jóízűen. Még ha vissza is kell nyelnem párszor.

Mondhatom, baromi jól indult a képletes étkezés, mert amikor kiléptem a lakókocsiból, majdnem felnyársaltam Somát a kilinccsel.

– Jesszus! Ne haragudj, nem láttalak!

Soma az oldalát dörzsölgette.

– Nem vártam, hogy láss, mert éppen kopogni akartam.

– Ne haragudj!

Soma valahová a háta mögé intett.

– Látom, meghívtad az egész bandát.

– Ne haragudj, tőled meg se kérdeztem!

Soma szerencsére nem tűnt dühösnek. Inkább amolyan szeleburdi kifejezéssel nézett rám. És valamiért úgy éreztem, hogy hiába néz rám, egyáltalán nem lát engem. Más helyeken jár. Mondjuk, gondolatban én is gyakran járok másfelé. Lehetőleg nem a kempingben.

Persze nem vagyok nagy asztrális kivetítésben, úgyhogy bármennyire koncentrálok, testestől-lelkestől a lakókocsiban ébredek.

– Bogi, az elmúlt pár másodpercben háromszor mondtad azt, hogy ne haragudjak.

– Ne ha… – sikerült elharapnom, mielőtt kicsúszhatott volna, de ha tudná, milyen hatással van rám! – Miért jöttél?

Próbáltam lazán az ajtónak dőlni, ám majdnem visszazuhantam a lakókocsiba, úgyhogy felhagytam a lezserség színlelésével. Viszont Somát nagyon jól elszórakoztathattam, legalábbis a mosolyából ítélve.

– Apukád küldött a csónakház – tette fel ujjait idézőjelként Soma – kulcsaiért.

– A miért? – kérdeztem felvont szemöldökkel, mert hogy részegeken keresztül, patkányokon át, szeméttel telehordott medencékig mindent láttam a kempingben, de „csónakházzal” még nem találkoztam.

– Egy másik sufni, ahol csónakok, kajakok meg ilyenek vannak.

– Biztos jó ötlet, hogy te menj be oda? Tudod, az előző sufni se nagyon kedvelt téged.

– Haha – mondta Soma szárazon, majd a lakókocsi felé intett. – Nem baj, ha bemegyek, és megkeresem?

– Dehogy baj! – álltam félre az útból, és csak remélni mertem, hogy nem tűntem túlságosan lelkesnek. Mondjuk, segített volna, ha nem botlom el a saját lábamban. – Gyere nyugodtan, és nézz körül.

Igazából azt se bántam volna, ha a bugyis fiókomban turkált volna. Amennyiben előtte kiveszem belőle a kicsit gázos darabokat, amik inkább hasonlítanak ükanyám bugyogóira a 20. század elejéről.

Soma után mentem. A rezsó melletti kulcstartót bogarászta, amin vagy harminc kilónyi kulcs és kulcstartó lógott. Segítettem volna neki, ha nem dolgozott volna bennem annyi érzelem egyszerre, és bárcsak dolgoztak volna bennem az érzelmek, de ők inkább házibulit tartottak a mellkasom környékén.

– Milyen volt Kovács úr? Szerinted nem csak átejt minket?

Soma abbahagyta a kulcsok válogatását, és felém fordult.

– Neki semmi haszna nem lenne abból, ha lelépne. Azt mondta, hogy Kertész úr egyáltalán nem kér sokat a kempingért, viszont korrekt árnak tartja, tekintettel arra, mennyi mindent el kell takarítania.

– Eltakarítania?

– Nyári tábort akar gyerekeknek, mert azokra most nagy szükség van, de a bungalókat nem éri meg felújítani.

Megértettem, mit mondott, sőt, azt is megértem, hogy muszáj lebontani az épületeket, de valahogy nem bírtam másra gondolni, mint arra, hogy minden, amit a nagyapám és később az apám felépített, a földdel kerül egy vonalba.

Felsóhajtottam, és leroskadtam a kanapéra.

– Tudom, hogy csak jót akarsz – guggolt le elém Soma –, de őszintén mondom, nagyon rosszul fogtál hozzá. Beszélj az apáddal, meg fogja érteni, ha te mondod el neki.

– Meg fogom mondani neki! – csattantam fel kissé türelmetlenül, mire éppen akkor lépett be apu.

– Mit mondasz el kinek? – kérdezte kíváncsian, miután bevágta maga mögött az ajtót. Soma felpattant előlem.

– Semmit senkinek – adtam a rendkívül információdús választ, ami elég volt apunak ahhoz, hogy inkább Somához forduljon.

– Megtaláltad a kulcsot?

– Abban a kupacban lehetetlenség.

– Dehogy, csak rossz helyen keresgélsz.

Azzal apám, a káosz királya elsőre megtalálta az említett kulcsot, és diadalittas vigyorral megpörgette a levegőben.

– Mit ücsörögsz még a lakókocsiban? A többiek már várnak rád, mi Somával elintézzük a csónakokat. Igaz?

– Persze – vágta rá Soma, mire a főnök kiterelt minket a lakókocsiból, aztán amikor elindultam a part felé, még felmutatta két hüvelykujját.

– Jó szórakozást!

Szerencsére rajtam és Karcsi bácsin kívül senki se látta a mozdulatot, de mivel Karcsi bácsi annyira részeg volt, hogy boldogan visszamutatott apámnak, valójában csak én voltam tanúja.

Elszántan, mindenféle nemkívánatos gondolattal az agyamban indultam el a többiek felé.

Míg a nemkívánatos gondolatok megmaradtak, addig az elszántságom gyorsan elszállt. Elég volt hozzá Kitti egyetlen megnyilvánulása:

– Ha valamilyen fertőzést kapok a gáz kempingedben, akkor esküszöm, kinyírlak.

Nem jó, hanem kiváló szórakozásnak nézek elébe.

Mint később kiderült, apám véresen komolyan gondolta a jó szórakozást. Előszedette a legjobb napernyőket (értsd, csak egy helyen lyukasakat), egy kenut, egy kajakot, és rendelt pizzát, így nagyjából az egész napot ott töltöttük, délután még Soma is kimenőt kapott.

Misi meglepő módon moderálta magát, és csak olyan hat körül vette le fürdőnadrágját, Kitti első gonosz kommentje után nem szólalt meg, vagyis hozzám nem szólt, Arnold Somát és néha Robit kínozta, egészen addig, amíg rá nem lelt a kemping egyetlen mólójára, amit egy hatalmasra nőtt fűzfa takart el.

– Én a helyedben nem lépnék oda – szólt a válla fölött Arnold, amikor mindenkit odacsődített. Kitti nem volt túl lelkes.

– Miért, leszakadhat?

– Nem, csak pisiléskor találtam meg.

– Jesszus, de undorító vagy!

– Ugye tudod, hogy van illemhely a strandon? – húzott szét néhány ágat Soma, hogy jobban odaférjünk a móló bejáratához.

– Persze, de én nem vagyok az az illemhelyre járó típus.

– Inkább levizeled a fákat?

– Ha tehetem, akkor igen.

– Haver – röhögött föl Misi –, nem vagy normális.

– Az már biztos – mondta egyszerre Kitti és Soma, amitől egyértelműen kínosan érezték magukat.

Amikor átverekedtük magunkat a fűzfa göcsörtös ágain, egy nagyjából nyolc méter hosszú mólóra jutottunk, aminek a padlózata majdnem a vízzel egy szintben állt.

Ez egy cseppet sem volt bizalomgerjesztő.

– Ki megy elsőnek? – fordult felénk csillogó szemekkel Arnold, és tudnom kellett volna, hogy még egy pontot le fogok törölni a listámról, mert hogy úszni fogok a Balatonban még ma, az olyan biztos, mint hogy apám ki fog akadni, ha kiderül az egész kemping-eladósdi.

– Hová? – kérdeztem naivan, hátha megúszom a dolgot.

– Bogárka, muszáj seggest ugranunk!

– Miért is?

– Mert ez a nyár legnagyobb kliséje!

Arnold makacs arckifejezéssel dobbantott, aztán ugrott. És még soha nem láttam Somát olyan mérgesnek. Amikor Arnold felbukkant, megkapta a magáét.

– Elment az eszed! Mi van, ha valami sziklára ugrasz?

– Nyugi! Most ellenőriztem le, és nincs szikla.

Arnold logikájával nem tudtam szembeszállni.

A következő pillanatban két dolog is történt. Az egyik meglepett, a másik meg egyáltalán nem.

Misi nekifutásból sodorta bele Somát a vízbe. Ez nem volt meglepő, de amikor Robi vett lendületet, na, az őszintén meglepett. Főleg amikor átkarolta a derekamat, és magával rántott a vízbe.

A víz nem volt hideg, viszont a hőmérséklete pont olyan volt, ami eszembe juttatta, miért nem akartam belemenni.

Olyan nyolcéves koromban apu eldöntötte, hogy ideje megtanulnom úszni. Az eldöntés pillanatában lelkes voltam. Aztán apu ráültetett egy felfújhatós gumimatracra, hogy lefordítson róla. Azt hittem, mindez mély vízben történik, így pánikba esve kapálóztam. Közben annyi iszapot nyeltem, hogy kiderült, a víz nagyjából nyakig ér. Két hétig éreztem az iszap ízét a számban.

Végül szerencsére anyu volt az, aki megtanított úszni.

A lényeg az, hogy most már tudok úszni, még olyan vízben is, ahol nem érzem a talajt. És annyira elfelejtettem ezt az erőt adó érzést, hogy képes voltam egy iszapnyelős mutatvány miatt egy csomó nyáron át lemondani róla. Éppen fellöktem volna magam a felszínre, amikor két kar megragadott a hónaljam alatt, és erőszakkal ráncigálni kezdett felfelé.

Én hülye, kinyitottam a számat, hogy mondjam meg az illetőnek, hogy menjen a fenébe, és engedje el az úszógumimat, ami magában akkora volt, hogy esélyem se lett volna megfulladni. Csak egyvalamiről feledkeztem meg: arról az alapvető tényről, amit az évekkel ezelőtti, kétkilónyi iszap nem vésett elég jól az eszembe, mégpedig: nem sikítozunk a víz alatt.

Amikor felértem a felszínre, felköhögtem a vizet. Dühödten a „megmentőm” felé fordultam, aki nem volt más, mint Robi.

– Elfelejtettem megkérdezni, hogy tudsz-e úszni!

Robi olyan fancsali kiskutyaképet vágott, amitől egy nem túl szép nevetés buggyant fel belőlem, némi iszapszagú víz társaságában.

– Jókor jut eszedbe – krákogtam, de igyekeztem közben mosolyogni, hogy Robi arcáról eltűnjön az a fránya rémület.

– Tudsz úszni?

– Most is azt csinálom, nem?

És ekkor úgy nézett rám, mint egy vízbe zuhant angyalra, vagy valami hasonlóra.

A végén mindketten nevettünk, de úgy, hogy nem bírtuk elmondani a többieknek, mi a bajunk.

Gyorsan megunták a röhögést, így engem és Robit beültettek a kettes kajakba, és szertartásosan a vízre bocsátottak, míg Arnold meg Misi bemutatták, hogy igenis lehet evező nélkül előrejutni, csak megfelelő mozgáskoordináció és ritmusérzék kell hozzá. Arnold szavaival élve.

Most Somán volt a sor a kontrollálhatatlan nevetés terén, ami magában szórakoztató volt. Kittike, mint annyi mindent aznap, nem díjazta. Vajon miért nem húzott el a barátnőivel? Itt maradt a 3K maradékaként, mint az utolsó falat az ember tányérján, ami már nem fér belé.

Én és Robi a haladás hagyományos módját választottuk: lustán lapátoltuk a vizet. Inkább folyamatosan forogtunk, mintsem valamilyen irányba haladtunk volna.

– Olyan barna vagy, hogy már a monoklidat se látni.

– Tulajdonképpen ez nem monokli, mert nem a szememnél van.

– Ez igaz. Akkor minek nevezzük?

– Állikli?

Robi letette a lapátot, majd hátradőlt a kajakban, mármint amennyire tudott.

– Hm. Ez tetszik. Amúgy apukád nem haragudott meg érte?

– Észre se vette – legyintettem.

– Pedig eléggé feltűnő lila. Amolyan püspökös.

– Ő azt se venné észre, ha ledlámpákkal világítottam volna meg.

Pár pillanatig csendben voltunk. Már én se eveztem. Csak sodródtunk a vízen. A nap forrón égetett, valahonnan Arnold kiáltását hallottam, amit Soma nevetése követett. Felettünk sirályok repkedtek. Hihetetlen nyugalom járt át.

– Tud apukád a nyári listádról?

– Ez meg honnan jött?

Robi felült, és szembefordult velem.

– Amióta elolvastam, amiért elnézést kérek – csak legyintettem, hiszen nincs rajta semmiféle olyan dolog, amit szégyellnem kéne (talán a bikini, meg a kajás részek, meg a… valójában az egész egy baromi nagy gázhalmaz!) –, csak arra tudok gondolni, hogy valójában nem akarsz itt lenni.

Most minek hazudjak Robinak? Mert őszintén szólva nagyon elegem van már a hazugságokból.

– Tényleg nem akarok.

Robi szája legörbült, amitől azonnal az az érzésem támadt, hogy jobban jártam volna a hazugsággal. Így azt kellett tennem, amit a lábam borotválása mellett a legjobban utálok: magyarázkodhattam.

Sok mindenkinek magyarázkodtam már életemben: a tornatanárnak, amiért nem vagyok képes kötelet mászni, a menzás néninek, amiért nem eszem meg péntekenként a pocsolyaízű halat, és a nagy kedvencem, magyarázkodhattam anyunak, miért tartja még mindig nyitva apu a kempinget.

Nem akartam kerülni a témát, és úgy éreztem, Robinál nem kell. Ha már egy csónakban hánykolódtam annak a kempingnek a strandján, amiért utoljára tizenegy éves koromban rajongtam, nos…

Asszem, eljött a vallomások ideje.

– Őszinte leszek veled – mondtam, mire Robi kicsit fellelkesült, vörös fürtjei hullámos piheként meredtek az ég felé –, de cserébe felteszek neked egy kérdést, ami azóta foglalkoztat, amióta találkoztunk.

Robi bólintott.

– Ha te mesélsz, én is mesélek.

Így igazságos – gondoltam, majd belefogtam az én igazságomba.

– Már régóta utálok idejönni. Mert minden nyár ugyanarról szól: valahogy elkerülni ezt a katasztrófát – mutattam a hátam mögé –, valahogy ellavírozni a szüleim között, és ez egy idő után fárasztó, még akkor is, ha évente csak két hétig tart. Ráadásul most két teljes hónapról van szó, és közbejött még ez az egész eladósdi, ami nagyon kezd az agyamra menni, mert úgy érzem, mindenkit belerángattam, pedig csak nekem kéne szívnom miatta, de közben hazudik Zita, Soma, én…

– Beszélj az apukáddal.

– Mindenki ezt mondja – húztam el a szám.

– Mert ez a következő lépés.

– Félek, hogy nem fog belemenni.

– Egy kicsit késő ezen gondolkodni, nem?

Szórakozottan bólogattam.

Robi ezen kérdése életem jelmondata lehetne.

– Eddig akárhányszor próbáltam vele beszélni, nem sikerült meggyőznöm.

– Akkor más módszerrel kell meggyőzni őt.

– Mégis mivel? – csattantam fel, mire Robi kissé hátrahőkölt. – Ne haragudj! Fárasztalak ezzel a dumával, miközben arról nem beszélek, hogy tulajdonképpen jobb lett ez a nyár, hogy találkoztunk… Találkoztam veletek. Mégis, aput alig láttam az elmúlt évek alatt, és tulajdonképpen a lista minden pontja azért született meg, mert semmi jó nem történt itt.

– Azért nem az összes pont a kempingről szól.

Annyira éreztem, hogy melyik pontokra gondol. És erre jó az őszinteség: az ember rögtön úgy érzi, mintha egy pszichomókusnál ülne. Mondjuk, Robi még véletlenül se tűnt annak, sőt a kukoricamániáját neki kellene kezeltetnie.

– Nem értem, mi a bajod magaddal és a bikinikkel, mert szerintem – folytatta Robi, miközben a nyakát vakarta, aztán nyelt egyet –, szerintem szép vagy.

Égett az arcom? Az nem kifejezés. Mondjuk, Robié se volt éppen babarózsaszín.

Erre most mégis mit mondjak? A fiúknak nem szokás azt mondani, hogy szépek. Robi szép? Oké, ez így baromi hülyén jön ki, mert Robi hihetetlenül aranyos a szeplőivel, meg a nagyon szép, zöld szemeivel. Amik hirtelen nagyon közel vannak az én hígmocsár-színű látószervemhez.

Mikor hajoltunk ennyire közel egymáshoz? Annyira közel, hogy akár barátságot is köthetnék minden egyes szeplőjével, ami az orrán van.

Akarom én ezt?

Igen?

Nem?

Talán.

Egy egészen picikét…

Nem!

Olyan hirtelen dőltem oldalra, hogy az egész kajak velem együtt dőlt. Aznap másodszor kerültem vízbe, és egyik alkalommal sem önszántamból.

Bár tudtam úszni, a fejemben kavargó gondolatok súlya majdnem lehúzott a víz alá. Abban mégis biztos voltam, hogy nem akarok az állítólagos szépségemről beszélni, egy majdnem csókról meg pláne nem, úgyhogy amint a felszínre értem, az első levegővételnél kiböktem valamit, ami mindkét témától fényévekre van.

– Most az én kérdésem jön.

Robi alig tért magához a hirtelen vízbe borulástól. Kábultan bólintott.

– Kérdezz!

– Miért szereted annyira az esernyőket?

– Tényleg ez a nagy kérdésed?

Megvontam a vállam, ami elég nehéz műveletnek bizonyult így úszás közben. Robi megfordította a kajakot. Megpróbált visszamászni rá, de lecsúszott.

– Ha nem állod el az utat a pénztárnál, és nem válogatod megszállottan az esernyőket, akkor nem szólítottalak volna meg. Szóval igen, nagyon kíváncsi vagyok rá.

Mivel esélyünk se volt arra, hogy megfordítsuk a kajakot, átkaroltuk, és arccal egymás felé fordultunk. Ez nem a legjobb ötlet volt, tekintettel az előzményekre, de a hűvös víz mindkettőnket felébresztett.

– Tudtad, hogy az esernyők már háromezer éve jelen vannak?

– Persze, gyakran gondolok az esernyőkre.

– Tényleg?

– Nem.

Robi durcásan nézett rám, bocsánatkérőn rámosolyogtam.

– Bocsi, folytasd.

– Egyszer találtam egy cikket az esernyőkről a neten. A történetük egyszerűen lenyűgözött.

– Jó neked.

– Miért érzem úgy, hogy nem értékeled a lelkesedésemet?

– Magamban értékelem – hümmögtem, miközben arcom jobb felét a kajak hideg oldalának nyomtam.

Valójában kevés olyan dolog volt, amit nem értékeltem Robival kapcsolatban.

Volt egyáltalán olyan?

– Szóval? Miért az esernyők? Gondolom, nem csak a cikk miatt.

Robi elmosolyodott. Fura volt, mert a szája csak félig görbült felfelé. A másik fele a kajak miatt egyenes maradt.

– Nagyapám elfelejtette a hatodik szülinapomat, ezért azt adott, ami éppen nála volt.

– Esernyőt kaptál?

– Azt – nevette. – Nagyapám adott egy esernyőt, és pont abban az időben voltam Mary Poppins-megszállott.

– Ugye a repülést nem próbáltad ki?

– Mentségemre legyen, hogy csak hat voltam, és Arnold beszélt rá. Azt mondta, hogy az én esernyőmmel lehet repülni.

Lefröcsköltem Robit.

– Hittél Arnoldnak?

– Hat voltam!

– Oké, oké… Mi történt?

Robi fél kézzel eltakarta a szemét, mint aki nagyon zavarban van. Nem csodáltam.

– Fogtam az esernyőmet, és kiugrottam a padlásunk ablakából.

Felkacagtam.

– Nem vagy normális!

– Ismétlem, csak hat voltam! És eltörtem mindkét lábam. Úgyhogy egyáltalán nem kéne ezen nevetned.

– Bocsi – csukladoztam –, csak még sosem találkoztam olyan emberrel, aki esernyővel ugrott volna ki egy ablakból. Mi volt ezután?

– Amikor anyuék megtudták, hogy Arnold volt a ludas, nagyon begurultak. Három órán keresztül ordítottak vele. Büntetésből iskola után apu éttermébe kellett járnia mosogatni. Később kiderült, hogy ez nem is volt akkora büntetés, mert Arnold akkor szerette meg a konyhákat, én meg az esernyőket.

– Annak ellenére, hogy nem tudtál velük repülni? Vagyis remélem, nem azért keresed még mindig a tökéletes darabot.

– A repülésről letettem.

– Szerencse.

– Viszont, ha Arnold nem mondja, hogy ugorjak ki, akkor sosem talál rá a főzésre.

– És ez miért jó neked?

– Nem tudom, feltűnt-e neked, de Arnold néha elég undok tud lenni.

– Te meg miről beszélsz? Arnold, a görény egy szeretni való kis cukigombóc…

– Na igen. Mielőtt komolyabban kezdett volna a főzéssel foglalkozni, nagyon gonosz tudott lenni. Olyan erős düh volt benne. Ennek biztos a régi barátaihoz lehetett köze, de nem lehet csak arra fogni, mert már gyerekként is elég nehéz eset volt. Az esernyős eset után megváltozott. Onnantól kezdve nem mondott olyan dolgokat, hogy ugorjak ki az ablakon egy esernyővel, csak olyanokat, hogy kóstoljam meg a pudingot, vagy keverjem meg a krémet.

– Az esernyő adott neked egy testvért.

– Ja, mondhatjuk.

– És most gyűjtöd őket.

– Nyakatekert, de igen. Ez az én nagy igazságom.

– Nagyon remélem, hogy leendő féltestvéremmel nem lesz ennyi problémám. Bár nem kell majd sok időt eltöltenem vele.

– Bármilyenek, rád nőnek. Nekem elhiheted.

Tartottam is ettől. Ám ez még a jövő zenéje.

Hirtelen homokba süppedt a lábam. Észre se vettem, hogy mennyire közel kerültünk a parthoz.

– Megvan még az a híres repülő esernyőd?

– Darabokra tört.

– Biztos lötyögtek az illesztései.

Most Robi fröcskölt le.

– Mi van? – kérdeztem ártatlanul. – Ezt tőled tanultam.

Hiába akartam tisztelegni esernyős szakismerete előtt, nem hitt nekem. Ehelyett megint lefröcskölt.

Addig dobáltuk a vizet egymásra, amíg valami sikamlós neki nem ment a lábamnak. Akkor már nem tűnt jó ötletnek benne lenni.

– Fúj! Valami hozzáért a lábamhoz!

Próbáltam felkapaszkodni a kajakra, de az fordult egyet a vízen.

– Ha voltál már a Bodorka akváriumban, akkor nagyjából lehet elképzelésed arról, hogy mik azok a dolgok, amik a lábadhoz érhettek.

Robi értett a fényképezéshez, az esernyőkhöz, de ahhoz, hogy megnyugtasson a Balaton élővilágának veszélytelensége felől? Nem. Ahhoz senki sem értett.

– Pontosan ezért nem megyek oda! Nem akarom látni, hogy mik érhetnek hozzá a lábamhoz.

– Ilyenkor képzeled azt, hogy piránják úszkálnak alattad?

Telibe fröcsköltem az arcát.

– Ne mondj ilyeneket!

Robi megint megpróbált felmászni, csak hogy még egyszer ugyanúgy lecsússzon. Én inkább nem próbálkoztam vele. Még a végén víz alá rántanám az egészet. Megint.

– Láttad a Piránját?

– Abban a filmben több a cici, mint a piranja.

– Az már igaz – tette hozzá, miközben én egyre fáradtabb lettem. Ha most a Titanicban lennék, mindketten megfagynánk, mert egyikünk se lenne képes arra, hogy legalább bemásszon a csónakba. Szerencsére csak a Balatonban vagyunk, ahol kb. két méterre tőlünk már térdig ér a víz.

– A lényege azonban az, hogy őrült tudósok gyártják a halakat – fűzte tovább Robi.

– Azt akarod mondani, hogy errefelé is lehetnek ilyen őrült tudósok?

– Simán.

– Ja, reggelire megesznek egy lángost, aztán bevonulnak a házukba, hogy szörnyhalakat gyártsanak. Egy könnyű, kolbászos menü után desszertnek beeresztik a halakat a vízbe, hogy elűzzék a maradék német turistát.

Robi a fejét csavargatva rötyögött, aztán a bóják felé mutatott.

– Elúsznak az evezőink.

Megvontam a vállam.

– Nem hiszem, hogy szükség lenne rájuk.

Végül a csónakot a part felé löktük. Aztán egymáshoz közel felfeküdtünk a vízre.

– Bogi?

– Hm?

– Még mindig utálod a balatoni nyarat?

– Kezdem megszeretni.

16. FEJEZET

Legszívesebben beültem volna a lakókocsiba, és bezártam volna az egészet. Csakhogy apu gyorsabb volt nálam.

A kemping teljes sötétségbe burkolózott, én meg ki voltam zárva a lakókocsiból. Már-már leültem Karcsi bácsi mellé, aki kómás állapotban szorongatta borosüvegét, miután a cseh barátai hazamentek.

Én is meghúztam volna az üveget, de ha akartam volna, se tudtam volna kifeszíteni az ujjai közül, és igazából nem érdemeltem meg.

Amit érdemeltem, az a félig elsüllyedt móló volt, ahol a nap minden pillanata idegesítő körforgásban pörgött le előttem. Újra és újra, meg újra, mígnem az egész mólót kitéptem volna a helyéről, és elúsztam volna vele a kempingből.

De most komolyan, hol fogok aludni?

És hová pisilt Arnold a minap?

És miért, de miért kellett megcsókolnom Somát?

12 órával korábban…

Miért olyan nehéz beismerni az igazat?

Apu, árulom a kempinget, és jön egy vevő, aki adna érte 80 milliót.

Robi, kedvellek, nemcsak majdnem csókot akarok, hanem valódit.

Szóval, miért nehéz ezeket kimondani?

Hőségriadó. Nagyjából ezzel telt el augusztus harmadik hete. A megszokott harmincöt fok helyett harmincnyolc és néha -kilenc volt. Egy héten át a lakókocsiban párolódtam. Csak zuhanyozni meg pisilni mentem ki. Közben pedig ezen az idegesítő igazmondáson filóztam. Végül arra jutottam, hogy azért nem vagyok képes őszinte lenni, mert én vagyok Kertész Boglárka, a lány, aki maga alatt vágja a fát.

Ja, és a lány, aki a lakókocsiban található kis hűtő teljes tartalmát felzabálta.

Nem vagyok rá túlságosan büszke, de volt olyan nap, amikor kizárólag csokis pudingot ettem.

Nagyjából az ötödik doboz puding közben szólt Zita arról, hogy Kovács úr este hétkor jön.

Nem siettem el a dolgot, tekintettel arra, hogy ez a vevő kész megvenni a kempinget.

Tulajdonképpen egy napom sincs arra, hogy felkészítsem apámat egy majdnem két hónapos hazugságra. Miért érzem úgy, hogy szívni fogok?

– Szóltál apádnak? – kérdezte Zita, miközben bemásztunk egy vízibiciklibe. Még csúszda is volt rajta, bár fogalmam sincs, ki fogja használni. Én, akinek a feneke beleszorul, vagy egy terhes nő, akinek bár a feneke kisebb, mint az enyém, a hasa simán lehúzza a tó fenekére?

Mindenesetre Zita jó ötletnek tartotta, hogy az esküvője előtt hat nappal, és teszem hozzá Kovács úr megérkezése előtt néhány órával, vízibiciklizéssel kapcsolódjunk ki. Ragyogó terv, ami egy újabb pontot semmisít meg haldokló listámon.

– Meglepetésnek szánom – vontam meg a vállam, mert komolyan már fogalmam se volt róla, mit kezdjek ezzel a helyzettel.

– Mi!? Elment az eszed? – hüledezett Zita, aki valahogy sápadtabbnak tűnt, mint általában.

– Nem tudtam, hogyan mondjam el.

– Nézd, Bogi, beleegyeztem ebbe az egészbe, de azzal a feltétellel, hogy elmondod apádnak, mi folyik a háta mögött, amikor jön valaki, aki komolyan gondolja a vásárlást.

Zita gyorsan szedte a levegőt, miközben lehuppant az egyik ülésbe.

– Jól vagy?

Ő csak legyintett, megtörölte a homlokát, majd felcsapott egy hatalmas karimájú kalapot a fejére. Valahogy ziláltnak tűnt. Szőke, általában címlapról skalpolt haja most még azokba a reklámokba se férne bele, amikben az élettelen, lapos hajról beszélnek.

– Persze, csak neked kell majd tekerned. Nem nagyon férek el a hasamtól.

– Nem csoda – motyogtam, miközben beültem a másik ülésbe, és tekerni kezdtem.

Zita nem sokáig kerülgette a témát, sőt, vízálló túrabakanccsal gázolt bele.

– Amint hazaérünk, el kell mondanod neki.

Pufogtam, kicsit erősebben tekertem, de amint kimondtam a varázsszavakat, békén hagyott.

– Oké.

– Most már nyugodtan tekerhetsz a naplementébe.

– Még csak reggel van, és nem vagyunk cowboyok – duzzogtam. – Különben is, szerinted nem hülyeség egy olyan vízi jármű, amit tekerni kell?

– Nem vagy nagy rajongója a vízibiciklizésnek, ugye?

– Amióta apa betekert velem a nádasba, nem nagyon.

Zita felnevetett, aztán azonnal mocorogni kezdett, amit furcsának tartottam, de nem róttam fel neki.

Felnőtt, csak tudja, ha valami nem passzol neki. Bár apámból kiindulva nem kéne ekkora elvárásokat támasztanom egy felnőttel kapcsolatban sem.

– Apád tényleg betekert a nádasba?

– Bezony, de úgy, hogy segítséget kellett hívnunk, ami visszagondolva vicces, de akkor egyáltalán nem volt az. Ott ültem a csúszda tetején, vártam, hogy végre olyan helyre tekerjen, ahol csúszhatok, erre hová teker be? A nádasba!

– Szegényem – sóhajtott fel együttérzőn –, biztos jól megijedtél. De mégis hogyhogy nem vette észre, hogy a nádas felé teker?

– Igazából csak arra emlékszem, hogy bőgve szorítom a csúszdát. Apu le akart könyörögni, én meg csak sírtam. Ő meg azt hajtogatta, semmi gond, kivisz onnan. Végül egy halász bácsi vitt ki minket a csónakjával.

Miközben a strandoló emberkék egyre távolabb kerültek tőlünk, azon gondolkodtam, hogy vajon Zitát megsértené-e, ha anyuról beszélnék.

Végül is anyut apu totál nem zavarta, de vajon apu is így van anyuval? Egyáltalán beszélnek arról Zitával, hogy már volt egy felesége?

– Ha tudnád, anyu mekkora hisztit levágott – mondtam végül, hiszen anyám nem egy nádas, amit kerülnöm kell, és ha komolyan gondolják, hogy egy család leszünk, akkor meg kell szoknia, hogy nekem van anyám, akiről bizony néha beszélek. – Apu meg csak nézett a semmibe a válla fölött, mintha semmi se történt volna, mire anyu még jobban begőzölt.

Pedig anyut aztán nehéz kihozni a sodrából.

– Anyukád igazán figyelemreméltó.

Jókedvűen prüszköltem.

– Főleg az a figyelemreméltó benne, hogy annyi ideig bírta apám mellett.

Hupsz. Ez aztán az esküvő előtti jókívánság!

– Az se semmi – mosolygott kissé keserédesen –, de én konkrétan arra gondoltam, hogy felnevelt téged, egyedül. Mármint nincs új férje vagy barátja, gondolom, és ahhoz képest egész jól sikerültél.

– Kedves bók.

Zita megbökte a vállam.

– Szóval, nincs anyukádnak valakije?

– Anyunak? – lestem Zitára felvont szemöldökkel. – Anyunak igazából az utazás a szerelme, csak elég későn jött rá. Az a vicces, hogy bár soha nem ismerné be, de ebből a szempontból nagyon hasonlít apura.

– Mármint abban, hogy annyira a saját világában él, hogy minden más valahogy megszűnik létezni?

Rácsaptam a két ülést elválasztó rekeszre.

– Rátapintottál a lényegre.

Komolyan mondom, úgy éreztem magam, mintha apu Zita és az én gyerekem lenne. Bármilyen nyakatekert és elmebeteg elmélet ez, valahol nagy igazság van benne, hiszen mindketten próbáljuk nevelgetni, és jó útra terelni. Mert, hogy szüksége van rá, az olyan biztos, mint hogy rühellek tekerni. Szárazföldön vagy vízen, tényleg rühellem.

Tovább tekertem, és a régi emlékek kedvéért igyekeztem a lehető legtávolabb kerülni a nádas részektől.

– És neked van valakid?

Ma nagyon aktív volt a szemöldöke. Olyan táncot lejtett, hogy a kérdése abszolút zavarba ejtett. Ugyanakkor a tudat, hogy senkim sincs, és a belátható jövőben nem is lesz, minden szégyenérzetet kioltott bennem.

– Dehogy.

– És tetszik valaki?

– Most olyan vagy, mint Hanna néni.

– Tőle örököltem. Szóval, ki a szerencsés fiú?

Miben szerencsés? Abban, hogy egy túlsúlyos lány, aki a napok úgy hatvan százalékában pizsamában, a maradék negyvenben meg kényelmesen ronda ruhákban jár? A kaják iránti perverziójáról nem is beszélve.

Szóval miért lenne szerencsés Robi?

– Soma.

Mégis miért Somát említettem?

Talán azért, mert Robival majdnem volt valami, amitől megijedtem. Nekem egészen furcsa és ijesztő szituáció, hogy egy fiúval kölcsönösen érdeklődjünk egymás iránt.

Eddig vagy nullaszor fordult elő, szóval bocsi a bizonytalanságért.

Zita szemöldöke újabb táncba kezdett.

– Ha jól tudom, akkor Soma már foglalt.

– Igen, igen – legyintettem. – Kitti a bikinimodell, és a többi, és a többi.

– Kitti?

Oké, kezdtem unni Zita szemöldökét.

– Igen, Kitti szép, az eszéről nem nagyon tudok nyilatkozni…

– És Kitti lány – tette hozzá segítőkészen.

– Nagy igazság. Szóval esélyem sincs.

Zita, aki még terhesen is kevesebb kiló lehetett, mint én, erősen valami vigasztaláson törte a fejét, vagy csak a gyomra fájt?

– Ugyan, Kitti a nyomodba se ér.

Elég gyenge kijelentés volt, de egyvalami azért megvigasztalt:

– Röplabdában jobb vagyok nála.

– És mi van Robival?

Most én táncoltattam meg a szemöldököm.

– Mégis mi lenne vele?

– Apád nem győzi azt mondogatni, hogy az udvarlód nagyon jó fiúnak tűnik.

A lábam lecsúszott a pedálról. Majdnem még egy álliklim lett a térdemtől.

– Robi nem az udvarlóm!

Zita egy mindentudó mosolyt küldött felém, ami Robi minden egyes szeplőjének és zöld szemeinek emlékképét gondolataim legelejére túrta.

– Pedig lehetne.

– Ez meg mit jelent? – kérdeztem Zitát, de választ nem kaptam. Helyette mindkét tenyerét a hasára tapasztotta, és panaszosan felnyögött.

– Mi a baj? – hajoltam fölé, mert sejtettem, hogy ez a nyögés nem éppen a szokásos, jaj, nem fér el a hasam az asztal mellett, hanem a nem fér el a baba a hasamban fajta.

Zita, akiről folyt a víz, megmarkolta a csuklómat, vett egy mély levegőt, aztán kifújta.

– Ne ess pánikba, de azt hiszem, a kis Samu meg akar születni.

– Te Samunak akarod hívni?!

– Ez most teljesen lényegtelen.

– Nem szülhetsz egy vízibiciklin!

Zita megszorította a kezem, és fogalmam sincs, hogy tudott nyugodt maradni, amikor éppen szülni készült. Egy tó közepén!

– Most szépen leülsz, elkezdesz tekerni. Én közben felhívom Lázárt, aki remélhetőleg felveszi a telefont, és hozza a kocsit… – fájdalmas arckifejezés, majd fújtatás következett – meg a csomagokat.

Pár pillanatig döbbenten ültem a seggemen.

– Bogi, tekerj.

Zita nyugodt hangneme jobban megijesztett, mintha sikítozott volna, úgyhogy tekertem, de úgy, mint még soha.

Csorgott rólam a víz, és amikor megláttam a kölcsönzős srácot, aki vadul integetett, rájöttem, hogy abba kéne hagynom a tekerést, hacsak nem a vízibiciklivel együtt akarok partot érni.

Végül mégiscsak használtam a csúszdát, amit a kölcsönzős srác már végképp nem díjazott. És bárcsak lett volna időm arra, hogy ujjongjak, amiért belefértem a csúszdába (tuti égési sérüléseim lesznek).

Sokkal jobban lefoglalt a tény, miszerint leendő mostohaanyám éppen leendő féltestvéremet készült megszülni!

Ha valaki azt az egyetlen kaját, amit viszonylag rövid életem alatt sikerült meggyűlölnöm, vagyis rántott csirkemellet próbált volna darabonként ledugdosni a torkomon, akkor se tudtam volna megmondani, hogyan kerültem be a kórházba.

Volt valami köze az egészhez a vízibiciklis srácnak, aki azonnal mentőt hívott. Derengett a sok strandoló, akik valahogy mind értettek ahhoz, mit kell csinálnia Zitának, hogy jobban érezze magát.

Két dologban azonban biztos voltam: fürdőfelszerelésben feszítettem egy édességautomata mellett, és alig pár perce megszületett Samu, akit tényleg Samunak (vagyis Kertész Sámuelnek) neveztek el. A kis csávó valamivel hamarabb érkezett (vagy a hőség miatt, vagy a doki elszámolta magát, mert hát eléggé úgy festett az orvos, mint aki képes rá), mint ahogy azt gondolták. Lehet, hogy nagy bajkeverő lesz? Vagy legalább olyan vagány, mint Zita? Akkor lesz mit csinálniuk a szülőknek.

Apu bent volt Zitával. Nekem még két csokira volt szükségem, amiből végül három lett, mire be mertem lépni a kórterembe.

Tulajdonképpen csak akkor esett le, hogy apámnak még egy gyereke lett, amikor megláttam a túlméretezett aszalt szilvát Zita mellett.

Apám arcáról olyan büszkeség és boldogság sugárzott, amitől azonnal úgy éreztem, nem még egy gyereke született, hanem egy új.

Sose gondoltam volna, hogy a szüleim válása után ilyet fogok érezni, de azt akartam, hogy apu csak az én apum legyen.

Ezzel eléggé elkéstem én is, de ő is. Itt vagyok tizenhét évesen, és tulajdonképpen évente két hétig volt apám.

Hacsak nem jövök hosszabb időre.

Hiszen Robi azt mondta, inkább tekintsek Samura úgy, mint egy testvérre, nem pedig olyan valakire, aki elveszi tőlem az apámat.

Mondjuk, ahogy elnéztem Samut, egy zoknit nem lenne képes a kezébe markolni.

– Na, mit szólsz? – kérdezte fáradtan Zita.

– Nem akarom elhinni, hogy tényleg Samunak neveztétek el. De azért klassz kölyök lesz, ha már nem lesz ilyen kis gyűrött.

– Ha olyan jó baba lesz, mint te voltál, akkor nem sok gondunk lesz vele. Állandóan csak aludtál meg ettél.

– Most se nagyon csinálok mást.

Apu és Zita halkan összenevettek.

Úgy néztek ki, mint azok a nyálas reklámok a bébipapikról meg az életbiztosításokról. Mégis, Zita olyan fáradt kedvességgel nézett rám, hogy részese akartam lenni ennek a buta reklámnak.

– Szóval apa megint apa lett – újságoltam anyunak, aki éppen egy prágai sörözőből hívott, csak úgy, teljesen váratlanul.

Nem mintha anyunak előre kellett volna időpontot egyeztetnie, de azért nem ártott volna, ha jelzi. Akkor elkerülhettem volna apu szájbiggyesztését, akárhányszor anyut emlegettem, ne adj isten a jelenlétében beszéltem vele telefonon.

– Remélem, most jobban fogja csinálni.

Ha! Tudtam én, hogy nem kell kihangosítanom a hívást.

A kemping teraszán ültünk, aminek régen hangulatos, ma putri lámpái a szemembe villództak. Karcsi bácsi, aki többé-kevésbé józan volt, gratulálni akart apámnak, hozott bort, amin kivételesen volt címke. Soma két pohárral nyakalt be belőle. Volt egy olyan gyanúm, hogy nem éppen a nagy eseményre való tekintettel tette.

– Hát igen – mondtam, közben fél szemmel apura néztem, nehogy meghallja anyu kommentjét.

– És te hogy viseled?

Kissé kihajoltam a padból.

– Ezt meg hogy érted?

– Apádnak most született egy másik gyereke…

– Nahát, kösz az infót – fanyalogtam.

– Hallgass végig! – utasított anyu. Tőle a telefonon keresztül is komolyan vettem az ukázt, még ha a háttérben koccintások és hangos hahotázás hangja visszhangzott is. Mi egy hangyányit visszafogottabban ünnepeltünk.

Még távolabb hajoltam aputól, ami kezdett kissé gyanús lenni. Még Karcsi bácsi is felvonta szemöldökét.

– Csak arra akarok utalni, hogy nem esik neked rosszul ez az egész helyzet?

Már miért esne rosszul az, hogy apám, aki letett rólam, most egy harmincas vonalzó méretű emberkét fog nevelgetni, én meg megyek vissza anyuhoz Győrbe, aki most, hogy megtalálta élete értelmét, az utazgatást, visszatérhet az unalmas hétköznapokba, amiknek a részese vagyok?

– Nem.

A hazugságvonat tovább döcög hazugságfalvára, következő megálló Hazugságliget. Hu-húú!

– Biztos vagy benne?

– Ühüm.

– Erről még beszélünk.

– Alig várom – mosolyogtam erőltetetten, hogy ne tűnjön fel apunak a dolog.

– Légy jó, lassan találkozunk – búcsúzott anya. Elmotyogtam egy sziaféleséget.

Aztán csak a vonal sípolt, én meg ott maradtam apuval, Karcsi bácsival meg Somával, aki csak testben lógott velünk.

Ahogy ott ültünk a magunk kis világában, egy autó hajtott be a kempingbe. Apu azonnal felállt, és a vendég elé ment, aki elegáns öltönyében szörnyen kilógott a környezetből.

Őszintén szólva teljesen kiment a fejemből, hogy estére várjuk a vevőt. Ha egy szülni készülő nőt kell kivinned a partra egy vízibiciklivel, hogy aztán a nap hátralévő részét a kórházban töltsd, minden apródat az édességautomatába tömve, a csokikat meg magadba, az valahogy feledékennyé tesz olyan jelentéktelen dolgokkal kapcsolatban, mint 80 millió forint.

Csak akkor tudatosult bennem a helyzet katasztrófajellege, amikor Soma felébredt álomvilágából, és a vendég felé lesve teljes kétségbeesés ült ki az arcára.

– Kovács úr… – nyögte.

– Na, bassza meg – mondta Karcsi bácsi.

És őszintén? A számból vette ki a szót.

A mobilom kicsúszott a kezemből, ahogy apu kezet rázott vele, mintha csak egy egyszerű vendég lenne, nem pedig valaki, aki kész fizetni ezért a szeméthalmazért, ami ebben a pillanatban valahogy sokkal szebbnek tűnt.

– Hány éjszakára marad? – kérdezte apu gyanútlanul, én meg készen álltam megdönteni a hetes bungaló hányásrekordját.

– Én a szerződés miatt jöttem.

Kovács úr nem sokat kertelt.

Igazság szerint a józan eszem (bár létezésében kételkedem, tekintettel a helyzetre, amibe belekevertem magam) azt diktálta, hogy azonnal rohanjak az állomásra, és többet vissza se szagoljak Füred felé, ám az a fránya, nyughatatlan dobogó szerkezet, ami a mellkasom közepe felé türelmetlenkedett, apám mellé rendelt.

Hiszen erre vártam majdnem nyár eleje óta. Itt a remek alkalom, hogy szembesítsem aput azzal, mi zajlott a háta mögött.

– Miféle szerződésről beszél?

Kovács úr kapkodva az autójához sietett, majd kirángatott belőle valamiféle papírt, amit apám kezébe nyomott.

– ELADÓ KEMPING BALATONFÜREDEN! AZ INGATLAN KÖZVETLENÜL A BALATON PARTJÁN, FESTŐI KÖRNYEZETBEN TALÁLHATÓ, SAJÁT STRANDDAL, PÁR LÉPÉSRE FÜRED KÖZPONTJÁTÓL, A TAGORE SÉTÁNYTÓL – olvasta apa a szöveget, amit az utóbbi pár héten szinte mindennap elolvastam. Szóról szóra, betűről betűre, napról napra megszerettem a szöveget. Bíztam benne, hogy sikerülni fog ez az esztelen terv.

Ahogy apám elcsukló hangját hallottam, az egész bizakodás úgy dőlt össze bennem, mint Somára az öreg sufni.

Ha vissza tudnám fordítani az időt, addig rágnám apám fülét, amíg ő maga nem egyezik bele az eladásba.

– Ezt meg honnan vette? – kérdezte Kovács úrtól, aki láthatóan egyre kellemetlenebbül érezte magát.

– Nézze, ez a Vadkacsa Kemping?

– Igen – mondta apám a hirdetést szorongatva.

– És maga Kertész Lázár?

Apu kimérten bólintott.

– Akkor mégis mit szórakozik velem? A múltkor az a fiatalember vezetett körbe – mutatott Somára.

Apu továbbra is a hirdetést tanulmányozta.

– Mégis mikor vezetted körbe az urat? – fordult Soma felé, akin láttam, hogy a menekülési útvonalat keresi.

– Alig néhány napja.

– Mégis miért?

– A hirdetésre válaszolt, és…

– Én nem adtam fel semmiféle hirdetést – sziszegte apu, és még soha az életben nem hallottam ilyen hangsúllyal beszélni. – Hiszen nem eladó a kemping. Úgyhogy ez csakis egy félreértés lehet.

Kovács úr szemöldöke lüktetni kezdett.

– Nem azért utaztam három órát, hogy a bolondját járassák velem!

– Mégis kivel beszélte meg ezt a találkozót?

– Varga Zitával.

– Zita a menyasszonyom, neki semmi köze a kempinghez.

Kovács úr nem úgy nézett ki, mint aki fel akarja adni. Hogy ebben a háromórás út vagy a kemping akarása volt a ludas, fogalmam se volt.

– Akkor mégis miért beszéltem vele az elmúlt pár héten a kemping eladásáról legalább négyszer?

– Azt mégis honnan a pokolból tudjam? – kiáltotta apám, ami tőle szörnyen nagy ritkaságnak számított.

Kínos volt, ahogy Karcsi bácsi, Soma meg én álltunk, és néztük őket. Olyan volt, mint egy bokszmeccs kezdete. Vártuk, ki talál be először. Vagyis inkább reméltük, hogy nem egy igazi bokszmeccs lesz a vége.

– Ne ordítson velem!

– Maga se ordítson, az ég áldja meg!

Hoppá. Egyre több értelme van ennek a beszélgetésnek. Félek, ha én is bekapcsolódom, és mindenkit megkímélek a felesleges köröktől, akkor eljön a világvége. Legalábbis apám életében biztosan. Tulajdonképpen már most megvehetném a koszorút arra a sírra, ahová kettőnk rokoni kapcsolatát fogjuk elásni.

Apu mély levegőt vett, majd megpróbált emberi hangsúlyt megütni a gorilla helyett.

– Nem tudom, Zita miért csinálta ezt a hátam mögött, de mindenképpen utánajárok a dolognak. Addig is, sajnálom, de nem eladó a kemping.

– Még 80 millió forintért sem?

Apu becsületszavára legyen mondva, kigúvadt szemei bár a helyükön maradtak, nagyjából háromszor akkorára nőttek, mint eredeti méretük.

– Nem – köszörülte meg a torkát. – Nem eladó.

Kovács úr, mint egy lyukas gumicsónak, lassú tempóban, de ereszteni kezdett.

– Hát, ez nagyon jó! Levezettem három órát a semmiért.

– Kiveheti az egyik kabint, ha szeretné.

Kovács úr nem gondolkodott sokat a válaszon.

– Inkább nem.

Apu csak bólintott, Kovács úr is bólintott. Volt egy gyors kézfogás, aztán Kovács úr eltűnt. Ahogy a nagy remény is arra, hogy apu végre-valahára új életet kezdhet.

– Azt hiszem, azonnal fel kell hívnom Zitát. Mégis mit gondolt?

Mielőtt előkaparta volna a mobilját, felé fordultam, és kiböktem azt, amit már régóta kellett volna. Mert egyrészt Zitának semmi szüksége erre a beszélgetésre, másrészt meg ideje tiszta vizet önteni a pohárba. Mármint amennyire bármi is tiszta lehet ebben a kempingben.

– Az én ötletem volt az egész. Arra gondoltam, hogy jó ötlet lenne eladni a Vadkacsát, és akkor lenne pénzed házra. Feltettem egy hirdetést a netre.

A pár pillanatnyi csendből arra következtettem, hogy nem lesz olyan nehéz ügy ez az igazmondósdi. Amikor azonban apu elővette a gorilladialektust, már tudtam, hogy az a pár másodperces hallgatás csak a vihar előtti csend volt.

– Hogy mit csináltál?

Soma és Karcsi bácsi időközben elsompolyogtak. Így egyedül maradtam a kicsinyét védő oroszlánnal szemben.

Miközben a lakókocsik felé húztam aput, szinte láttam a meteort, ami az egész nyári hazugságomból jött össze. De akkora volt, hogy a lángcsóvája az egész Balatont bevilágította. Már csak a becsapódásra vártam, ami a meteor gigászi méretét elnézve hatalmasat fog szólni.

Ja, és mindent elpusztít maga körül.

Apu zavartan mászkált a lakókocsik között, mint aki nem bírja felfogni, mit mondtam az előbb. Néha még motyogott is magában. Talán egy idegösszeomlást idéztem elő?

A műanyag asztalon ültem, és próbáltam kibökni az egész történetet.

– Akkor ez a hirdetés igaz?

– Minden szava.

Apu arcára hirtelen milliónyi haragos ránc költözött. Volt egy olyan sejtésem, hogy az én arcom annak a félelmétől volt kisimulva, hogy még ma elküld innen.

Vicces, hiszen ennek még úgy három héttel ezelőtt örültem volna, ám mostanra ez megváltozott.

Viszont ha már az igazságnál tartunk, akkor – mint egy doboz sütibe – szeretnék rendesen belemászni, és minden egyes darabján átrágni magam.

– Zitának és Somának nem sok köze volt hozzá, én rángattam bele őket, és én találtam ki az egészet, mert elegem lett abból, ahogy ez a hely kinéz, meg amilyen emberek járnak ide.

– Szerinted Bedřichék rossz emberek?

Néha lehidalok a következtetéseitől.

A magasba emeltem a kezem, jelezvén, nem jó irányba tapogatózik.

– Nem róluk van szó, hanem arról a pacákról, aki szétverte a fürdő egyik ajtaját, arról, aki telehányta a 7-es bungalót, arról, aki letörte a karzatot, de legfőképpen arról a bandáról, akik részegen randalíroztak, bementek a női fürdőbe, és megpróbáltak leitatni! Ezekről az emberekről van szó, mert miattuk egyetlen normális vendég se marad itt!

Apu abbahagyta a fel-le mászkálást előttem, és rám nézett.

– Erről van szó? Megijedtél a részeg vendégtől?

Tulajdonképpen beismerhettem volna, hogy igen, ez vitt rá az egészre, de akkor megint csak az igazság egy szeletét tálalnám. Egy finom tortából viszont jár a repeta. A részeg az utolsó csepp volt a pohárban, ahogy a válás a legelső. De akkor csak egy könnyes, összeborulós lelki maszlag jönne ki belőle. És most nem erre volt szükségünk.

– Nem! – pattantam fel az asztaltól, felborítva azt, mire apu kissé hátrébb lépett. – Nem arról van szó, hogy a kicsi lányod megijedt, és butaságot csinált. Már nem vagyok kicsi lány, sőt! Elég nagy vagyok ahhoz, hogy lássam, mennyire rossz állapotban van minden, és te nem lennél képes anyagilag megbirkózni a helyzettel.

– Fogalmad sincs arról, milyen helyzetben vagyok! – szűrte fogai közt, amiből tudtam, érzékeny témához értünk.

– Eladtad a házadat, hogy még egy évre kinyithasd ezt a kupit. Ez azért elég sok mindent elmond a helyzetedről – vágtam vissza.

Apu felsóhajtott.

– A lányom vagy, és…

– Hahó – szakítottam félbe –, évente nagyjából két hétig vagyok a lányod, na jó, idén kivételesen két egész hónapig, de még ez a kevés idő is elég volt arra, hogy lássam, mi zajlik itt.

Apu leroskadt az egyik műanyag székre, ami fájdalmasan recsegett alatta.

– Komolyan azt hiszed, hogy évente csak két hétig vagy a lányom?

Most megint az ömlengős apja–lánya problémánál járunk, amit majd egyszer meg kéne oldani, de nem most.

– Nem ez a lényeg – sóhajtottam kétségbeesetten, bár nem voltam benne egészen biztos.

– Szerintem pedig igen. Féltékeny vagy a kempingre – jelentette ki mindenféle düh nélkül, ami viszont engem dühített. Különben is, elment az esze?

Sok mindenre vagyok féltékeny, az már biztos… Egyenes haj, lapos has, feszes fenék és combok, mértékletesség, ha ételekről van szó.

Igazából napokig tudnám sorolni a féltékenységi faktoraim, de eddig sosem gondoltam arra, hogy a kemping közéjük tartozna. Pedig, ha jobban belegondolok…

Te jó ég! Féltékeny vagyok erre a penészes romhalmazra.

A felismerés elég alaposan letaglózott. Aztán beindította a belső motoromat. Apu helyett most én kezdtem el járkálni. Végül megálltam előtte, és a szemébe néztem. Életemben nem beszéltem vele ennyire őszintén. Ezek után talán már soha többé nem fogok.

– Lehet, hogy féltékeny vagyok erre a helyre, amiért sose törődtél miatta rendesen anyuval vagy velem, de te meg betegesen ragaszkodsz a Vadkacsa-élmény dumádhoz, amikor a kemping már az utolsó óráiban jár!

Furcsa megkönnyebbülés lett úrrá rajtam. Mint amikor nem keverik össze a fagyis poharamban a karamellás meg a csokis öntetet.

Ugyanakkor, ha apura néztem, aki a kezeit tördelve makacsul hallgatott, a féltékenység, a düh apró adagokban távozni kezdett az érzelmeim közül. Helyettük a sajnálat és a megbánás került előtérbe, aminek az íze nem volt éppen kedvemre való.

A felborult műanyag asztal felé fordultam, és felállítottam azt.

– Bogi – szólalt meg apu halkan –, neked nem feladatod, hogy felnőtt legyél. Legalábbis még nem.

Visszaültem az asztalra. Lehajtottam a fejem.

– De ha te nem viselkedsz úgy, akkor valakinek muszáj felnőttnek lennie.

Nem mertem felnézni. Nem akartam látni apu arcát, miután kimondtam azt, ami egész nyáron bökte a csőröm. A csend nehézségét a nyári este melege sem tette kellemesebbé.

– Volt több érdeklődő is?

Bólintottam.

– Amikor vonatoztunk és halásztunk?

Ismét bólintottam. Az egész helyzet kezdett egy vallatásra hasonlítani.

– És mégis mikor akartad elmondani?

– Már vagy két hete készülök rá – vallottam be, mire apu felhorkantott.

– A hirdetés már egy hónapja fent van – nyúlt a földön heverő, gyűrött hirdetés után, és ismét a kezébe vette.

– Igazából ma akartam elmondani, csak közbejött Zita szülése.

– És Zitának mennyi köze van az egészhez? Remélem, nem ő volt az ötletgazda.

– Miért? Lemondanád az esküvőt emiatt?

Apu nem szólalt meg. És pont ettől féltem. Újra dühös lettem.

– Látod, ez a te legnagyobb bajod: a kemping minden mást maga mögé utasít az életedben.

– Te évente két hétig vagy itt, én meg itt élek egész évben, én tudom, mire van szükségem.

Nem mondtam ki, hogy ezzel a kijelentésével csak még jobban erősítette a két hétig vagyok a lánya feltételezést.

– Lehet, hogy nem élek itt, de éppen most született egy gyereked, akinek szüksége lesz egy normális otthonra, nem olyanra, aminek kerekei vannak!

A lakókocsi irányába mutattam.

– Bogi, ne próbáld elrendezni helyettem az életem! – csattant fel apám, én meg összerezzentem. Úgy látszik, nem érti, miért kellett helyette megtennem.

– Tehát nem akarod eladni a helyet?

– Nem.

– Akkor nincs miről beszélnünk.

– Nincs.

A kezembe nyomta a hirdetést, majd bevonult a lakókocsiba. Én meg a mólóra, mert elég kellemetlen lett volna utánabattyogni. De legfőképpen azért, mert apu kizárt.

A hirdetés társaságában ücsörögtem a mólón, lábamat a vízbe lógatva, gyomromban nyugtalanul lötykölődött Karcsi bácsi gyanús eredetű bora, utána meg a móló kezdett el lötykölődni.

Vagy megbolondultam, vagy valaki leereszkedett személyes poklom bugyrába.

Szerencsére az utóbbi miatt kezdett vad rázkódásba. Soma leült mellém, kibújt a cipőjéből, és bedugta a lábát a vízbe.

– Csak jöttelek megnézni.

– Hogy nem ugrottam be a vízbe?

Soma átkarolt, és most még ez se villanyozott fel.

– Azért nem akkora tragédia.

– Hát, apu kizárt a lakókocsiból.

– Aludhatsz nálam.

Megeresztettem egy mosolyt. Ha minden borult, legalább Soma megmaradt kedvesnek. Talán ez, talán az egész nap feszültsége, talán a tudata annak, hogy soha többé nem lesz esélyem erre, késztetett rá, hogy Soma felé forduljak, és megcsókoljam.

Fogalmam se volt róla, hogy jól csináltam-e, vagy rosszul. Bár tekintettel arra, hogy nem sok tapasztalatom van e téren, annyira nem lehetett rossz. A csóknak olyan íze volt, mint az epres sütinek, amit Arnold sütött. De hiányzott belőle valami.

A szeplők, a zöld szemek, a baseballsapi, ami valószínűleg a homlokomnak ütközött volna.

– Oké – toltam el magamtól Somát. – Asszem, ilyet többet nem csinálok.

– Nem csókolózol? – vonta fel a szemöldökét Soma, aki kicsit sokkos állapotban volt.

– Ne haragudj, de veled biztos nem. Amúgy neked ott van Kitti, akibe szerelmes vagy, meg minden, erre így rád nyomulok, miközben nem is érdekelsz. Mármint érdekelsz, de nem úgy. – A homlokomra csaptam. – Most meg itt beszélek összevissza.

Soma, a jó ég áldja meg érte, gyorsan kiheverte a csókot, mondjuk, nálam se volt nagy hatása.

– Kitti? Én szerelmes Kittibe?

Hangosan felnevetett.

– Most mi van?

Nevetés közben sikerült kihámoznom két mondatot. Nekem aztán elhihetitek, hogy az egyik jobban meglepett, mint a másik. Sokkal jobban.

– Nem vagyok, és nem is voltam szerelmes Kittibe, hiszen ki nem állhatjuk egymást. Amúgy meg Arnolddal járok. Vagy mit csinálok.

Majdnem belefordultam a vízbe.

– Te és Arnold?

Soma lassan lehiggadt, és bólintott.

– Hidd el, gyakran én se értem.

– Hm.

– Hm.

Csak ültünk, és bámultuk a vizet. Éjjel feketének tűnt, hajók ringatóztak rajta, jelzőfényeik sárga fényt vetítettek rá. A tó másik partján más emberek más problémákkal foglalkoztak. Mi meg a sajátunkkal.

Soma biztos Arnoldra gondolt. Én meg Robira.

Egészen addig, amíg meg nem láttam a hirdetést.

Onnantól kezdve csak az járt az eszemben, hogy ennyi maradt a nagy tervből: egy gyűrött papír.

17. FEJEZET

Másnap elmentem a kórházba, hogy megnézzem Zitát és az öcsémet, ami a helyzet ellenére valahogy feldobott.

Van egy féltestvérem. Furcsa érzés, mert eddig amolyan magányos farkasként nyomtam, legalábbis testvértéren. Most meg van egy kicsi kis izé, ami sajnos még nem elég nagy ahhoz, hogy megosszam vele a családi problémákat. Micsoda helyre született!

– Sziasztok – mondtam halkan, miközben besurrantam a kórterembe. Zita már nem nézett ki fáradtnak, sőt, jobban nézett ki, mint én, ami elég ciki, hiszen ő tegnap szült.

Samu egy szál pelusban feküdt a napon.

– Mi van, már a babáknál is ciki, ha sápadtak?

Zita mosolyogva megrázta a fejét.

– Besárgulás ellen.

Fogalmam se volt, hogy miről beszél, de azért egy bölcs szájbiggyesztés kíséretében bólintottam, és megsimogattam a baba puha bőrét. Egész viccesen nézett ki így félpucéran. Főleg azzal a micsodával a köldökénél. Brrr.

– Lázár most ment el.

Felsóhajtottam.

– Tudom, sikerült kikerülnöm.

Zita rosszallón nézett rám, pedig a legjobbat még nem mondtam el neki. Legalább egy órán át hédereztem az édességautomata mellett.

Már egészen összemelegedtünk, miközben arra vártam, hogy apu végre elmenjen a kórházból.

– Képes voltál elbuszozni Veszprémig?

– Szükségem volt erre a kis kalandra. Tegnap nagyon sok minden történt.

– Az már biztos – nézett mosolyogva Samura.

– És még a felét se tudod.

– Apád a lelkét kipanaszkodta nekem. Szerintem már Samu is szó szerint tudja idézni. Sőt, azon se lepődnék meg, ha az első szava az lenne, hogy Bogi vagy kemping.

Hirtelen azt se tudtam eldönteni, hogy ennek örülnék-e vagy sem.

– Igen, de utána történt még valami, ami szerintem csak a nap feszültségének levezetése volt. Megcsókoltam…

– Robit? – hajolt előre lelkesen, én meg hátra a meglepetéstől.

– Ö… Nem, hanem Somát.

Zita lelkesedése azonnal lelohadt.

– Megcsókoltad Somát? De minek?

Olyan erővel vontam meg a vállam, hogy az hatalmasat roppant.

– Minek, minek… Csak úgy adta magát.

– Adta magát, hogy csókolózz egy fiúval, aki fiúval jár?

– Jó, nekem ez az infó csak tegnap érkezett meg! Te mióta tudsz róluk? Vagyis inkább így kérdezem: van valaki rajtam kívül, aki nem tudja, hogy Arnold és Soma együtt vannak? Arnold és Soma!

– Ami azt illeti, én is csak véletlenül tudtam meg, amikor megláttam őket, úgy két éve nyáron? – vonta fel a szemöldökét elgondolkodva. – Ja, egyik éjjel a Matróz előtt enyelegtek.

Az arcomra tapasztottam a tenyerem.

– Nem hiszem el – motyogtam az ujjaim közül. – Tulajdonképpen nyár eleje óta bírom Somát, én kis naiv eljátszottam a gondolattal, hogy majd valami lesz, erre kiderül, hogy ő közben Arnolddal játszadozott.

Zita együttérzőn bólintott.

– Megesik.

– Hogy egy olyan srác után lohol az ember, aki szintén egy srác után rohan?

– Hát az ő esetükben inkább Arnold rohan Soma után, de igen.

– Ez annyira jellemző rám. Inkább felhagyok a nyári szerelem dologgal. Valahogy nem nekem való.

– Ugyan, nem vagy te olyan szerencsétlen, mint amilyennek gondolod magad, csak rossz helyen keresgélsz.

– Ja, jó lenne ezt a gyakorlatban is átélni, főleg a tegnapi nap után.

Zita felállt, és Samut kicsit odébb pakolta, hogy állandóan érje a nap.

– Muszáj lesz valamikor kibékülnötök apáddal.

– Van időnk, még csak tegnap vesztünk össze.

– Az lehet, de jövő héten esküvő, utána meg mész haza.

– Talán így lesz a legjobb.

Zita visszaült az ágyra, és maga mellé intett.

– Ezt te sem gondolod komolyan.

Igazából ebben nem voltam egészen biztos. Mindennél jobban vágytam arra, hogy helyrehozhassam ezt a valamit, amit nem vagyok hajlandó hibának nevezni, de ha apu nem ismeri be, hogy jót akartam neki, akkor nem bánom, hogy nem békülünk ki.

– Nem beszél velem.

Zita felsóhajtott.

– Ha kerülöd, nincs sok esélye rá.

– Ebben van valami.

– Na, ugye. Nem hagyhatom, hogy úgy menj el, hogy nem békültetek ki.

Samu nyöszörgésére mindketten az ablak felé néztünk.

– Éhes lesz – mondta Zita, majd felvette a kicsit. – Te nem vagy az?

– Hát arra, ami abban a cumisüvegben habzik, biztos nem, de valami csoki lecsúszna.

Zita felnevetett, felállt, majd az átlátszó tál felé ment, amit semmi pénzért nem hívnék bölcsőnek.

– Asszem, jólesne egy kis csoki.

– Hozok valamit az automatából, úgyis nagyon jóban lettünk mostanában.

Zita dudorászva etette a picit, én meg az utolsó forintjaimat arra költöttem, hogy kifosszam az édességautomatát.

Na, a hazajutás vicces lesz.

Végül akkora mázlim volt, hogy Zita nagynénje, Hanna néni vitt haza, akinek már nagyon nem kellett volna vezetnie. Miközben azon imádkoztam, hogy ne üssünk el még egy galambot, ő megkérdezte, hogy mi van az udvarlóimmal.

Megint.

Aztán elmesélte, hogy neki mennyi volt.

Megint.

Végül a koszorúslányruhámról beszélt. Igaz, hogy emiatt vagy két órán át ültem a kemping parkolójában, de legalább addig se kellett bemennem.

Ha tudtam volna, hogy Robi milyen hangulatban vár rám, akkor valószínűleg megkértem volna a nénit, hadd töltsem az éjszakát az autójában.

– Szia – vigyorogtam rá, mert ő mindig kihozza belőlem a felszabadult, mániákus oldalamat.

Robi a grillteraszról intett nekem. Már messziről láttam, hogy nem valami lelkes. A vigyorom azonnal lelohadt.

– Mi a helyzet? – kérdeztem, amikor ledobtam magam mellé az egyik padra.

Robi almazöld sapkáját mélyen a szemére húzta. Nem volt nála a fényképezőgépe, ami már komolyan aggasztott.

A lyukacsos faasztalon át, amelyiknél tegnap Samu születésére ittunk, elém tolta a nagyapa képeivel teli fémdobozt.

– Visszahoztam – mondta kurtán.

Elvettem a dobozt, és az ölembe húztam. Összeszorult a gyomrom Robi fagyos hangsúlyától. Nem várta meg a köszit, csak felállt, és elindult a kemping bejárata felé. Azonnal felpattantam. A keze után kaptam. Szorosan megmarkoltam a csuklóját. Nem értettem, mi történik.

– Valami baj van? – kérdeztem, miközben megfordult. Végre a szemembe nézett.

– Úgy hallottam, megkörnyékezted Somát.

– Oké, szögezzük le, hogy nem vagyok az az alkat, aki bárkit meg tudna környékezni, legalábbis nem azon a módon, amit szexinek titulálnának. Aztán ott van az a tényező, miszerint az a csók csak egy feszültséglevezető mutatvány volt. Annak is elég siralmas.

Kihúzta a csuklóját a markomból. A semmit markolásztam, ami annyira megszokott tapintású kezdett lenni, hogy a pokolba kívántam az egész nyarat.

– Mégis ki mondta ezt neked?

– Arnold.

– Gondolom, tudod, hogy Arnold és Soma…

– Igen, már három éve tudom – vágta rá dühösen.

– Nem értem, miért vagy dühös.

Robi felhorkantott.

– Azért, mert kedvellek téged.

– Azért vagy dühös, mert kedvelsz? Nem egészen értem, magyarázd el, mégis mi a fene bajod van ezzel?

– Az a bajom, hogy te nem kedvelsz úgy, ahogy én kedvellek téged.

Tudtam, hogy vissza fog ütni az a majdnem csók.

– Honnan tudod, mennyire kedvellek?

Szomorúan elmosolyodott.

– Amikor itt voltunk a kemping strandján, engem nem akartál megcsókolni, de Somára simán rávetetted magad!

– Ja, persze letéptem a ruháit, és nekiestem ott a mólón, amit Arnold lepisilt. Igazán meghitt és romantikus pillanat volt! Robi, én téged kedvellek. Miért nem hiszed el?

– Mert én nem vagyok Soma.

– És Soma milyen? – kérdeztem dühösen.

Robi visszaült a padra.

– Olyan, aki ért az emberekhez, aki leveszi a lábáról a lányokat…

– Vagy a fiúkat – szúrtam közbe, mert még nem tudtam megemészteni ezt az információt. Teljes ellentétben állt mindennel, amit Somáról hittem. Még hogy szerelmes Kittibe! Marha vicces. – Nézd én se vagyok olyan, aki mindenkit meghódít egy pillantással. Hiszen nézz csak rám!

– Azt csinálom, Bogi! – csattant fel Robi. – Két hónapja csak nézlek, és azon gondolkodom, hogy egy ilyen aranyos lány mégis hogy értékelheti ennyire alul magát. Nem vagy megelégedve magaddal, miközben annyi mindenben jó vagy. És ez a legnagyobb bajod.

Kikerekedett szemmel bámultam rá. Nem akartam elhinni, amiket mond. De főleg nem akartam beismerni, mennyire mélyen igaza van. Ám Robi tovább folytatta:

– Egész nyáron azzal vagy elfoglalva, hogy milyen felszínes Kitti, meg az ilyen lányok, vérig sértődsz, ha valami rosszat mondanak rólad, de ennyi erővel saját magadon is nevethetnél, hiszen te vagy a leggonoszabb kritikusod.

– Nem érted, milyen így… – kezdtem, de ő még csak lélegzetvételnyi időt se hagyott. És ehhez nem voltam hozzászokva. Nem volt időm arra, hogy panaszkodjak magamról.

– Nem értem? – keserűen elhúzta a száját. – Kilométerekről látni a vörös hajamat, a szeplőimet, olyan magas vagyok, hogy a saját bátyám alacsonyabb nálam, mindenem csontos, de nem törődöm vele, mert nem másokkal vagyok elfoglalva.

– Engem nem érdekelnek mások.

Szinte éreztem saját hazugságom szagát. Mindent betöltött körülöttünk.

– Csakis mások érdekelnek, ugyanolyan megszállott vagy, mint az apád, ha a fejedbe veszel valamit.

Ezzel aztán végképp felhúzott. Olyan, mint az apám? Na persze!

– És akkor mi van? Mi van, ha olyan vagyok, mint ő? És mi van, ha érdekel, mit gondolnak mások?

– Csak az, hogy közben elfelejted, hogy a legnagyobb klisék sokszor a legnagyobb igazságot hordozzák.

– Oké, Mr. Mindentudó, milyen klisékről van szó? Világosíts már fel, mert túl tudatlan és keményfejű vagyok ahhoz, hogy megértsem.

Robi a kezemért nyúlt a kopott asztalon át, de elrántottam. Hadd érezze kicsit ő is, milyen az, ha a semmiért kapaszkodunk. Mennyire bosszantóan értelmetlen, miközben bármit megtennénk azért, hogy végre a kezünkbe kaparinthassuk.

Robi felsóhajtott, majd a hajába túrt.

– A magának nem tetsző lány ráhajt az ügyeletes szépfiúra – mondta keserűen, de láthatta rajtam, mennyire fájó pontot ért ezzel a kijelentésével, mert szomorúan felsóhajtott. – Nem akarlak megbántani. Nem azért jöttem ide.

Felhorkantam, ő meg tudomást se vett róla.

– Lehet, hogy van néhány plusz kilód, lehet, hogy a hajad többnyire mókásan áll, de te vagy a legklasszabb lány, akivel találkoztam. Mert a makacsságoddal csak az járt a fejedben, hogy segíts apádon. Annyit siránkozol a külsőd miatt, hogy nem veszed észre, mennyi mindenre vagy képes.

– Ugyan, ne add itt az ártatlant, ha Kitti vagy a barátnői közül valamelyik randira hívna, biztos elfogadnád a meghívást.

– Ha tényleg így gondolod, akkor eléggé félreismertelek.

A fejét ingatta, én meg állandóan azt mantráztam magamban, mekkora idióta vagyok.

– Tudod, Kingában annyi humorérzék van, mint egy termeszvárban, Kriszta sosem enne kukoricát, mert hizlal – itt megeresztett egy kis mosolyt, amitől minden hang elhallgatott a fejemben –, Kitti meg hamarabb hívna meg randira egy a szeméből vért spriccelő gyíkot, mint engem, de tudod, mit? Nem érdekelne, mert ezt elfogadtam. Tudom, hogy a külsőségek igenis befolyásolják az embert, nem vagyok naiv, de azt is tudom, hogy nekünk is van esélyünk arra, hogy szépek legyünk, ha túl lépünk a hülye elvárásokon.

– Nekünk? Mi vagyunk mi, egy külön faj? Egy kövér lánynak nem lehet olyan barátja, mint Soma? Erre akarsz kilyukadni?

Robi egy pillanatra behunyta a szemét.

– Igazából randira akartalak hívni. De ha te nem akarod úgy látni magad, ahogy én látlak téged, akkor minek strapáljam magam?

Randira? Istenem, mekkora barom vagyok. És milyen baromira igaza van Robinak!

– Milyennek látsz engem?

– Vagánynak, viccesnek, olyan embernek, aki fejest ugrott egy doboz esernyőbe, aki lépést tudna tartani a kukorica iránti lelkesedésemmel, olyannak, aki nem nevetett ki, amikor a kínaiban levertem egy rakat szemfestéket, olyannak, aki nem veti meg a gagyi filmeket. – Robi félmosolyra húzta a száját. – Sok mindennek, de legfőképpen szépnek.

– Nem vagyok biztos benne, hogy rólam beszélsz.

– Hát persze hogy nem – morogta, majd feltápászkodott.

– Akkor most mi lesz velünk? – kérdeztem erőtlenül, miközben végig az asztalra meredtem.

– Az, amit akartál, semmi. Vége van a nyárnak.

Nem tudtam mit mondani. Ki akartam nyitni a nagy számat, ordítani akartam vele, de mintha elfelejtettem volna, hogyan kell makacsnak lenni. Miért vagyok gyárilag ilyen szerencsétlen?

– Az esküvőn én fogok fotózni, úgyhogy ott még esetleg összefuthatunk.

Esetleg. Gyilkos egy szó.

Augusztus huszadikán nagy eséllyel indultam neki a listám egyik pontja betartásának, mert hogy semmi kedvem nem volt az utcákat járni, az olyan biztos, mint hogy ideje lenne megint leborotválni a lábam.

De komolyan, lassan olyan lesz, mintha egy sünparti lenne rajta. Ennek ellenére majdnem egész nap a lakókocsiban ültem. Teljesen biztos voltam benne, hogy új rekordot állítottam fel, ugyanis sikerült elkerülnöm az apuval való beszélgetést egy lakókocsi területén belül.

Vagy új pszichológiai kísérletet végeztem? A fene tudja. De az tuti, hogy képletet lehetne alkotni róla, ami valahogy így nézne ki: kerülési maximum egyenlő a két személy tartózkodási terület négyzetméter és a kerülési helyszínben eltöltött idő szorzatával. Ami nálunk egy kimagasló érték lehet. Már-már abnormális.

Mindegy, szerintem Zita téved, és békülés nélkül fogok hazamenni anyuhoz, aki azóta nem jelentkezett, amióta bejelentettem a kis Samu érkezését.

Bár gigantikus kényszert éreztem az iránt, hogy kipuhatoljam, vajon anyut hogy érinti a gyerek érkezése, úgy döntöttem, többet nem ártom bele magam a felnőttek dolgába. Ha mindig azt állítják, urai a helyzetnek, akkor sok sikert kívánok mindegyiknek, mert én feladom.

Szóval a mai programom egész napos tespedés volt. Sajnos ezt a kreatív programot úgy öt óra után meguntam, hiába daráltam le a Magyarország madártávlatból tyubén fellelhető összes részét, leróva tiszteletem augusztus huszadika előtt. No meg picit magamat is megvigasztaltam néhány földrajzos perccel.

Még mindig meleg volt, még mindig haragudtam a világra, és a világ is haragudott rám.

Végül nem bírtam tovább, a kerülési maximumot betartva kivártam, amíg apu kimegy a lakókocsiból, majd egy titkos ügynököt megszégyenítő mozdulatsorral felkaptam a telómat, a bőröndöm aljából előhalásztam a vésztartalék-pénzemet, amiért tavaly nyáron güriztem. Amikor felegyenesedtem, a szemem elé került a viharvert listám, ami mellé a hirdetést is kitűztem. Nem tudom, minek, hiszen mindkettő ugyanolyan kudarc lett. Csak valahogy nem tudtam elengedni egyik ideált sem.

Mert erről szólt az egész: tökéletes nyarat akartam magamnak, meg tökéletes életet apámnak. Végül is semmi sem tökéletes, én meg aztán végképp nem.

Ezzel a tudattal kivonultam az utcára, augusztus 20-án.

Inkább leborotválhattam volna a lábam, az sokkal hasznosabb időtöltés lett volna.

Hogy miért utálok augusztus huszadikán az utcára menni? Meglepő módon ennek a pontnak semmi köze sincs apuhoz. Szimplán a sok emberhez, akik valamiért jó ürügynek gondolják az ország születésnapját ahhoz, hogy éjjelig bulizzanak, és sokat piáljanak.

Brr. Már a pia szótól emelkedik a gyomrom.

Kimentem a kikötőbe, ami elég fárasztó mutatvány volt. Ki kellett kerülnöm az utcazenészek és művészek körül kialakult tömegnyomort, utána a sétányon felállított színpadot, hogy valahogy bejussak a kikötőbe, ahonnan egyébként pazar kilátás nyílt a tűzijátékra.

Egyáltalán nem azért mentem oda, hátha összefutok Robival. Á, dehogy.

Na jó, kit akarok én becsapni?

Azonnal ahhoz a padhoz sétáltam, ahol már olyan sokat ücsörögtünk. Sehol egy kukoricázós, baseballsapis fiú, aki a fényképezőgépével matat.

Akkor, abban a nyomorult csónakban le kellett volna smárolnom őt.

Hirtelen hangos robbanásra lettem figyelmes. Felnéztem az égre.

A fejem fölött milliónyi szikra csillogott. Színek fényes kavalkádja robbant minden pillanatban.

És nem volt senki, akivel megoszthattam volna.

Miután nagy nehezen hazakeveredtem, apu már aludt a kanapén, úgyhogy egy gagyi székre ültem le, és megnéztem az István, a király ismétlését. Kétszer is.

Hajnali háromkor se tudtam aludni, de nem akartam zavarni aput, úgyhogy fogtam a laptopomat, egy papírt meg egy tollat, és az étkezőbe vonultam.

Útközben összefutottam Karcsi bácsival, vagyis átléptem, mert a recepció bejárata előtt horkolt, miközben valami idegen nyelven motyogott. Szerintem csehül.

Az épületben felpattintottam a lámpákat. Hideg, fehér fényük földönkívülimódra villódzott, majd egyenletesen világított.

Zitának igaza volt, nem mehetek úgy haza, hogy nem békülök ki apuval.

És ki tudja. Talán soha többet nem látom Robit, de szeretném, ha nem úgy emlékezne rám, mint egy felszínes, idegesítő lányra. Úgyhogy levelet írtam. Apunak a hagyományos módon, Robinak pedig mailben, ha már szóba nem állnak velem, legalább írásban magyarázhassam meg, mit miért tettem.

Annyira belemerültem a körmölésbe, hogy még Somát se vettem észre, pedig egy szál rövidnaciban virított. Komolyan mondom, hiányoztak azok az idők, amikor még hatással volt rám.

– Azt hittem, betörő vagy.

– És egy szál alsóban akartál elintézni? – A szavaim kicsit csípősebbre sikerültek, mint szerettem volna.

– Felkeltettem volna Karcsi bácsit.

Kicsit abbahagytam a megfelelő szavak papírra öklendezését, és fáradt pillantást vetettem Somára.

– Na, azt megnézném.

– Mit csinálsz? – lépett mellém. – Remélem, nem eladsz valamit.

– Nagyon vicces.

– Bocsi, nem hagyhattam ki. Szóval?

– Csak megpróbálom helyrehozni a dolgokat. Írásban – mutattam a laptop és a papír irányába –, mert ez a pár hét bebizonyította, hogy nem erősségem a verbális kommunikáció.

A szomszédos asztaltól az enyémhez húzott egy széket. A szék lábainak csikorgásától valamiért a suli jutott eszembe. Meg az ősz. Talán még az éjjel is hidegebb, mint eddig lenni szokott.

– Levelet írsz apádnak?

– És Robinak. Amúgy nem láttad mostanában?

Soma furán nézett rám. Nem csodálom. Mindennap láttam Robit a lakókocsi ablakából, de nem mertem kimenni hozzá.

– Most komolyan el akarod játszani, hogy nem nézed őt az ablakból egészen addig, amíg haza nem megy?

Komoly érdeklődéssel tanulmányoztam a tollam gombját.

– Amúgy mit csinál itt?

– Miért nem kérdezed meg magad?

– Kicsit összekaptunk. Nem hiszem, hogy beszélne velem, úgyhogy inkább leírom neki. Ahogy már mondtam, szóban nem megy a dolog.

– Most jól megy.

– Igen, mert te más vagy.

– Ö… Köszi? – ráncolta a szemöldökét. Kicsit későn esett le, mit mondtam neki.

– Jaj, nem úgy más! Bár úgy is. Jesszus, látod erről beszélek, nem bírom megszűrni, mi jön ki a számon!

– Ezért szórakoztató veled dumálni.

– Apunak meg Robinak erről biztos más lenne a véleménye.

Soma csak legyintett.

– Majd megenyhülnek. Apád az apád, megbocsát, különben se követtél el akkora nagy bűnt. Robi pedig túlságosan beléd van esve ahhoz, hogy ne álljon veled szóba.

Pár pillanatig hallgattunk. Néha egy molylepke elhúzott a fejünk fölött. A kinti éjszaka elcsendesedett. Inkább a hajnal narancsos fáradtságát vette át.

– Soma – szólaltam meg végül –, most, hogy túl vagyunk egy durván kínos csókon, meg egy csomó lelkizésen, mondhatok valamit?

– Naná.

– A helyzet az, hogy én is túlságosan beleestem Robiba ahhoz, hogy ne beszéljek vele.

– Ez nem titok – mosolyogta.

– Hé – dobtam felé egy papírgalacsint –, számomra eddig az volt. Most te jössz.

– Mi?

– Kérek egy titkot.

– De te nem mondtál nagy titkot – ellenkezett.

Lecsaptam a laptopom tetejét, és félretettem a tollamat. Ha már mindent elhalasztottam a nyáron, akkor a levelek igazán várhatnak. Legalább összeállnak a dolgok a fejemben, úgy talán könnyebben papírra és gépbe kerülnek. Esetleg előfordulhat az a csoda, hogy értelmük is lesz.

– Akarsz egy titkot? – hajoltam közelebb hozzá, ő meg huncutul vigyorogva bólintott. – Nem bántam meg, hogy el akartam adni a kempinget, csak azt, hogy apu nem egyenesen tőlem tudta meg.

– Akkor itt egy titok tőlem: félek attól, hogy Arnold apja mindig utálni fog.

– Ezek a szülők, csak a gond van velük – jegyeztem meg.

18. FEJEZET

Kedves apu!

Apu!

Bár nem beszélünk egymással, ami elég vicces, tekintettel arra, hogy egy házban lakókocsiban lakunk, mégis szeretném, ha világosan látnád, miért tettem, amit tettem. miért akartam eladni a kempinget.

Nem veled akartam kiszúrni, nem magamnak akartam a pénzt, nem akartam elvenni tőled nagyapa utolsó emlékmorzsáját.

Viszont magammal kibaelég alaposan kiszúrtam, neked akartam a pénzt, és azt akartam, hogy nagyapa emlékét ne egy romos kemping jelentse.

Ezekből semmi se jött össze, de ha még egyszer elkezdődne a nyár, ugyanígy csinálnék mindent, mert már vagy négy éve nem élveztem ennyire egy nyarat se a Balatonnál, mint a mostanit.

Ez még mindig nem válaszolja meg a nagy kérdést:

honnan született ekkora idióta lányod?

miért akartam eladni a kempinget?

Mivel szeretem a listákat, csak ők nem szeretnek engem, ezért most felsorolok néhány pontot, amikkel nem megbántani akarlak, hanem felnyitni a szemed. És picit kidumálni a tetteimet.

1. Megkedveltem Zitát, és nem szeretném, ha vele is az történne, ami anyuval.

2. Samu is a kisujja köré csavart, bár én inkább a kutyámnak adtam volna ezt a nevet (már ha lenne kutyám), így szeretném, ha neki nem évente két hétig lenne apja.

3. Akár hiszed, akár nem, régen imádtam eléggé kedveltem a kempinget, de mostanra a legnagyobb ellenségem lett, és szerintem neked is.

4. Ezzel nem hergelni akarlak, de azzal, hogy elküldted Kovács urat, elég jelentős pénzösszegtől estél el van fogalmad róla, mennyi mindent vehettél volna annyi pénzből?!.

5. Szeretném, ha jobb jövőd lenne.

6. szeretném, ha a kempingnek is jobb jövője lenne

6. Egyedül nem tudod rendbe tenni a kempinget.

7. Nagyapának már teljesen mindegy, mi van a kempinggel, neki az a lényeg, hogy veled mi van.

8. A hetes pont nemcsak nagyapára igaz, hanem rám is.

Nem tudom, mire jutottál, míg ezeket a pontokat olvastad, egyvalamire szeretnélek megkérni: ha nem most adod el, legalább gondold végig, hogy tényleg nem ez lenne-e a legjobb megoldás.

Szerintem az, bár az én véleményemmel nem akarlak befolyásolni. Nem mintha ez valaha is sikerült volna.

U.i.: ha lett volna még egy papírom, átírtam volna az egészet!

U.u.i.: azért remélem, nem tagadsz ki, vagy valami…

Üdv, Bogi

feladó:bogibogar@netmail.com

címzett:robifulop@netmail.com

tárgy:tudod, hogy nincs bocsánat, hiába hág a bánat

csatolmány:nyáritiltólista.doc

elküldve:2016-08-22, hétfő, 02:56:43

Tisztelt Róbert, leendő fényképész, a Fülöp család legifjabb tagja, Arnold, a görény testvére!

Lehet, hogy a feladót látva azonnal törölted az üzenetet. Először is a mail címem még alapsulis koromban csináltam, és lusta voltam megváltoztatni. Másodszor: ha már idáig eljutottál, ne merészeld bezárni az oldalt! Most jön csak a szaftos rész!

Csak vicceltem, nincs szaftos rész. Bárcsak az lenne! Ebben a szent pillanatban sokkal szívesebben beszélnék a cicijeim méretéről. Mondjuk, ezt már egyszer megbeszéltük. Szóval semmi újjal nem tudnék szolgálni.

Viszont van más újdonság, ami talán érdekel téged.

Beismerem, igazad volt. Jöhet a tapsvihar, az ujjongás.

Tényleg felszínes vagyok. Ezért mondtam, hogy talán nem ismersz igazából, mert valójában nem sokban különbözöm a 3K-tól, akikkel nem mennél randira.

És itt szeretném megsúgni, hogy bármilyen lánnyal mész majd egyszer randizni, mindegyikben lesz valami felszínes. Még azokban is, akik erősen tagadnak. Mert tudod, mit mondanak azokról, akik erősen tagadnak: valójában nem vágynak másra jobban, mint amit tagadnak. Nyakatekert, de az emberek már csak ilyenek.

El se hinnéd, mennyi mindenki mondta nekem, hogy te vagy az udvarlóm, és tudod, milyen szinten tagadtam? Mintha az életem múlott volna rajta. Pedig másra se vágytam, mint arra, hogy több időt töltsek veled. És tessék, mit csinálok? Nyár végére elüldözlek magam mellől.

Amikor először találkoztunk, adtál nekem egy névjegykártyát. Kitűztem a tiltólistám mellé, és akárhányszor ránéztem, elgondolkodtam azon, hogy te mindig a saját kis világodban mozogsz, és jól érzed magad. Én általában úgy érzem magam, mint az a bizonyos elefánt a porcelánboltban.

Azt mondtad, vagánynak látsz, bátornak, én ezt nem látom, de örülnék, ha segítenél észrevenni, ahogy egész nyáron tetted.

Mert melletted olyan elefántnak érzem magam, aki apró ecsettel ül a boltban, és nem leveri a csészéket, hanem megfesti őket.

Ha tehetném, akkor visszafordítanám az időt, és megcsókolnálak a csónakban, nem pedig kifordítanálak belőle.

Ha még idáig is eljutottál, akkor veszem a bátorságot, és kimondom, vagyis leírom, rettentő módon kedvellek. Na jó, talán szeretlek… Ez az infó a tied, kezdj vele, amit csak akarsz.

U.i.: mellékelve elküldtem a listámat, amit ugyan lopva olvastál, de szeretném, ha jobban átnéznéd, hogy lásd, milyen nyarat akartam, és milyet sikerült összehoznom helyette.

Hiányzol

Mivel az esküvőig alig pár nap maradt, Zita türelme egy éhes cápáéval vetekedett. Persze ahogy megfordult a fejemben a cápa kifejezés, Robi is ott kezdett mocorogni. Nem vette a telefonját, nem volt hajlandó beszélni velem, ahogy apu se.

Fogalmam se volt róla, hogy vajon elolvasták-e a leveleket.

Szerencsére ott volt Soma, aki bocsánatot kért a csók kikotyogásáért, amiért nem hibáztattam, és úgy általában ott volt velem, miközben morogva tömtem magamba mindent, amit találtam. Nem lehettem szép látvány, de ő bátran kitartott mellettem, legjobb tudása szerint igyekezett megvigasztalni engem. Bár nem akarta, elolvastattam vele mindkét levelet. Hosszasan tanulmányozta őket, majd azt mondta, lehetetlenség, hogy ne reagáljanak rá valamilyen módon.

– Mégis milyen módon? – kérdeztem türelmetlenül.

– Hát – mondta száját beharapva –, vagy a nyakadba borulnak, vagy a fejedhez vágnak egy evezőt.

Gondolom, mindenki érzi a helyzet komolyságát, mert egyáltalán nem mindegy, melyik opciót választják végül.

Három napja küldtem el a leveleket, és ehhez képest még egyik se történt meg. Talán majd álmomban vágnak fejbe lapáttal?

Miközben a hét nagy része azzal telt el, hogy vártam az ölelést vagy az evezőt, sült krumpliba, csokis pudingba, pizzába, sült halba és egyéb emészthető dologba fojtottam a bánatom (a kukoricás standokat meg se közelítettem).

Zita végül megunta a szenvedésemet. Elrángatott magával a szüleihez, akik egy gyönyörű szőlős birtokon laktak Balatonszepezden.

Alaposan el voltak eresztve, és úgy néztem, bármit csinál apu, anyagilag nem lesz hatással Zitára, ami megnyugtatott.

Egyébként kedves embereknek tűntek, amíg meg nem tudták, hogy ki vagyok. Onnantól kezdve eléggé kínos volt a limonádézgatás. Nem voltak túl lelkesek a házassággal kapcsolatban, amit meg tudtam érteni, hiszen apám a vőlegény.

Hiába mondtam volna, hogy jelen pillanatban én se nagyon jövök ki az apámmal, elég volt az a tény, hogy az apám az apám. Aztán majdnem kicsúszott a számon, hogy legalább lett egy bónusz unokájuk Samu mellé. Igaz, csak mostohaunokájuk. Végül türtőztettem magam, mert ez az adalék még az én gyomromat is megfeküdte.

Szerencsére Samut nagyon bírták (nem csoda, hiszen állandóan alszik, vagy nagy szemekkel bámul és tátog, mint egy halacska), így gyakran maradt náluk, amíg Zita esküvői teendőket intézett. Értsd: elszánt kitartással rohangált egyik helyről a másikra (mindezt szülés után, úgyhogy nemcsak vagány, de lehet, hogy még valamiféle szuperhős is volt), és nagyjából minden percben azért imádkozott, hogy ne essen az eső az esküvő szombatján.

Azt nem mondtam neki, hogy teljesen mindegy, esni fog-e vagy sem, az esküvő helyszíne, a kemping sokkal csúnyább nem lehet egy kis esőtől.

Elmentünk kozmetikushoz, amiről azt hittem, lazító és nyugtató lesz, ehelyett egy órán keresztül pattanásokat nyomkodtak az arcomról. Olyan pattanásokat, amiknek a létezéséről eddig nem is tudtam.

Amikor végeztünk, Zita kedveskedett elárulni, hogy választhattam volna az arcmasszázst, ahogy ő.

Mondhatom, jókor mondta.

Fodrásznál jártunk frizurapróbán, ahol rá akartak venni egy gyors hajfestésre, mivel az ő szavuk szerint kissé fakó volt a hajam. Az én fogalmazásom szerint inkább csokis hamu színű, de hagyjuk a részleteket. Ráadásul a szépségszalon manikűröse raptorkarmokat akart rám sózni.

Utoljára felpróbáltam a ruhámat, ami még mindig ugyanolyan vattacukor-rózsaszín volt, csak én néztem ki normálisabban, mert barna voltam. Szerencsére az egyhetes bánatevéstől nem híztam meg annyira, hogy engedni kellett volna belőle.

Hanna néni harmadszorra is beavatott romantikus kalandjaiba a 70-es évekből. De hát ahogy a mondás tartja, három a magyar igazság.

Az esküvő előtti napon téli álmából ébredő medveként léptem ki a lakókocsiból. A kemping annyit változott, mintha egy egész évszak telt volna el, mióta utoljára kint voltam.

Az utak nem voltak gyomosak, a recepció nem volt poros, a sufniból maradt szemétkupac eltűnt, a bokrokat visszavágták. Lehet, hogy apu utolsó forintjai elevenedtek meg előttem.

A legnagyobb meglepetést azonban az egyik fűzfa okozta.

Lehajló ágai közt egy-egy színes esernyő bújt meg, mintha a levelek lettek volna az esőcseppek, amelyekre ilyen tikkasztó nyár után mindannyian vágyakoztunk.

Szóval ezért járt ide Robi minden áldott nap! Kihozta az összes esernyőjét, és felakasztotta őket a fára. Tekintetemmel azt a kéket kerestem, amit közösen választottunk még a nyár elején, de nem láttam. Viszont volt ott sárga, piros, zöld, pöttyös, csíkos, kockás… Ha picit megmozdult a levegő, az esernyők finom mozdulatokkal követték az útját.

Leültem a fa alá, és elképzeltem, hogy vajon milyen lenne, ha Robi most itt lenne velem. Valószínűleg elmesélné, melyiket hol vette, és közben milliónyi képet készítene csak az esernyők felnyitógombjáról.

A gondolattól elmosolyodtam. Persze hogy azt tenné. Az őrületbe kergetne a sok kattintással, de egyben imádnám érte.

A fejem fölött pihenő esernyők okozta boldogságtól kicsit kábán vonultam be a recepcióra. Annyira kábultan, hogy megfeledkeztem a kerülési maximumról, ami csak akkor vágott pofán, amikor az épületbe lépve apuval találtam szembe magam. Arca és ruhája csupa festék volt, így először alig ismertem meg.

– Szia – mondtam.

– Szia – mondta ő.

Hűha, asszem, tudom, kitől örököltem a verbális katasztrófát, ami időközönként kitör belőlem.

Álltunk egymással szemben. Sok mindent mondtam volna neki, szerintem ő is hasonlóan érzett, de a végén még csak azt se mertem megkérdezni, hogy megkapta-e a levelet.

Mondjuk, biztos megkapta, mert a távirányító mellé tettem, és amikor másnap leellenőriztem, már nem volt ott.

De evező és összeborulás se volt, csak egy kurta biccentés, aztán apu megkerült, és kivonult a recepcióról.

– Oké – kommentáltam magamnak, miközben az étkezőbe léptem. – Ez mehetett volna rosszabbul is.

– Kihez beszélsz?

Karcsi bácsi reszelős hangja minden csodát, amit az esernyős fűzfa kiváltott belőlem, elszivárogtatott belőlem.

– Csak magamban motyogtam.

– Az baj.

– Nem kicsi – tette hozzá Soma, aki egy létra tetején állt, és legalább olyan festékes volt, mint apu, hanem jobban. Az étkező egyik sarkát festette.

Zita kócosan és fáradtan intett az asztaloktól, ahol mindent rózsaszín szalag borított, még Samut is, aki ugyanolyan tanácstalan képet vágott, mint én.

– Mit műveltek?

– Ha eddig nem tűnt volna fel – dobta le ollóját Zita az asztalra –, esküvőre készülünk.

– Hidd el, feltűnt. Főleg a fűzfa a strandon.

– Ó, igen – mondta álmodozva. – Azalatt fogunk majd fényképezkedni. Robi csodás munkát végzett.

– Az már biztos – kiáltotta Soma a létra tetejéről.

– Biztos neked kéne létrára mászkálni?

– Nem akadt más jelentkező. Úgyhogy apukáddal ketten futottunk neki az étkező festésének.

– Az esküvő előtt egy nappal? – fordultam Zita felé. – Nincs egy kicsit későn a festéshez?

Zita felsóhajtott.

– Én is ezt mondtam, de Lázár ragaszkodott hozzá. Ahogy ahhoz is, hogy a recepción található sok szuvenírt adjuk szét a násznépnek ajándékként. Szóval most itt ülök Samuval, akire anyuék nem tudnak vigyázni, mert a bort intézik, és vadkacsás sörnyitókat meg söröskorsókat kötögetek át rózsaszín szalagokkal.

– Segítsek?

Zita olyan hálás tekintettel nézett rám, hogy átkoztam magam, amiért előző este csak háromkor mentem aludni (vagyis egyik oldalról a másikra fordulni), és nem keltem fel hamarabb.

Így alakult, hogy belegabalyodtam a rózsaszín szalagokba egészen addig, amíg Zita egy telefonhívás után enyhe hisztirohamot nem kapott.

Kiderült, hogy a cukrászda, akinek a tortát ma kellett volna kiszállítania, autó híján nem tudta megoldani a dolgot, tehát Zita esküvő gépezetének ékszíja elszakadt. A nagy brainstorming után arra jutott, hogy a kezembe nyomta Samut, és megindult a parkoló felé.

– Vigyáznál rá, amíg elhozom a tortát? Az ajándékok csomagolását úgyis befejeztük.

A gyerek kerek szemeket meresztett rám, én meg őrá. Szerintem mindketten sejtettük, hogy ez a felállás nem éppen ideális.

– Én nem tudok, és addig nem akarok vele kettesben maradni, amíg szépen magyarul nem tudja megmondani, hogy mire van szüksége – nyújtottam felé Samut, akinek csupasz lábai a levegőben kalimpáltak.

– De csak egy órácskáról lenne szó – kérlelt Zita, ám én csak a fejemet ráztam, aztán gyerekkel a kezemben (mivel Zita még mindig nem volt hajlandó átvenni tőlem) Somához fordultam, aki éppen akkor mászott le a létráról. – Nem akarsz egy gyereket?

Mellém sétált, és a babára nézett, aki a festékfoltos Somától valahogy nagyon megijedhetett, mert fülszaggató óbégatásba kezdett. Ekkor Zita kénytelen volt átvenni.

– Akkor most mit csináljunk? – kérdeztem.

– Hívjuk fel Arnoldot – próbálta túlhangoskodni Soma a síró Samut.

Felvontam a szemöldököm.

– Mégis minek? Ő vigyázna rá?

Soma nevetni kezdett.

– Egy kutyát se bíznék rá – közölte végül. – De van autója, úgyhogy elviheti Bogit a cukrászdához, és ők elhozhatnák a tortát. A kajákra nagyon oda tud figyelni.

– Azzal nálam se lesz probléma – tettem hozzá.

Így alakult, hogy nekem kellett felhívnom Arnoldot, aki nagyjából ötödszörre vette fel. Amikor pedig beleszólt, idegesen suttogni kezdett.

– Nem vállalok semmiféle szexuális szolgáltatást!

Hopsz, teljesen kiment a fejemből, hogy felírtuk a számát a nyilvános vécébe.

– Itt Bogi, és köszi, de nem kérek a szolgáltatásaidból – kuncogtam.

– Bogárka, mit óhajtasz? – szólalt meg néhány pillanatnyi hallgatás után. – Remélem, nem Somával van valami?

– Vele semmi gond – nyugtattam meg. – Legfeljebb kicsit festékes.

– Pff, hát persze hogy az. Muszáj segítenie az esküvői előkészületekben, amikor lóghatnánk valahol…

– Van egy jó hírem – szakítottam félbe, mert erre aztán semmi időnk nem volt, meg amúgy se voltam kíváncsi arra, hol lóghatna Soma. – Segíteni fogsz.

Bosszúsan felhördült, amolyan buckalakós dialektusban, majd magyarra váltott.

– Ne már! Annyi más dolgom van!

– Micsoda? Várni a hívásokat?

Megint csend lett, szinte hallottam Arnold agykerekeinek sustorgását. Vajon rájött már, hogy ki, pontosabban kik álltak a telefonos szívatás mögött?

– Mi kéne? – kérdezte végül, amin meglepődtem. Nem számítottam ilyesfajta együttműködésre.

– Egy fuvar a cukrászdába.

– Na, ezzel kellett volna kezdened. Imádom a cukrászdákat.

– El kell hoznunk az esküvői tortát.

– Benne vagyok, de figyelmeztetlek, lesznek utasaim.

– Kitti?

– Rosszabb.

Ennél többet nem mondott, viszont fél órával később egy padlizsánlila furgon begurult a parkolóba. Alig volt feltűnő az oldalára festett rózsaszín disznóval, akinek hosszú fekete haja volt, alatta felirat: Kocahontas III.

Honnan volt ez olyan ismerős?

A furgon ajtaja kinyílt, és egy idős, kockás öltönybe öltözött, bajuszos férfi lépett ki rajta. Fején szalmakalap, lábai csupaszon.

– Micsoda kis aranyos helyre hoztál, fiam – dudorászta boldogan. Tényleg őszinte lelkesedést láttam rajta.

– Bogárka, ez itt a nagyapám – tekerte le az ablakot Arnold a vezetőülés felől –, akinek megmondtam, hogy maradjon a kocsiban. Nagyapa, ez itt Bogárka.

Fülöp nagyapa kezet nyújtott.

– Örülök a találkozásnak.

Pár pillanatra a saját nagyapám jutott róla az eszembe. Neki is hasonló gesztusai, és mindenre rácsodálkozó, örökfiatal szemei voltak.

– Papó, szállj már vissza a kocsiba, hogy indulhassunk. Bogárka, ez rád is vonatkozik.

Még egyszer megnéztem magamnak az autót, és kicsit kétkedve ugyan, de beültem a Kocahontasba. „Papó” levette kalapját, és Robi fejére nyomta, akinek így két sapkája lett.

Álljunk csak meg, Robi???

Ő meg mit keres itt?

Fásult mozdulatokkal ültem le mellé, mert természetesen pont nekem kellett hátraülnöm. Arnold kifarolt a parkolóból. A fiúk nagyapja hátralesett, kopasz feje csillogott az izzadságtól, de bajusza vidáman kunkorodott felfelé.

– Milyen csendben vagytok – jegyezte meg.

– Ja – mormoltuk Robival egyszerre.

Láttam a visszapillantó tükörben, ahogy Arnold a szemét forgatja. Aztán a bácsi olyan hangosra tekerte a rádiót, hogy a hangtól nemcsak nem hallottam, hanem nem is láttam semmit a szürke, bolyhos üléseken és Robi kezein kívül, amik ökölbe szorítva, az én kezeimtől fényévnyi távolságra feküdtek.

Lehet, hogy Arnoldnak a nagyapja számított Kittinél rosszabb útitársnak, de jelen pillanatban számomra Robi jelentette ugyanazt.

Lassan elhagytuk Füred forgalmasabb részeit, én meg azon rágódtam, hogy vajon Robi olvasta-e az üzenetemet.

Szeretlek…

Nyolc betű. Rövid, mégis nehéz kimondani. Nem voltam rá képes.

Viszont leírtam. Ha elolvasta, ha nem, már kiadtam magamból. Ez mindenképpen jólesett, de az, hogy minden egyes kanyarban egymáshoz nyomódott a vállunk, már nem annyira.

Jó, jólesett. Viszont lelkiismeret-furdalás nélkül is jóleshetett volna.

Lesújtó érzés volt, hogy egész nyáron a legnagyobb baromságoktól kezdve mélyebb dolgokon át, egészen az esernyőkig, bármiről tudtunk beszélni.

Most meg némán ülünk egymás mellett, miközben az autó ablakában összegyűlt por hastáncot lejtett az iszonyatosan dübörgő hangfalak ritmusára.

A torta hazaszállítása így utólag nézve simábban is mehetett volna. Igaz, csak egy marcipánvirágot vesztettünk (megettem, amikor senki nem nézett oda), de a főnök, vagyis Arnold úgy rendelkezett, hogy én és Robi a furgon csomagterében utazzunk visszafelé, és bizonyosodjunk meg róla, hogy a torta egy darabban ér a kemping hűtőjébe.

Mellesleg isteni finom. Az egész fehér, háromemeletes monstrumon mindenféle marcipánvirágok pihentek. Talán senkinek se tűnne fel, ha még egy virágot bepuffantanék.

Ja, dehogynem, hiszen ott ücsörgött velem szemben Robi, aki morózus tekintettel hallgatta Arnold és nagyapja állandó civakodását.

– Érzéssel válts sebességet! Úgy rángatod azt a kart, mintha ki akarnád tépni a helyéről!

– Mert akadozik kettes és hármas között!

Arnold vezetési stílusának kritikáján kívül olyan dolgokról hallhattam, amire aztán végképp nem voltam kíváncsi. Mint például a bajuszpödrés művészete, és a rendszeres, jó állagú széklet produkálása. Valahogy kezdett kialakulni bennem a kép, hogy Fülöp nagypapa milyen körülmények közt nevezte el járműveit Kocahontasnak.

Inkább Robi felé fordultam.

– Mindig ennyit és ilyenekről beszélnek?

Robi bólintott, de nem nézett rám. Oké, ez szörnyen rosszulesett. Egy különösen éles kanyarban a torta kissé oldalra csúszott.

– Hé, óvatosabban! – szólt előre Robi, de a további csúszkálásokat figyelembe véve feltételeztem, Robi kérése nem talált meghallgatásra.

Az egész helyzet végtelenül kínos volt. Ám az olvasott vagy éppen nem olvasott levelem kérdése még kellemetlenebbé tette.

– Küldtem neked egy mailt – bukott ki végül belőlem.

Mintha Arnold reagált volna kijelentésemre, az autó hatalmasat fékezett.

Robival a torta után kaptunk, de nem tudtuk megmenteni a felső szintet, ami finoman lebucskázott a csomagtér padlózatára.

Néztem a szétkenődött csokikrémet, ami hosszú csíkot húzott maga után. Sírt a lelkem, amiért kárba ment, de legfőképpen rettegett Zita haragjától. Az esküvő olyan oldalát hozza elő, amit nem hiányoltam a róla alkotott kép darabjai közül.

– Kérlek, mondjátok, hogy Robi feje puffant!

– El kell, hogy szomorítsalak, mert a fejem teljes mértékben ép.

Arnold és a nagyapja, akit valahogy nem ráztak meg az események, kitárták a furgon hátulját. A fülkét elárasztó fénytől és forróságtól azonnal olvadni kezdett a máz.

– Gyorsan csinálnunk kell valamit, mert Zita kinyír minket!

Arnold beugrott mellénk.

– Csak téged nyír ki.

– Te vezetsz idiótán! – böktem a mellkasára.

– Az már igaz – bólogatott a nagyapa. – Attól, hogy kihajtanak eléd, nem kell ilyen erősen a fékbe taposni. Mindig is mondtam, hogy mindenki veszélyben van, ha te ülsz a kormánynál.

– Ja, legközelebb simán belehajtok. Különben is, ha nem felest reggeliztél volna, akkor simán vezethetnéd ezt a lila katasztrófát!

– Azt mondják, hogy egy feles jót tesz az emésztésnek.

– Te már csak tudod!

– Elég volt! – mordult fel Robi. Mindannyian döbbenten néztünk rá. – Te – Arnoldra mutatott – idejössz, és megcsinálod a tortát. Te pedig – most a nagyapját regulázta meg – visszaülsz a helyedre. Addig én fogok vezetni.

– Tudsz vezetni? – kérdezte döbbenten nagyapjuk.

– Arnold tanított meg tavaly nyáron.

– Akkor rázós utunk lesz.

Amikor újra útnak indultunk, megtaláltam a csodálkozástól elveszett hangom is.

– Én mit csináljak? – kérdeztem Robitól.

Tekintetünk összetalálkozott a visszapillantó tükörben. A boldogságtól sikítani tudtam volna: Robi rám mosolygott.

– Imádkozz, hogy ne állítson félre egy rendőr se!

– Kemény menet lesz, hiszen egy hosszú hajú malac van az autón, aminek olyan színe van, mint ami illegális dolgokat szállít.

Erre Fülöp nagyapa lelkes mesébe kezdett Kocahontas történetéről, ami eléggé hasonlított az indiánlány sztorijára. Bár abban mintha kevesebb szexualitás lett volna.

Lestem Arnoldot, ahogy ügyes kezekkel próbálja menteni a menthetőt, közben próbáltam még egyszer elkapni Robi tekintetét, de nem sikerült.

Rendőr nem állított félre (kellemetlen lett volna harmadszor is találkozni velük egy nyár alatt), de miközben bekanyarodtunk a kemping parkolójába, eszembe jutott, hogy elfelejtettem azért imádkozni, hogy sikerüljön Arnold mentőakciója.

Robi és Arnold becipelték a tortát a konyhába, nagyapjuk leült a furgon hátuljára, és a lepottyant tortát eszegette. A földről.

Néhány másodpercig álltam, emésztettem magamban a képet. Biztos félreértett, mert kedvesen felém nyújtotta.

– Kérsz?

– Ö… Köszönöm nem.

Inkább futottam a fiúk után.

Zita Samuval a kezében jött elénk.

A torta a recepció pultjára került. Mindannyian köré gyűltünk. Zita, Samu, én, apu, Robi, Arnold és Soma. Meg Karcsi bácsi, aki igazán jól kiegészítette bagázsunkat.

Maga a torta, akármennyit vesztett eredeti fényéből, szebb lett, mint új korában.

– Ezt meg hogy csináltad? – súgtam megdöbbenve Arnoldnak.

Ő csak pajzánul vonogatta a szemöldökét.

– Mit is mondhatnék, varázskezeim vannak. Soma már csak tudja.

Soma mintha kipirult volna, Zita zavartan nézegette a tortát.

– Nem háromemeleteset rendeltünk?

Apura néztem, kétségbeesetten ráztam a fejem. Fogalmam se volt róla, hogyan, de vette az adást.

– Nem, szívem, kétemeleteset. Biztos a virágok miatt emlékszel rosszul.

Zita összehúzta a szemét.

– Biztos. Na mindegy. – Átadta Samut apunak, aki kissé ügyetlenül tartotta még. – Gyerünk, Lázár, még ezer más dolgunk van. Holnap házasodunk. Fiúk, tegyétek be a tortát a hűtőbe.

Amikor Zita és apu végre kimentek, egymásra néztünk, és nevettünk. Soma értetlenül nézett ránk.

– Miről maradtam le?

– Ha azt tudnád – karolta át Arnold Somát. – Amúgy meg hogy nézel ki? Tiszta festék az arcod.

– Ne is mondd, szép menet lesz lemosni.

– Szívesen elvállalom.

Mivel még nem tudtam hová tenni ezt az újfajta, nyílt románcot Arnold és Soma között, inkább kisétáltam a recepció épületéből.

Robi az egyik bungaló előtt lézengett, megindultam felé, de végül megálltam. Mit mondhatnék neki, amíg ő sem akar semmit se mondani?

Inkább a lakókocsi felé vettem az irányt, ám ott meg apu ácsorgott, kezében Samuval. Mivel rohadtul elegem volt abból, hogy mindenkit csak kerülgetek, a lakókocsik mellett döntöttem.

– Szia – mondtam halkan, amikor beléptem. És mintha erről már beszéltünk volna ma.

– Szia.

Igen, tisztán emlékszem ezekre a szavakra.

– Köszi, hogy olyan gyorsan reagáltál a tortára.

Apu megvonta a vállát.

– Nincs mit.

– És izgulsz a holnapi nap miatt?

Micsoda izgalmas témákat vagyok képes bedobni.

– Egy picit se.

Leültem mellé a kanapéra, végignéztünk valami eszement sorozatot. Reklám közben feltűnt, hogy apu nadrágjának a zsebéből egy papír kandikált ki. Eltartott egy kis ideig, mire felfogtam, hogy a levelem van nála.

19. FEJEZET

Az esküvő napja egy nagy katyvasz volt. Akár egy modern festmény, amelyen minden egyes szín valahogy egymásba fut, de az én rágógumi-rózsaszín ruhám természetesen kivirít az egészből: fodrász, ruhák, Zita megnyugtatása, Robi minden mozdulatának figyelése. Ebből állt a délelőtt. Aztán minden lelassult.

Szürreális élmény volt apámat házasodni látni, de még szürreálisabb öltönyben és nyakkendőben.

Tisztára testen kívüli élmény.

Mégis volt valami apám mosolyában és Zita könnyes nevetésében, amitől nekem is nevetős kedvem lett. Nem tudtam haragudni rájuk.

Az eső pedig elmosta minden rossz érzésemet, bűntudatomat. Mert a nap másik fénypontja – magán az esküvőn kívül – a szakadó eső volt, amit egy időjós se tudott előre megjósolni. Csakis Robi, aki nem időjós, de úgy tűnik, hogy az esernyőkön kívül az esőhöz is nagyon jó érzéke van. Reggel esőköpenybe csomagolta magát és a fényképezőgépét, ami bár picit sustorgott a templomban a szertartás alatt, hozzáadott az egész bájához.

Valamikor az esküvő alatt kezdhetett rá, mert a polgári szertartáson még minden simán ment, vagyis inkább szárazon. Aztán gyanútlanul bevonultunk a templomba, és mire kiértünk, esőfüggöny takarta el előlünk a Balatont.

Természetesen minden szabadtéri terv dugába dőlt, leszámítva a fényképezkedést. Az a tervek szerint ment, a Robi által készített esernyős fa alatt, ahol csodák csodájára egy csepp víz se ért minket.

Amikor Zitával meg apuval együtt fényképezkedtünk, lerohantunk egy félmaratont, hogy ne ázzunk meg. A púderszínű magas sarkúm már a földbe süppedt, a szögegyenesre vasalt hajam kicsit kunkorodni kezdett, de fénykép nem készült.

– Robi – szűrte mosolyán keresztül Zita. – Mind tudjuk, hogy Bogi nagyon szép, de a többi vendég már sorban áll.

Mintha kirángattak volna egy puha és kényelmes szobából, Robi fényképezett, én meg pironkodva tipegtem Zita után, el Robi mellett, aki tovább fotózta a népet, én meg megfogadtam, hogy mindenáron beszélek vele, és magabiztosan rákérdezek a levélre.

Már amennyire tűsarokban képes voltam a magabiztosság művészetére.

Életemben három esküvőn voltam. Eddig az összesen esett az eső. Az igaz, hogy ezek közül kettőt áprilisban, egyet pedig márciusban tartottak, de azért elég furcsa, hogy augusztusban, ilyen hirtelen, ilyen sok csapadék legyen.

Ez gondolkodóba ejtett.

Az utóbbi pár napban sikerült összevesznem apával, nem is tudom, mit gondoltam, amikor kigondoltam ezt az egészet. Összevesztünk, de nem érdekel, ő a bolond, ha visszautasítja az egyetlen lehetőséget arra, hogy normális életet nyújtson a fiának meg a feleségének, de legfőképpen ideje lenne, ha magáért is megtenné.

Ha ehhez hozzáadjuk a félresikerült csókot Somával, ami miatt összevesztem Robival, azt hiszem, elmondható, hogy a nyár vége az átlagos, „jaj-ne-mindjárt-suli” érzésnél katasztrofálisabbra sikeredett.

A hivatalos szertartások után a recepció lépcsőin üldögéltem ünneplő, barbie-rózsaszín ruciban és magas sarkúban (már azt se tudtam, hol van a listám, nemhogy kihúztam volna azt a pontot), és még az esőt is, ami töretlenül zúdult alá, a magam hibájának éreztem.

Mert sok mindent elrontottam már életemben, de ehhez a nyárhoz fogható baklövéshez még nem volt szerencsém.

– Bogi, segítenél a gombokkal?

Zita sosem látott vidámsággal lépett mellém a recepció lépcsőjéhez, hogy leszerelje ruhájáról az uszályt.

Féltestvérem egy kosárban szunyókált a recepció pultján, mint valami dísztárgy. Őt nem izgatta sem az esküvő, sem az eső, sem a Vadkacsa Kemping örökös problémája.

Borús hangulatomat magammal vonszolva a menyasszony mellé léptem.

Miközben az apró gombokkal bajlódtam a ruha hátulján, Zita az egyik üveges szekrény ajtaján keresztül figyelt engem. Majdnem ráförmedtem, hogy mi van, de persze nem tettem, mert nem az ő hibája, hogy ennyire eltoltam mindent.

Az utolsó gombot begombolva megkerültem Zitát, és a baba mellé támaszkodtam.

– Ne haragudj, hogy belerángattalak ebbe az egészbe – mondtam Zitának.

Pár pillanatra lenézett a kopott linóleumra, aztán Samura, majd rám. Csodálom, hogy nem szédült el.

Láttam rajta, hogy sok mindent akar mondani, végül csak ennyi lett belőle.

– Én örülök neki.

Felhorkantam.

– Minek? Hogy még nem voltatok házasok, de már megadtam a kezdőlöketet a veszekedéshez?

– Jaj, Bogi – mondta nevetve. – Néha annyira drámai tudsz lenni.

– Nem is!

– Dehogynem! Most pont olyan képet vágsz, mint amikor elmentünk vízibiciklizni. Életemben nem láttam senkit úgy pedálozni.

Arcomat a kezembe temettem.

– Ne emlékeztess rá! Soha többet nem megyek veled hajózni.

Zita nevetett, és nem tudtam, hogy örüljek, amiért meg tudom nevettetni, vagy haragudjak rá, amiért rajtam nevet. Végül az első opciónál maradtam, hiszen ma van az esküvője. Megérdemli, hogy még gondolatban se haragudjanak rá.

Miután kicsit megnyugodott, és az anyukák mindent elsöprő szeretetével simított végig Samu bolyhos fején, rám pillantott. És a szeretetteljes pillantás egy kicsit se változott.

– Ha apád nem hazudik neked a házról, akkor nem jöttél volna el. Nem ismertelek volna meg. Ha te nem hazudsz apádnak a kempingről és a hirdetésről, hagytam volna, hogy apád a csődbe menjen a kempinggel együtt.

– Szóval a nyár nagy tanulsága az, hogy az őszinteség pancsereknek való?

– Az őszinteséget túlértékelik.

Ezen most én nevettem. Az már biztos. Arnold és Soma nem volt őszinte, én nem voltam őszinte, Zita se. Apám nem mert változtatni a dolgokon. Az egyetlen ember, aki nyáron egyszer se beszélt félre, az Robi volt.

– Tudod, a hazugság egyszer kidurran, és akkor kénytelen őszinteséggé változni.

– Ez mind szép és jó, de apu nem beszél velem, és haragszik rád. Miattam.

– Rád sokkal jobban.

– Köszi, ezzel aztán megnyugtattál.

– A lényeg az, hogy jót akartál, és felnyitottad apád szemét. Adtál neki lehetőséget egy jobb életre.

– Csak ő nem élt vele.

– Az legyen az ő gondja.

Pont erre volt szükségem ahhoz, hogy kihúzzam magam, és bizakodóbb legyek.

Megöleltem, és amióta ismerem őt, most először öleltem meg őszinte örömmel és lelkesedéssel. Meg hálával. Annyi érzelemmel, hogy csodáltam, hogy nem roppantottam őt össze.

Valamivel később, amikor Samut leadták az esküvőtől és a vőlegénytől nem túl lelkes, de a babától már lelkesebb öröm/nagyszülőknek, és beindult a tányértörős, söprögetős buli, megláttam Robit, amint fekete farmerban, és kék, fekete csíkos rövid ujjú ingben lófrál, és kattogtatja fényképezőgépét.

Vörös haja most inkább rendezett szénakazalra hasonlított, mintsem egy közönségesre. Egy pillanatra lábaim átvették az uralmat az agyam fölött, és elindultam felé, de csak pillanatnyi elmezavar lehetett, mert szinte azonnal a mosdó felé vettem az irányt.

Gyáva nyúl vagyok.

Berántottam magam mögött a mosdó ajtaját, és kulcsra zártam. Előre sajnáltam azokat, akiknek pont most kellett volna pisilnie, esetleg a sok alkoholtól valami mást csinálnia, de vészhelyzet állt elő.

Sürgősen szükségem volt erre a nagyjából hat négyzetméternyi, citromos vécéillatosító szagú, kopott csempés helyiségre, ahol egyedül lehettem. Vagyis csak azt hittem.

Öblítés hangját hallottam, majd nyílt az ajtó. Már a kifogásokat kerestem, hogy miért zárkóztam be, amikor hirtelen anyu arcát láttam meg.

– Anyu?! Te hogy kerülsz ide?

– Gondoltam, megleplek.

– Apu tud róla?

– Beszéltem vele telefonon, de nem miatta jöttem.

Az ajtónak támaszkodtam, hogy valamiben megkapaszkodjak. A zenekar belekezdett az első körbe. Kint nagy volt a hangzavar. Poharak csörömpöltek, cipők kopogtak, gyerekek sikítoztak. Idebent ez mind eltompult, csak a csap bosszantóan ritmus nélküli csöpögése töltötte be a teret.

– Hát megleptél, az már biztos.

– Azt hiszem, beszélnünk kell – mondta anyu a szokásos nyugodt hangján, én meg majdnem elbőgtem magam, mert el is felejtettem, mennyire hiányzott már ijesztően higgadt természete. Ujjongva a nyakába ugrottam.

– Hiányoztál!

– Te is nekem – simogatta meg a hátam.

Aztán kartávolságra tartott magától.

– Milyen csinos vagy.

– Te se panaszkodhatsz.

Valóban gyönyörű volt. A szokásos szoros konty helyett egy laza copfot viselt, ami nála már a lazaság netovábbja. Mélylila koktélruhájában úgy nézett ki, mint egy miniállam uralkodónője.

Anyu kitárta az egyik mosdó ajtaját, lehajtotta a vécéülőkét, ráült, én vele szemben a mosdóra telepedtem. Mit mondjak. Nem éppen a legmeghittebb családi beszélgetés színhelye. Úgy néztünk ki, mint két, koktélruhába bújt vécés néni.

– Hallottam, hogy apád eladta a házat. Te meg a kempinget? – szólalt meg mosolyogva. Legszívesebben lefolytam volna a lefolyón. Hogy van az, hogy mindenki ilyen hamar megtudja?

Miért tűnik az egész baromi nagy őrültségnek, ha mások mondják ki?

– Nem adtam el. Az apu döntése lett volna, de kihátrált belőle.

Anyu csettintett a nyelvével. A papírgurigát kezdte csavargatni.

– Nyilván. Ő az az ember, aki egyszerűen képtelen jó döntést hozni, mert nem látja át a dolgokat.

– Várj, akkor téged nem zavar az ügy?

– Édesem, hányszor kell elmondanom, hogy nem érdekelnek apád ügyei? Tudom, hogy jót akartál, de megértem apádat. Én se örültem volna különösebben, ha a hátam mögött feldobtad volna a netre az utazási irodát.

– Jó – mentegetőztem –, de az utazási iroda nincs csődben.

– Egyszer majdnem bedobtam a törülközőt – vallotta be, én meg majdnem lefordultam a mosdóról.

– Mi?! Mégis mikor?

– Úgy három évvel ezelőtt. Annyira rossz volt a helyzet, hogy már készítettem egy eladó táblát.

– És miért nem szóltál róla?

– Nem akartam, hogy aggódj. – Pár pillanatra elhallgatott, átgondolta a szavait. – Nem akartam, hogy azt hidd, ugyanolyan vagyok, mint az apád. És pont ez adott erőt arra, hogy túléljem a mélypontot. Az eladó tábla az éjjeliszekrényem fiókjában pihen. Inspirációt ad a folytatáshoz.

Volt bennem egy olyan érzés, hogy ezekkel a vádakkal szemben meg kellett volna védenem apámat, de az igazságot ki kellett mondani. Anyunál nem volt kecmec.

– De a kemping nincs menthető helyzetben.

– Nincs. És ha menthető is lenne, apád nem lenne képes arra, hogy véghez vigye a szükséges megszorításokat. Ragaszkodik ehhez a helyhez, mint valami régi emlékhez.

Nagyapa fényképes doboza jutott az eszembe. Vajon apu miért nem éri be egy doboz fényképpel?

– Nagyon zűrös volt a nyarad? – váltott témát. Fogalmam se volt, hogy vajon apából lett elege (megint), vagy a saját majdnem kudarca mozgatott meg benne nemkívánatos gondolatokat.

– Kell az apu háta mögötti fusizásnál zűrösebb?

– Miért? Más nem történt?

Állon vágtak, le akartak itatni, lettek barátaim, kicsit szerelmes lettem, megszegtem az egész listát (nem mintha anya tudna a létezéséről, hiszen a legnagyobb titokban, hajnali háromkor, a gonosz órájában, lakásunk pici gardróbszekrényében körmöltem az egészet), voltam részeg, buliztam…

– Semmi extra.

Mert azért jobb, ha a nyár néhány részletét megtartom magamnak.

Végül anyu annyit mesélt a kirándulásairól, hogy Karcsi bácsinak kellett ránk törnie az ajtót. Mint a halál angyala, szebb napokat megélt öltönyben, vékony, fekete nyakkendőben, kipirult arccal és egy csavarhúzóval a kezében állt előttünk. Mögötte egy kisebb sor alakult ki.

– Azt hittük, beragadt az ajtó.

– Á, nem, csak… ö… beszélgettünk – vontam meg a vállam, mire a tömeg felhördült. Fogadok, hogy egyikük se rendelkezett Arnold bokorba pisilés szeretetének egy darabkájával se.

Anyuval kimentünk az étkezőbe, ahol már javában zajlott a tánc, meg a szokásos „isten mentsen meg tőle” játékok.

Elbújtunk egy kis sarokba, hogy még véletlenül se pécézzenek ki minket, mert még a végén Karcsi bácsival kellett volna egy párban felfújt óvszereket kidurrantanom mások bokájáról. Na, az egy olyan jelenet, amit még elképzelni se lenne szabad.

Apura lestem, aki a kötelező köröket rótta, beszélt a vendégekkel, amikor éppen nem Zita harisnyakötőjét kellett levennie. Ezt a játékot különösen kínos volt anyu társaságában végignézni.

– Menj, beszélj apáddal! Most úgyis csak a szokásosan unalmas tiszteletköröket járja.

– De egész nyáron nem láttalak…

– És egész évben láthatsz majd. Ne keresd a kifogásokat! Csak ess túl rajta! Addig haza se jöhetsz, amíg ki nem békültetek.

– Érdekes, Zita is ezt mondta.

– Na, akkor annak ellenére, hogy szőke, és vagy tizenöt évvel fiatalabb apádnál, nem olyan bolond.

– Anyu – szisszentem fel rosszallóan, mire ő csak finoman megrúgta a székem.

– Menj már!

– Oké… – adtam meg magam.

Az oké szó valahogy könnyebben kicsúszott a számon, mint ahogy én ténylegesen lecsúsztam volna a székről. De aztán csak összeszedtem magam, meg egy pezsgőspoharat útközben, úgyhogy inkább az szedett össze engem.

Nem voltam túl tempós, mert mire odaértem, a zenekar megint rázendített, úgyhogy aput végül Zitától kellett lekérnem, aki természetesen feltartott hüvelykujjakkal passzolta át nekem.

Két dolgot örököltem apámtól: az egyik a makacsság, a másik pedig a falábú tánctudás.

Miközben felváltva egymás lábaira léptünk, eléggé nehéz volt arra koncentrálni, hogy a nyár legnehezebb szavát kimondjam.

– Sajnálom.

Aput ez még ügyetlenebbé tette. Mindkét lábamat egyszerre taposta meg. Fogalmam sincs, milyen technikát alkalmazott, de baromira fájt.

– Au! – szisszentem fel.

– Sajnálom!

Felnevettem.

– Figyi, egyikünk se tudja nagyon jól kifejezni magát, szóval mit szólnál, ha nem nehezítenénk a dolgunkat táncolással, és inkább leülnénk egy pillanatra?

– Rendben – engedte el megkönnyebbülve a kezem. A lábujjaim örültek a legjobban, amikor levonultunk a táncparkettről. – Úgyis mutatnom kell valamit.

Ez több volt, mint két szó, és sokkal több, mint amit remélni mertem még ezen a nyáron.

Az esküvő zaja elhalkult mögöttünk, ahogy a recepciós részre mentünk. A hely hangulata valahogy nem nyomasztóan régi, hanem vidám és fényes volt. Vagy mindig esküvőket kéne tartani, vagy mindig legalább ennyi embernek kéne odabent nyüzsögnie. Mert talán ez volt az, ami a Vadkacsából hiányzott: az élet, a tömeg, a zaj. Legalábbis a kellemesebb fajta.

A pultnak dőltem, amíg apu megkerülte azt.

– Szépen kipucoltad a recepciót – jegyeztem meg.

– Minden feleslegeset átpasszoltam a vendégeknek – hangzott a tompa válasz a pult alól.

– Láttad, néhányan hogy meresztették a szemüket a vadkacsás sörnyitó láttán?

– Főleg az anyósom. Keményebb dió lesz megkedveltetnem vele magam, mint anyáddal annak idején.

Aztán előhúzott egy nagy könyvet. Letette elém. Én pedig magamhoz fordítottam.

– Mi ez?

– A barátod adta nekem.

– A barátom?

Fellapoztam az albumot, és a számhoz kaptam. Megismertem az összes képet, amit Robi készített, mellettük pedig nagyapám képeit. Teljes kontrasztban álltak egymással. A nagyapa képei olyan hangulatot árasztottak, mint ami most a hátunk mögött zajlott, míg Robi fotóin a kemping átlagos hétköznapjai látszottak.

Lapozgattam az albumot, és nem akartam elhinni, hogy miután összevesztünk, Robi hajlandó volt az én problémáimmal foglalkozni.

– Tudod – kezdte apu, miközben én képtelen voltam elszakadni a fényképektől –, apám olyan hamar ment el. Nem voltam felkészülve rá. És sokáig úgy éreztem, hogy a kemping az egyetlen, ami megmaradt belőle. Megszállottan próbáltam életben tartani, miközben elfelejtettem, ő miért nyitotta meg annak idején.

– Miért nyitotta meg?

– A Vadkacsa eleinte nem kemping volt, hanem egy hely, ahol minden nyáron összejött a barátaival. Csak később lett családi kemping, ahol a gyerekeké volt a főszerep. Emlékszem rá – mondta mosolyogva –, amikor kicsi voltál, alig vártad, hogy jöjjön a nyár, és mindkét hónapot itt töltsd. Most meg alig várod, hogy hazamenj.

– Igazából nem várom.

Ez volt a legmeglepőbb az egészben: nem vártam, hogy hazamenjek. Sőt, kifejezetten örültem volna, ha a szeptemberből nyári hónapot lehetne csinálni.

Apu összevonta a szemöldökét.

– Tényleg?

Bólintottam. Aztán az üvegajtók felé fordultam. Az eső még mindig csillapodás nélkül zúdult alá, a lagzisokat azonban ez nem érdekelte, sőt, a szemem sarkából láttam, ahogy Karcsi bácsi megpróbálja táncra kérni anyut.

– Nagyapa klassz helyet csinált itt a Balaton partján.

– Az már biztos. De a nagyi nélkül már ő se boldogult olyan jól. Ahogy én se anyád nélkül – megvonta a vállát –, de a Kertész férfiak már csak ilyenek.

– Akkor jó, hogy lány lettem – jegyeztem meg.

– Te úgy vagy jó, ahogy vagy.

– Azt tudom.

Apu felnevetett, és ez egy olyan hang volt, amit már nagyon régen nem hallottam.

– Szóval, ahogy arra már a leveledben is utaltál, gondolnom kell Zitára, gondolnom kell Samura. Meg magamra, és ezt nem tudom megtenni, amíg a kemping teljes egészében az én nyakamban van.

– Olvastad a levelem? – kérdeztem, miközben minden figyelmem felé fordítottam. Most végre kiderül, hogy vajon teljesen felesleges volt-e az a két óra, amíg kiizzadtam magamból azt a két oldalt.

– Vagy tízszer. És rá kellett jönnöm, hogy igazad volt.

– Soma azt mondta, hogy vagy fejbe vágsz miatta egy evezőlapáttal, vagy megölelsz.

Megkerülte a pultot, és a szokatlanul üres (pormentes!) polcok elé állt.

– Haragudni akartam rád, de nem tudok, mert rájöttem, hogy nem voltam túl jó apád, és nem voltam túl jó férje anyádnak sem.

Az étkezőből hangos kacagás hallatszott. Becsuktam az albumot, és a mellkasomhoz szorítottam.

– Hát, most bebizonyíthatod Zitának és Samunak, hogy mindkét szerepben jó leszel.

– Sajnálom, hogy neked és anyádnak nem tudtam bebizonyítani.

– Hát, ha nem tiltasz ki innen, akkor nekem még bizonyíthatod, hogy jó apa vagy. Anyát meg ismered, neki senki se tudná bizonyítani, hogy jó férje.

Apu hirtelen mellém lépett, és megölelt. Olyan gyorsan vége lett, hogy időm se volt átkarolni, de az album miatt se igazán ment volna.

– Egyvalamit azért tudnom kell – mondtam komolyan, apu riadt arckifejezéséből ítélve talán túlságosan is komolyan. – Akkor most eladod, vagy nem?

Elhúzta a száját, de közben mosolygott. Ezt meg hogy csinálta? Ha tudtam volna, hogyan kell, az egész nyárra állandó arckifejezésem lehetett volna, ami hűen tükrözi az érzéseimet.

– Keresek egy társtulajdonost. Zitával keresünk egy nagyobb lakást. A maradék pénzemet erre akarom fordítani. Az időmet pedig a családomra. Mindkettőre.

– Kezdetnek nem rossz.

Ennyi telt tőlem, pedig belülről majd felrobbantam.

Mégse volt hiába az egész hercehurca. Az igaz, hogy mostanra lehetne pár millió forinttal több, és jó néhány gonddal kevesebb apu zsebében, de mostanra megtanultam valamit.

Nem hozhatok meg olyan döntéseket, amik más életére ekkora befolyással bírnak.

Végső soron örültem, hogy egy elég gagyi ölelést kaptam a lapát helyett.

Miután visszamentünk, lenyomtuk minden lagzi két alappillérét, a kacsatáncot meg a vonatozást, amitől mindenki vagy túl jókedvű lett, vagy rajtam és apámon nevetett. Elég erős volt a gyanúm, hogy a második opció volt a nyertes.

Hihetetlen, de még anyát is sikerült táncra bírnom. Igaz, csak egy szám erejéig. Azt állította, hogy széttapostam a lábát, pedig csak háromszor léptem rá.

Na jó, talán picivel többször.

Ám még az önfeledt tánc se feledtette velem, hogy valaki még tartozik nekem egy öleléssel, esetleg egy lapáttal.

Amikor a táncosok izzadságától, az evőeszközök csörömpölésére smacizó pártól kicsit besokalltam, kisurrantam a teremből. Kisétáltam a recepció elé, és csak álldogáltam az esőben.

Jó ötletnek tűnt, de amikor érezni kezdtem, hogy kunkorodik a hajam, rá kellett ébrednem arra, hogy eredetileg minden ötletem jónak tűnik, szóval kiállni az esőre nagyon rossz ötlet volt.

– A franc – motyogtam, és már fordultam volna vissza, hacsak hirtelen nem áll el az eső felettem. Meghökkentő módon minden másra tovább zuhogott.

Felnéztem. Kéket láttam. Nem az eget, hanem Robi esernyőjét a fejem felett.

Közelebb léptem hozzá, de csak azért, hogy ne ázzon meg. Semmiféle hátsó szándékom nem volt vele kapcsolatban. Bezzeg neki!

Kertelés nélkül lehajolt hozzám, ami nem lehetett valami hátkímélő gyakorlat, aztán megcsókolt.

A filmszakadás, ami az agyamban történt, olyan erővel hatott rám, mintha evezővel vágtak volna fejbe. Szóval Robi ezt a módszert választotta.

Tudom, hogy a világ tele van klisékkel, de mi van, ha ezeket a kliséket élvezni is lehet? Csók az esőben (csak technikailag: a víz hiányzik rólunk, mivel esernyő alatt álltunk): a világ legjobb érzése, főleg, hogy nem a kétségbeesés és a düh hozta ki belőlem a viszonzást, hanem az őszinte öröm.

No meg a szokásos felismerés, miszerint jóval hamarabb sort kellett volna erre keríteni.

Tűzijáték? Egy fenét, dinamit robbant bennem, ahogy a csók egyre hosszabbá nyúlt.

Nem tudom, az esernyő hogy volt képes a fejünk felett levitálni, de mintha Robi mindkét keze a derekamon pihent volna. Vagy csak az egyik?

Hogy megkönnyítsem a dolgát, lábujjhegyre álltam, és elvettem tőle az esernyőt. Nem volt jó ötlet, mert alaposan fejbe vágtam vele.

– Au! – eresztettük el egymást, ám Robi keze még mindig a derekamon állomásozott.

– Ez meg mi volt? – kérdeztem kábultam, miközben Robi a fejére szorította a másik kezét.

– Válasz a leveledre.

– Nem is ezt kérdeztem – mosolyogtam.

– Egyelőre be kell érned vele. A levélre majd bővebben válaszolok.

– Nem kell sietned. Ráérsz ilyen válaszokat adni.

Álldogáltunk az esőben. Néztük egymást, mintha most találkoztunk volna először, miközben mégis ez volt az a fiú, aki nyár elején névjegykártyát adott.

Egy pillanatra kinyílt a recepció ajtaja. Éppen az abszolút kedvencem, az „asszony, asszony, az akarok lenni” szólt, amit stílszerűen egy férfi énekelt.

A sötétben nem tudtam kivenni, hogy kik léptek ki az ajtón, és szaladtak el mellettünk a parkoló felé. Lehetett volna az apám, akit anyu szöktet meg, akkor se tudtam volna elmozdulni Robi két fejjel magasabb alakjától.

Mondjuk, most csak egy, mert szegényem görnyedten próbált meg az esernyő alatt, hozzám közel maradni.

Az esernyőt markoló kezemre tette a kezét. Picivel feljebb tolta az ernyőt.

– Kár, hogy már nincs túl sok időnk arra, hogy megbeszéljük ezt az egészet, és elmenjünk randira.

Robi megvonta a vállát.

– Akkor találkozzunk a lagzi után.

– Ez egy randi?

– Még szép. Kihasználunk minden maradék időt.

– Ja, így a nyár utolsó két napján.

Csattant volna még egy csók, ha nem rohan ki Zita egyik barátnője, aki a lánybúcsúztatón eszementen nyomta a permetező táncmozdulatsort. A táncparketten ő volt az egyetlen, aki versenybe szállhatott volna a két original Kertész tánctudása ellen. Érdekes módon valahogy tánc nélkül is a kerti eszköz mozgásához hasonlítottak a léptei.

– Fényképész fiú! Gyere, mert jön a torta!

A nő visszapermetezett, magával húzva az esküvő zaját.

– Annyira nagy baj lenne, ha kivételesen nem fotóznám le ezt az egy pontját az esküvőnek?

– Mivel te vagy a Fényképész fiú – nevettem Robi új nevén –, igen nagy baj lenne. – Bennem meg óriási űrt hagyott a torta egyik szintjének elvesztése, szóval szeretném ezt az űrt azzal pótolni, hogy megkóstolom a maradék két szintet. Viszont az egész hihetetlen, hogy van valami, ami jobban érdekel téged, mint a fényképezés.

– Hát, az biztos, hogy most inkább mást csinálnék.

– Fényképész fiú! – kiabáltak ki többen is, mire Robi felsóhajtott, megszorította a kezem, majd berohant.

Az esernyő nálam maradt.

Szerintem örökre.

20. FEJEZET

Tudtam, hogy a torta sok mindenre gyógyír, de hogy az esőt is elállítja, az új volt. Benyomtam vagy három szeletet, Robi pedig mind a három szelet elfogyasztását dokumentálta. Ezért legszívesebben letéptem volna azt az ujját, amelyikkel kattogtatott.

Vagy nem. Túl jó képeket csinált rólam evés közben. Ami miatt már érdemes volt vele járnom.

Vá! Már a mondattól édesebb a negyedik szelet torta.

Mivel a sok kaját le kellett mozognom, a végén válogatás nélkül roptam mindenkivel. Legalábbis azokkal a bátor jelentkezőkkel, akik nem féltek attól, hogy széttaposom a lábukat, esetleg leütöm őket. Így ezért leszűkült a kör, de apu, Zita, Karcsi bácsi, Zita permetező barátnője és még egyszer anyu is bevállalta.

A legtöbbet Robival táncoltam. Főleg lassú számokra, mert olyankor nem kellett attól tartanom, hogy maradandó sérülést okozok neki, hiszen csak egymásba karolva dülöngéltünk egyik oldalról a másikra.

Három körül elült a hangulat. Már csak néhány kemény fazon nyomta a parketten, igaz, zene nélkül, mert a banda lelépett. Félig leeresztett lufik között gázoltunk, miközben lerámolták a svédasztalt.

A ruhám az esőtől foltos lett (vagy a kajától? ezt még később eldöntöm), a hajam egy hatalmas katasztrófa, a sminkem, amit az arcomra mázolt Zita a két harapás reggeli fánk és a polgári esküvő között, mostanra vagy felszívódott, és az agyamat mérgezi, vagy az este folyamán lemostam, mert förtelmesen viszketett a homlokom.

Őszintén, nem emlékszem.

Amikor a nap főszereplői, a friss házasok elfáradtak, hivatalosan is véget ért a lagzi. Az utolsó vendégek autóba ültek, mi pedig fáradt mozdulatokkal integettünk nekik. Bár fogalmam se volt róla, hogy tulajdonképpen kitől búcsúzok.

Egy dolog azonban biztos volt: az esernyő, mint meghívó a randira, nálam volt, a ruhám övébe szúrva.

Anyu, akinek apu felajánlott egy kabint, nem törekedett rá, hogy finoman utasítsa vissza.

– Inkább aludnék a sétány egyik padján. Már kivettem egy hotelszobát.

Apu nem sértődött meg, mondhatni, az immunrendszerébe voltak kódolva anyu csípős megjegyzései.

– Ha nem, hát nem – konstatálta a friss házasok nyugalmával.

– Bogi, te nem jössz át a hotelba? – fordult felém anyu.

Nem kellett gondolkodnom a válaszon.

– Bocsi, de most nem.

Apu meglepett tekintettel nézett rám, aztán amolyan büszke orrhúzással anyura. Mintha rajtuk múlt volna, hogy kivel megyek haza. Pedig egyiküknek se volt hozzá semmi köze.

Sokkal inkább Robinak, aki sutyiban Zitának prezentálta a képeket.

– Igazából még Robival van találkám.

Egyszerre három szempár meredt rám. Hurrá, most, hogy apunak új felesége van, háromra bővült az értem aggódó felnőttek száma. Vajon mázlista vagyok, vagy inkább balszerencsés?

– De hiszen már négy óra van! – hüledezett anyu. – Te engeded, hogy éjjel mászkáljon?

A kérdés egyértelműen apunak szólt, aki olyan simán hárította, amilyet nem néztem volna ki belőle, főleg nem anyuval szemben.

– Mindjárt reggel van. Tíz körül tartunk egy nyárbúcsúztató reggelit, itt a konyhán.

Zita apuba karolt, ám közben magával húzta Robit, aki próbált a történések hátterében maradni.

– Nagyon sok maradékot kell eltüntetni, úgyhogy gyertek mind! Robi, hívd Arnoldot, meg Somát.

– És ki az a Robi? – erősködött anyu, akit a közös reggeli tervei egyáltalán nem hatottak meg. Mivel bennem még dolgozott a négy szelet torta meg néhány svédasztalos körút, én se voltam annyira lelkes, viszont már hihetetlenül vágytam arra, hogy kettesben legyünk Robival.

– Anyu – léptem Robi mellé, hogy aztán átkaroljam a derekát –, ő itt Robi, a barátom.

Anyu arckifejezése igazi szótárrá változott: gyanakvó, rosszalló, dühös és még számtalan más érzelmet villantott, ám sajnos egyik se volt túlságosan pozitív.

Már készültem arra, hogy megvédjem Robit, és jól befeleljek anyunak – mert bármennyire örültem annak, hogy újra látom, még jobban örültem volna annak, ha nem vesztegetnék több időt, és végre-valahára a hajnali randimmal törődhetnék –, ám semmi ilyesmire nem volt szükség, mert apu Robi védelmére kelt.

– Ugyan, jó gyerek. Voltam vele halászni, Zita ismeri a szüleit.

Zita biztatólag bólintott.

– Jobban féltik Robit Bogitól, mint maga Bogit tőle.

Hé! Az igaz, hogy ennek a kijelentésnek jelen pillanatban sok haszna van, de amúgy kikérem magamnak!

Anyu szerencsére beadta a derekát.

– De reggel tízkor itt legyetek!

A többit meg se hallottam, olyan gyorsan vonszoltam magammal Robit a kínos csoporttól, más néven a családomtól.

Robi a kempingből való menekülés során megfogta a kezem. Még szerencse, mert kibicsaklott a bokám. Ha nem tart meg erősen, akkor eltaknyolok. Bár kicsit fájdalmas volt a szorítása, megérte.

Az egész megérte.

Rengetegszer jártam a Tagore sétányon, mégis most volt a legkülönlegesebb. Az eső nemcsak tócsákat, de friss levegőt hagyott maga után. Ettől olyan érzésem támadt, hogy a nyári kánikulának, de sajnos a nyárnak is vége. Szerencsére Robi társasága enyhítette ezt a baljós tényt.

– Meg akartam köszönni az albumot, amit apámnak adtál, amikor kint voltunk az esőben, csak hát közbejöttek dolgok.

Nem tudtam megállni mosolygás nélkül. Ám Robi se. És én voltam rá ilyen hatással!

– Segített apukádnak kicsit más szemmel látni a kempinget?

– Talán pont azért voltak a régi fényképek a medencében, hogy ne kelljen látnia, milyen volt régen.

– Te mégis megmutattad neki őket.

– Igen, de a te albumod ébresztette rá arra, hogy más irányba kellene keresgélnie a megoldást. Úgyhogy köszi.

Robi egy vállrándítással elintézte.

– Mellesleg hová megyünk? – kérdeztem gyanakodva.

– Majd meglátod.

– Ugye nem derül ki, hogy valójában az egész családod egy gyilkos banda, és most kinyírsz, apukád meg Arnold főz belőlem valamit?

Robi felnevetett azon a fura horkantós hangon, ami szörnyen hiányzott.

– Igen. Nagyszerű húsos pite lenne belőled.

– Ezt most vegyem sértésnek?

– Te kérdezted, hogy megfőzünk-e vagy sem – vonta meg a vállát. – Apám sok dolgot főzött már életében. De embert biztos nem. Vagyis nem tudok róla.

– Én simán kinézném belőle.

Elsétáltunk a teljesen kihalt éttermek és büfék mellett. Mindegyiken a zárva felirat díszelgett. Kiértünk a sétány vízparti részéhez. A hullámok tompa csobbanásokkal találkoztak a kövekkel. A cipőm állandó jelleggel az életemre tört, amikor az apró kővel borított talajon lépegettünk. Mehettünk volna a sétányon, de évek óta először megint tengernek tűnt a Balaton. Igaz, hogy semmiféle sós permet nem csapott arcon (esetleg enyhe halszag), mégis jó érzéssel töltött el a víz közelsége.

Olyan érzéssel léptem a kikötő hídjára, mintha hazamennék. Az elmúlt pár héten alig akadt olyan nap, amikor ne jöttem volna ki ide. Robival jó néhány szórakoztató órát eltöltöttünk itt.

A híd közepén, szorosan egymás mellett megálltunk. A hajnali csendbe burkolt hajókat figyeltük.

– Amúgy – mondtam halkan, hogy ne zavarjam meg ezt a csodás pillanatot – már legalább háromszor randiztunk.

– Tényleg?

– Ühüm.

Önfeledten megtapogattam a ruhám övébe rejtett esernyőt.

– Akkor világosíts fel egy kicsit, mert nekem nem rémlik egy randi sem.

Felháborodva a vállának dőltem.

– Kukoricáztunk a kikötőben, aztán fényképeztél a kempingben…

– És bezuhantam egy medencébe – szólt közbe.

– Én meg utánad másztam. Aztán együtt néztük meg a Cápa harmadik részét.

– Kalandos nyár volt.

– Az már biztos – helyeseltem.

A majdnem csókos kajakozást meg se említettem.

– És milyen unalmas nyarad lett volna, ha betartod a listádat!

Nehéz beismerni, de igaza volt. Pedig mennyi régi fotót, mennyi emléket kellett lerendeznem magamban ahhoz, hogy megszülessen az a húsz pont.

– Mondasz valamit.

– Kinyomtattam a listádat. – Leesett az állam. Akkor tényleg lefotózta a kis hamis. Most komolyan tintát pazarolt az agymenésemre? – És véletlenül itt van nálam.

– Véletlenül – húztam el a szám, miközben Robi előhúzta zsebéből a listát. Mellé meg egy tollat.

Széthajtogatta, és a fény felé irányította. Mintha nem fújtam volna az összes pontot kívülről.

– A két hétből két teljes hónap lett – húzta ki az első pontot. Furcsa volt látni, ahogy más teszi meg helyettem. – Nem csak egy éjszakát töltöttél a kempingben, ott éltél.

Elmosolyodtam. Nem volt olyan rossz helyem a lakókocsiban. Zita kitett magáért.

– Vízibicikliztél, elég tempósan, ahogy Zitától hallottam.

– Ne már! Zita szült, erre én vagyok a ciki, amiért megijedtem.

Robi szája állandóan felfelé görbült, miközben a hármas pontot áthúzta.

– Dolgoztál. Felkeltél kilencnél korábban?

– Pft, volt olyan éjjel, amikor nem is mentem aludni.

– Akkor ennek mennie kell – motyogta. – Anyukáddal veszekedtél?

– Igen.

Milyen messze volt az már!

– Ettél puncsos fagyit?

– De még mennyit! Lehet, hogy több puncsos fagyit ettem, mint te kukoricát.

Robi tettetett sértődéssel rám nézett.

– Én biztosan több kukoricát ettem.

– Honnan tudod?

– Azt reggeliztem.

A híd hideg korlátjának támaszkodva nevettem. Robi pedig tovább folytatta az alaposan eltervezett nyaram kicsontozását.

– Eltekertél Tihanyba, hajóztál, lovaskocsikáztál, kisvonatoztál, bikini is volt rajtad. Sajnos elég kevésszer.

– Menj már! – csaptam a nyakára.

– Barátkoztál másokkal, velem talán túlságosan.

– Kezdem megbánni – fortyogtam, ám Robit jobban lefoglalta a listám.

– Fürödtél a Balatonban. – Újabb áthúzás. – Ettél pizzát?

– Szerinted? Lassan kifogy a tollad – jegyeztem meg szárazon.

– Buliztál, ittál, és bár nincs a listán, de hánytál is.

– Kérlek, erre ne emlékeztess!

– Volt egyáltalán olyan nap, amikor éjfélnél korábban mentél aludni? – rágcsálta tolla végét. – Lángost ettél. Kint voltál augusztus huszadikán?

– Igen, ráadásul az volt a nyaram legszánalmasabb napja. Bár lehet, ha jobban átgondolnám, találnék gázabbat az egész napos pudingevésnél és a magányos bóklászásnál a kikötőben.

– Kár, hogy nem voltam ott. Szeretem a pudingot – jegyezte meg, aztán ismét a lista mögé bújt. – Most ünneplő ruha van rajtad, ami jól áll. Állandóan ilyen ruhákban kellene járnod. Vagy inkább bikiniben – zárta le vádpontjai felsorolását.

– Bűnös vagyok – sóhajtottam.

– Nem teljesen.

– Mi?

– Egy pontot kihagytál.

Kivettem a listát a kezéből, tekintetemmel végigfutottam rajta. Az összes pont szégyenszemre áthúzva. Vagyis majdnem az összes. Akármennyire hihetetlen, a 18-as pont érintetlen maradt.

Egész nyáron nem sírtam.

– Nahát!

– És szerintem ez a pont a legfontosabb.

Robi szokása szerint olyan magaslatokba emelt, hogy nem bírtam megállni, hogy ne csókoljam meg. És ebben a csókban aztán nyoma se volt bizonytalanságnak.

A csók után (pontosabban csókok után) beljebb mentünk a kikötőbe, egészen a hajók elé. Robi lazán felugrott az egyikre.

– Ha tudtam volna, hogy idegenek vitorlásába akarsz bemászni hajnalban, akkor ezt is ráírtam volna a listára.

– Az így szólna: Nem mászom be idegenek vitorlásába, még akkor sem, ha egy jóképű férfi visz be.

– Hol látsz itt jóképű férfit?

Robi mosolyogva a kezét nyújtotta.

– Van egy jó hírem: ha rajta lenne a listádon, nem szegnéd meg ezt a pontot, mert ez itt a Kocahontas I.

Kissé bizonytalanul elfogadtam Robi kinyújtott kezét.

Az egész hajó mozgott, én meg hirtelen elfelejtettem, hogyan kell. Azért csak betuszkoltam magam, párszor kivillanhatott a bugyim, de Robi már találkozott vele, szóval nem zavart. Robi kinyitott egy kis ajtót, aztán betessékelt rajta. Pontosítok: letessékelt rajta, ugyanis egy szűk létra vezetett a kabinba.

– Nagyapád nincs itt?

– Nincs.

Saját biztonságom érdekében kibújtam a cipőmből.

Amikor beljebb mentem, rájöttem, hogy bár Fülöp nagyapa nem volt jelen, helyette a kissé szűkös ágyszerűséget már Arnold és Soma elfoglalta. Szerencsére semmi korhatáros dolog nem tárult a harmatos gyermeki lelki világunk elé.

Soma Arnold oldalának dőlve aludt, Arnold pedig laptoppal az ölében, fülessel a fején bambult.

Amikor észrevette, hogy nincsenek egyedül, riadtan lecsúsztatta a fejéről a fülest, és megdörzsölte a szemét.

– No, mi van, vége a lagzinak? – kérdezte rekedtes, fáradt hangon. Mintha nem is az az Arnold lett volna, aki két hónapja bálnának titulált.

– Bizony – suttogtam megkönnyebbülve. És hirtelen mind a tizenkilenc óra, amit ma rohangálással, idegeskedéssel, önmarcangolással, tánccal, nevetéssel, egy fiú beszerzésével, kibékülésekkel töltöttem, valahogy egyszerre szakadt a nyakamba.

– Nem kell suttogni – mondta röhögve Arnold –, ez mindent átalszik.

Ez, vagyis Soma feje kicsit lejjebb csúszott Arnold válláról, mire az visszagörgette őt. Nem túl finoman. Ám Soma tovább aludt.

– Látjátok, mint egy hulla.

Miután minket vett szemügyre, rögtön kipusztult belőle a fáradtság.

– Öcsém, jól kivakartad magad!

– Köszi? – mondta, vagyis inkább kérdezte Robi. Gondolom, nem volt hozzászokva ahhoz, hogy a bátyja megdicsérje.

– Jól tetted, ilyen jó nő mellé nem állíthatsz be szakadt farmerben meg sapkában.

– Te most rólam beszélsz? – kérdeztem elképedve, mire Arnold rám kacsintott.

– Naná, Bogárka, jók a lábaid. Ha nem lenne nekem ez – mozgatta meg a vállát, Soma feje kicsit liftezett a mozdulattól –, akkor most simán rád hajtanék.

– Na, ennyit a dicséretről – motyogtam.

– Bogárka, komolyan mondtam. Jól nézel ki.

– Köszi – mondtam végül mosolyogva. Ideje volt elfogadni a dicséreteket.

Eszembe jutott az is, amit még Robi mondott Arnoldról: ami a száját elhagyja, azt komolyan gondolja. Bár ezt sokszor nehéz elhinni, de van, amikor igazán őszintének hat. Ahogy most is.

Arnold iránt érzett zavarba ejtő szeretetemet szerencsére megzavarta Robi fényképezőgépének vakuja. Örömmel konstatáltam, hogy nem rólam készült a hatszázadik kép, hanem Arnoldról és Somáról.

– Sikerült – jelentette ki Robi halkan. – Lefotóztalak.

Arnold fintorgott egy sort, de inkább a vaku villámszerű fénye zavarta, mintsem a tény, hogy Robi csinált róla egy képet, amin nem csak a keze van rajta.

– Gratulálok – jegyezte meg Arnold szárazon. – Most már tedd le a géped, mert le találom hajítani a hajóról. – Robi okosan megfogadta Arnold figyelmeztetését. – De a képet majd kérem.

– Jaj, csak nem érzékeny lelket növesztettél? – gúnyolódtam. – Beteszed a pénztárcádba?

Arnold tudomást se vett a piszkálódásomról.

– Nem, csak be akarom bizonyítani Somának, hogy nyálzik álmában.

Arnold a végtelen romantika mestere.

– Amúgy mit kerestek itt? – kérdezte Robi Arnoldtól, míg egy nem túl nőies mozdulattal leültem a létrára.

– Amíg ti mulattatok, addig én a kínok kínját éltem át – tette félre az öléből a laptopját.

– Csak nem anyuékkal vacsoráztál?

– De igen – nyomta meg alaposan ezt a rövid kis szót. – Ez már magában szar volt, de közben bemutattam Somát.

– De hiszen már ismerik – húzta őt tovább Robi, amiből arra következtettem, hogy ez a téma már réges-rég beérett náluk. Mondhatni, már majdnem elfonnyadt.

– Tudod, mire gondolok!

– Nyugi, tudom. És hogy fogadták?

– Miután elmeséltem, hogy nem folytatom az egyetemet, Soma már nem is volt akkora probléma – vonta meg a vállát. – De ez van. Túléltük. Ha kitagadnak, az nem ma lesz.

Eléggé elképesztett, mennyire gyorsan lezárta magában ezt a nehéz problémát. Én meg két hónapig se tudtam őszintén beszélni apuval. Bár ki tudja, benne mióta érlelődött az igazság kimondásának kényszere. Tuti, hogy nála nemcsak elfonnyadt, hanem egy rusnya gyümölcsmúmiaként fityegett a szíve tájékán. Pont mint nekem. És most megszabadultunk tőle, hogy helyet adjunk a friss hajtásoknak.

– Ha már a kínos családi étkezésekről van szó – jutott eszembe a reggeli, ami pár óra múlva úgyis esedékes lesz –, hivatalosak vagytok a kempingbe egy reggelire.

– Remélem, nem abból a konyhából akarsz etetni.

– Az esküvői maradék lesz kitálalva, szóval szendvicsek, grillhusik, torták, sütik, pogácsák várhatók. Megnyugtatlak, egyik se ott készült.

– Akkor viszont nem mondok nemet a kajára.

Nem igazán akartunk tovább zavarni, meg aztán picit kettesben is akartunk maradni, elindultunk felfelé.

Mielőtt Robi után másztam volna a létrán, Arnold megállított.

– Köszi, hogy lesmároltad Somát.

Na, ez az a mondat, amire nem igazán számítottam, és válaszolni se nagyon tudtam rá. Ki az, aki megköszöni, hogy megcsókolják a barátját? A barátját, aki éppen rajta alszik? És tényleg nyáladzik.

Arnold láthatta az arcomra fagyó értetlenséget, ám igazából Arnoldról se olvastam le jobbat, viszont ő legalább meg tudott szólalni.

– Arra gondoltam, hogy ha Bogárka meg meri tenni ezt, akkor én miért ne merném bemutatni őt?

Aha, így már érthető, és tekervényes módon megható.

– Örülök, hogy inspirálhattalak.

– Azért ne essünk túlzásokba – húzta vissza a fejére a fülest, az ölébe pedig a gépet.

Asszem, Arnoldul ez annyit tett, hogy ideje felmennem. Mégis sikerült másodszor is meglepnie: rám kacsintott.

Mivel a kacsintásomból pislogás lett, inkább megeresztettem egy mosolyt, ezt mostanában nem tudtam elrontani, főleg amikor Robival leültünk a Kocahontas kormánya elé.

A napfelkelte giccsesen gyönyörű volt, a levegő mesésen friss, a társaság pedig kivételes. Még a szemerkélő eső se ronthatta el a nyár legszebb pillanatát. Nem beszéltünk arról, hogy mi lesz most, hogy holnap hazamegyek, hogy Robi még pár napig marad, hogy mikor látjuk egymást újra. Mindketten tudtuk, hogy ez szimplán a mikor kérdése.

Előhúztam az esernyőt, megfogtam Robi kezét. Csendben hallgattuk az eső kopogását. Még nem mondtam? Kettesben voltam Robival.

A szürke felhők ellenére fölöttünk egy darabka kék ragyogott.

A reggeli nemcsak érzelmileg, de gyomortájékon is eléggé megterhelőre sikeredett. Mindennek búcsúíze volt, ami gyorsan elvette az étvágyam.

Mivel az eső úgy döntött, hogy még egy picikét megkegyelmez a nyárnak, a grillteraszon ejtettük meg a reggelit.

Elég gyűrött volt a társaság. A fejem jó párszor engedett a gravitációnak. Szerencsére Robi csontos válla pont passzolt a puha pofazacskómhoz.

– Nem akarsz aludni? – kérdezte a második tányér töltött sonkája után. Neki bezzeg nem okozott gondot, hogy lapátolja magába a kaját.

– Viccelsz, alig három óránk maradt indulásig. Eszemben sincs aludni. Pakolnom kell!

– Miért nem kötitek anyukád autója után a lakókocsit?

– Anyu hozzá se nyúlna – nevettem fel.

– Mihez nem nyúlnék hozzá? – kapta fel a fejét anyu, aki próbált úgy tenni, mintha a közös reggeli minden egyes pillanata kínzással érne fel. De nem teljesen sikerült neki, vagyis velem nem tudta ezt beetetni.

Karcsi bácsi kifésült haja, leborotvált szakálla, összegombolt inge és érthető beszéde egészen zavarba ejtő volt, főleg, amikor mindenki rájött, hogy egyértelműen anyu kedvéért esett át ilyen drasztikus változáson. De komolyan: már-már emberinek tűnt. Állandóan anyut faggatta. Két hónap alatt nem hallottam ennyit beszélni.

Apu és Zita valahogy az esküvői hangulat fogságában voltak, és nem úgy néztek ki, mint akik egyhamar kiszabadulnak belőle.

Samu jó szokásához híven szunyált. Olyan volt, mint egy kis husi a sok párnácskájával.

Arnold és Soma jóval tíz után futottak be, sokkal kipihentebbek voltak, mint mi, az esküvősök. Így hát nem csoda, hogy ők pucolták be nagyjából a maradék felét. De milyen lelkesen! Kicsit magamra emlékeztettek, amitől a büszkeség úgy söpört végig rajtam, mint a puncsos fagyi tavaly nyáron.

– Muszáj lesz lecserélnem a telefonszámomat – jelentette ki Arnold, miután reggeli közben háromszor csengett a telefonja.

Robival összenevettünk, amit Arnold rettentően gyanúsnak talált. Végül negyedszerre is megcsörrent a telefonja, és mivel lefoglalta az, hogy darabokra tiporja, rólunk megfeledkezett.

Reggeli közben felbukkant Fülöp nagypapa. Fogalmam sincs, hogy talált vissza. Talán a maradék torta illata után, talán a bolond társaságot kereste, de az egyik pillanatban még evett, a másikban meg arra célozgatott, hogy milyen jó móka lenne felújítani a kempinget.

Reméltem, apu veszi az adást!

Elég alaposan kikerekedett a szemem, amikor megláttam Kittit a kemping bejáratánál. Mivel nem volt hajlandó beljebb jönni, Arnoldot meg az foglalta le, hogy Somába próbálta beletuszkolni a harmadik szelet tortát, muszáj volt kimennem hozzá.

– Hány éjszakára kellene szállás? – kérdeztem viccelődve, mire Kitti szájára láthatóan erős gravitáció kezdett hatni.

– Csak Arnoldért jöttem, mert nem tudtam elérni.

– Törött mobilt nehéz hívni.

– Mi van?

– Semmi, semmi – mondtam gyorsan, mire Kitti türelmetlenül a telefonjára lesett. – Gyere be, ma utazom haza, és csapunk egy kis esküvő utáni reggelit.

– Én is ma utazom haza. A nyár utolsó két hetében a szüleimmel voltam, úgyhogy örülök, hogy mehetek vissza a koleszba.

Valamiért jobb érzés volt, amikor egymás agyára mentünk. Azt se tudtam, hová tegyem ezt a meglepően értelmes beszélgetést.

Kínomban a Vadkacsa kerítésének mintázatát kezdtem tanulmányozni.

– Izé… – lépett vissza Kitti. – Akkor én megyek.

– Leülhetnél picit.

– És mi, búcsúzzuk könnyesre magunkat? – Kitti arcára végre visszatért a megszokott gúny. – Köszi, de inkább nem.

– Te tudod – vontam meg a vállam. – Bár valószínűleg most látjuk egymást utoljára, szóval jó lett volna normális hangnemben elköszönni egymástól.

– Ölelést akarsz?

– Inkább hagyjuk.

– Szerintem is – fintorgott. – Majd szólj Arnoldnak, hogy kerestem.

Azzal Kitti távozott. Bennem ez mély megnyugvást hagyott.

A nehézkes csomagolást (csak Robi miatt volt nehézkes, aki segíteni akart, de igazából csak feltartott) még nehezebb rész követte.

– Aztán nehogy csak nyáron lássalak! – mondta apu, miközben bedobta a cuccaimat a csomagtartóba.

– Ha miattad nem, Samu miatt biztos gyakrabban jövök – viccelődtem.

– Nekem az is jó.

Mivel az őszinteség nagy nehezen rám talált így, a nyár végére, nem hagytam, hogy eltévedjen mellőlem.

– Hiányozni fogsz – mondtam apunak. Szerintem már hat éve nem mondtam neki ilyet.

– Te is nekem, de adok neked valamit, hogy ne felejtsd el a nyarat.

– Ha akarnám, se tudnám.

Apu a zsebéből egy mobildíszt halászott elő.

– Most ugratsz?! Honnan szereztél ilyet? – vettem át a vadkacsás fityegőt.

– Van belőle úgy két dobozzal a recepción.

– Persze hogy van.

Pár perces ügyetlenkedés után sikerült rávarázsolnom a mobilomra. Egy darab a kempingből, ami mindig velem lesz.

Hurrá.

Ezek után jöttek az ölelések, jó sok volt belőle: Zita sírt, mire Samu is sírt. Apu szerencsére nem sírt.

Arnold ölelése olyan, amilyet egyszer minden lánynak éreznie kell: izmok, izmok mindenhol. Soma, a drága jó Soma… Olyan baráti ölelést kaptam tőle, amire elejétől kezdve szükségem lett volna.

Karcsi bácsi hála az égnek nem ölelt meg, viszont Fülöp nagyapa kötelességének érezte. Bárcsak tudnám, miért.

Robitól is kaptam egyet, ami nekem nem volt elég, úgyhogy egy visszafogottabb puszit váltottunk. Nem akartuk megbotránkoztatni a szüleimet.

Sajnos ez se volt elég, de ezzel kellett beérnem. Legalábbis egy darabig.

Hazafelé anyu a nyaram minden részletére kíváncsi volt. Miközben (majdnem) mindent elmeséltem, rá kellett jönnöm, hogy azért a Vadkacsa Kemping is jó volt valamire, hiszen abban a lepratelepben szereztem új barátokat, békültem ki az apámmal, egy kicsikét a bikinivel, és ott csókolt meg Robi. És mi ez, ha nem a teljes Vadkacsa-élmény?

A lista teljesen fölöslegessé vált, mert a nyár úgy lett tökéletes, hogy tökéletlen volt.

Ez annyira jellemző rám!

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Annyira vágytam arra, hogy egyszer bepötyöghessem ezt a gyönyörű kifejezést a történetem végére! És tessék, most megtörtént. Komolyan mondom, nehezebben ment, mint a regény megírása, hiszen annyi mindenki az eszembe jutott, hogy külön köszönőregényt lehetne írni belőle… Á, dehogy, nem vagyok a társasági élet középpontja, de van néhány ember, akiknek életem legszebb pillanatait köszönhetem. Mondjuk, olyan pillanatokat is, amik így visszagondolva biztos tiltólistára kerülnének. Igazából nem ez a lényeg, hanem az, hogy mellettem voltatok. És ha akarnátok, se tudnátok megszabadulni tőlem. Haha, szívtatok!

Köszönöm a családomnak. Nagyon királyak vagytok, kivéve a nővéreimet, ők már csak félig azok. Kellett nektek férjhez menni! Viccet félretéve, ti olvastátok először, és szerettétek Bogi kalandjait, ami elég bátorságot adott, hogy másoknak is megmutassam. Az se volt hátrány, hogy jók vagytok nyelvtanból, no meg a férjeitek értenek a számítógépekhez (jó fejek, szóval nem csak ezért tartják őket). A gyerekkori X-akták-maratonokat pedig sosem felejtem el. De tényleg nem. A mai napig látom magam előtt a gumiembert a lépcső alatt. Szóval köszi, igazán jó nővéreim vagytok.

Hatalmas ölelés a szüleimnek, amiért az első szárnypróbálgatásom után nem tagadtak ki, és még úgy is elhitték, hogy jót írtam, hogy nem olvasták el. Na, majd most!

Anyu, idén ez a könyv a szülinapi ajándékod. Majd jövőre jobban kiteszek magamért. Egyébként köszönöm, hogy elviseled a rémes vicceimet (nem mindig azok).

Apu, három lányod van, szóval sok volt a dolgod: háromból kettőt oltár elé kísértél, vezetni tanítottál minket, szalagavatókon táncoltál. Profi vagy!

Mindent köszönök nektek, legfőképpen azt, hogy még akkor is mellettem állnátok, ha az életem további részében színes ceruzákból akarnám megépíteni a falunk templomának pontos mását. Amit nem akarok (vagyis egészen mostanáig nem éreztem rá késztetést), de értitek a lényeget.

A törpéket nehogy kihagyjam: köszi, hogy bevesztek a csapatba, hogy én lehetek a klassz nagynéni. Remélem, az vagyok!

Azt nagyon sajnálom, hogy a nagymamámnak, aki imádott olvasni, már nem tudtam elmondani, hogy megjelenik a regényem, de biztos vagyok benne, bárhol is van, megtalálja a módját, hogy elolvassa.

Barátok… Mire mennénk nélkülük? Köszönöm a négy régi gimis osztálytársamnak, hogy nem felejtettek el. Még akkor sem, amikor gyakorlatilag elérhetetlen voltam. Klassz volt a mozi (bár a fél szereplőgárda kinyiffant) meg a bowling. Mikor megyünk legközelebb?

Az őrült tudósnak meg üzenem, hogy csak óvatosan a kémcsövekkel!

Egy másik barátnak köszönöm életem legrosszabb pizzáját. De tényleg, még most is érzem az ízét a számban. Amúgy hogy sikerült a legnagyobbat rendelni? Ez az apró hiba eltörpül a mellett a tény mellett, hogy 20 literes marmonkannából öntötted belém a lelket, amikor egyáltalán nem bíztam a saját írásaimban. Nagy vagy!

Köszönöm a Menő Könyvek csapatának, hogy befogadtak, és nem kértek távolságtartási parancsot ellenem, amikor harmadszorra kérdeztem meg tőlük, hogy mi van a kéziratommal. Menők vagytok!

Kinga, bocsánat a sok kérdésért, köszönöm a sok türelmet és munkát, ami a kiadás öröme mögött sunyin bujkál.

Szóval a Menő Könyvek csapata nélkül nem lenne köszönet.

Köszönöm az olvasóknak is, akik idáig eljutottak. Remélem, találkozunk még. Addig az utolsó bekezdést nehogy kihagyjátok!

Nem szabad kifelejtenem Mr. Fazümszöt, aki idestova 23 éve a társam. Annak ellenére, hogy rögtön az első találkozáskor elveszítettem a szemüvegét, néma támogatással elvisel, és hallgatja minden agymenésem. Nem mintha egy plüsstől mást is várhatna az ember. De fontos, hiszen amióta csak az eszemet tudom, mellettem volt. Benne van a gyerekkorom, és azt hiszem, a gyerekkori énem büszke lenne rám. Bár nem az ő álma valósult meg (paleontológus? most komolyan?), de az enyém, miszerint a saját regényem végére írhattam a köszönetnyilvánítást, na az teljesült.

Király Anikó

2018-05-05

Feketenyék

11 óra 10 perc, enyhén felhős idő, 24 fok,

dinnyés rágó, zöld szoba,

a felső, amiben rossz a cipzár, mégis sajnálom kidobni

(hogy pontosan emlékezzek erre a pillanatra)

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Menő Könyvek

www.coolbookz.hu

Felelős kiadó:

Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

© Minden jog fenntartva.

ISBN 978 963 403 540 4

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok:

Noto Serif – Apache License 2.0

Roboto – Apache License 2.0