LAWRENCE BLOCK

A betörő, akit szekrénybe zártak

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lawrence Block: The Burglar in the Closet

No Exit Press, London, 1990

Fordította

Varga Bálint

„Bernie olyan, mint egy Dickens-regény hőse: okos, ravasz, és kellő öniróniával rendelkezik. Üdítő változatosság a goromba nehézfiúk után.”

New York Newsday

„Gyors észjárásával és fürge ujjaival Bernie Rhodenbarr az ideális nyomozó.”

New York Times Book Review

„Lawrence Block a szórakoztatás nagymestere. „

Washington Post Book World

„Veszettül vicces.”

Associated Press

„Lawrence Blockra rá lehet szokni. Tessék helyet csinálni a könyveinek a polcon, mert a regényei közeli barátok lesznek.

David Morrell

„Hihetetlenül szellemes.”

Los Angeles Times Book Review

„Izgalmas és nagyon vicces.”

Publishers Weekly

„Bernie minden helyzetben feltalálja magát.”

New York Times Book Review

Mary Patnek, aki a jó ajtót nyitotta ki

Drága uram, annak, aki a kenyerét könyvek írásával keresi,

egy herceg magabiztosságával, egy udvari ember szellemességével

és egy betörő bátorságával kell rendelkeznie.

Dr. Samuel Johnson

ELSŐ FEJEZET

– A Gramercy Park – mondta Miss Henrietta Tyler – egy oázis a kegyetlen tenger közepén, búvóhely az íjak és a nyilak elől, amelyek veszélyeire a költő is felhívta figyelmünket. – Egy sóhaj hagyta el ajkait, olyasfajta sóhaj, amely egy, a kegyetlen tenger közepén található oázisról szóló eszmefuttatást követ. – Fiatalember – szólt ismét –, nem tudom, mihez kezdenék eme áldott zöld terület nélkül. Egyszerűen nem tudom, mihez kezdenék.

A szóban forgó, áldott zöld terület egy magánpark, amelyet Manhattan keleti oldalán a 20. utca körül szorítottak be a házak közé. Kerítés veszi körül, nem is akármilyen: fekete kovácsoltvasból készült, és majdnem két és fél méter magas. Egy zárható kapu tartja kívül azokat, akiknek nincs joguk belépni. Csak azok kapnak kulcsot hozzá, akik a kiváltságos házakban élnek, és anyagilag is hozzájárulnak a park éves fenntartásához.

Miss Henrietta Tyler, aki mellettem ült a zöld padon, ezen kiváltságosok egyike volt. A tizenöt perc alatt, amit a padon töltöttünk, nemcsak a nevét mondta el nekem, hanem szinte mindent magáról. Egészen biztos vagyok benne, hogy ha lett volna ideje, azt is felidézi, mi minden történt New Yorkban a születése óta, amely számításaim szerint egy vagy két évvel Napóleon Waterloo-nál elszenvedett veresége után történhetett. Édes, idős hölgy volt Miss Henrietta, és egy édes, lefátyolozott kis kalapot viselt. Ilyet manapság már alig látni.

– A kutyák hiánya – mélázott Miss Henrietta – az egyik legjobb dolog a parkban. Nagyon helyesen teszik, hogy nem engedik be őket, mert így a park az egyetlen hely a városban, ahol úgy lehet sétálni, hogy az embernek nem kell állandóan a járdát vizslatnia. Visszataszító állatok a kutyák. Mindenhol csak mocskot hagynak maguk után. A macskák végtelenül kifinomultabb lények, nem gondolja? Nem mintha szeretném, hogy állandóan a lábam alatt lófráljon egy. Soha nem értettem, az emberek miért hoznak kényszeresen a lakásukba állatokat. Tudja, nekem még szőrmekabátom sincs, és soha nem is lesz. Az ilyen dolgok maradjanak ott, ahova tartoznak, és ez az erdő.

Biztos vagyok benne, hogy Miss Henrietta nem beszélt volna így egy idegennel. De a Gramercy Parkban a kutyákhoz hasonlóan idegenek sincsenek. A jelenlétem az oázisban ugyanis azt jelentette, hogy én is rendes és tiszteletreméltó úriember vagyok, akinek remek állása és független jövedelme van. És persze azt, hogy a „Mi-Ők” táborra felosztott világban én a „Mi”-tábor tagja voltam. A ruháimat is természetesen ennek megfelelően választottam ki. Könnyű nyári öltönyöm világos– és sötétszürke kockás fésűsgyapjú szövetből készült. Alatta világoskék inget viseltem közepes méretű, legombolható gallérral. Ezt egészítette tengerészkék alapon ezüst és égszínkék csíkokkal díszített nyakkendőm. A lábamnál álló, a legfinomabb hasított bőrből készült, kakaóbarna árnyalatú, ultravékony aktatáska pedig nem volt olcsó mulatság.

Mindent egybevetve pontosan úgy néztem ki, mint egy agglegény, aki a zsúfolt irodában eltöltött kemény nap után egy kis levegőre vágyik. Talán még meg is álltam pár nyugtató hatású Martinira útközben. Most pedig itt élveztem a balzsamos szeptemberi estét, mielőtt hazaindultam volna kellemes lakásomba, ahol bedobok egy tévévacsorát a mikróba, majd elszopogatok egy vagy két sört, miközben a Mets meccsét nézem a tévében.

Sajnos ebből semmi sem igaz, Miss Henrietta.

Nem volt kemény nap, sem zsúfolt iroda. Martinit sem ittam, hisz amikor dolgozni indulok, még egy borosüveg dugóját sem vagyok hajlandó megszagolni. Nincs mikrohullámú sütőm se, a tévévacsorát nem szeretem, a Mets meccseit meg azóta nem nézem, hogy eladták Seavert. A lakásom a West Side felső részén van, kilométerekre a Gramercy Parktól, a diplomatatáskáért egy árva centet sem fizettem, amikor pár hónappal ezelőtt a tulajdonomba került egy úriember igencsak értékes érmegyűjteménye kíséretében. A táska valóban nem volt olcsó mulatság, de valószínűleg eltörpült a táskában rejtőző érmegyűjteményért értéke mellett, amelytől voltam oly szíves megszabadítani őt.

És ami azt illeti, kulcsom sem volt a parkhoz. Egy darabka különlegesen edzett német acélszerszám segítségét vettem igénybe. A park zárját meglepően könnyű volt feltörni. Azon csodálkoztam, hogy rajtam kívül alig menekültek ide mások a kutyák és idegenek elől.

– Ez a futkosás a park körül – intett Miss Henrietta a fejével. – Látja, ott egy újabb. Nézze csak meg.

Megnéztem. Az érintett férfi velem egykorú volt, harmincas évei közepén járt, de a haja már erősen ritkult. Ha ilyen gyorsan fut, még kiszalad a maradék alól. Futott, kocogott vagy valami hasonlót csinált.

– Itt látom őket éjjel és nappal, nyáron és télen. Szünet nélkül. Hidegebb napokon olyan termoruhákat viselnek. Azt hiszem, ez a neve. Nagyon rondák azok a termoruhák. Az olyan meleg nyári estéken, mint a mai is, gyapjú rövidnadrágot húznak magukra. Maga szerint egészséges dolog ez?

– Miért csinálnák, ha nem lenne az?

Miss Henrietta bólintott.

– De akkor is nehezemre esik elhinni, hogy ez jó nekik – mondta. – Annyira kellemetlennek tűnik ez a futkosás. Maga is csinál ilyesmit?

– Néha úgy gondolom, talán hasznos lehetne. De amikor ez eszembe jut, beveszek két aszpirint, lefekszem, és megvárom, míg elmúlik a késztetés.

– Bölcsen teszi. Egész egyszerűen nevetségesnek látszik, amit csinálnak, és semmi, ami ennyire nevetségesnek látszik, nem lehet jó az embernek. – Egy újabb sóhaj hagyta el ajkait. – De legalább a parkon belül nem futhatnak – nézett a kerítésen túlra. – Ezért hálásnak kell lennünk.

– Csakúgy, mint a kutyákért.

Rám nézett, szemei ragyogtak a fátyol mögött.

– Ahogy mondja. Csakúgy, mint a kutyákért.

***

Miss Henrietta fél nyolcra már szelíden hortyogott, a futó meg elszaladt valamerre. Ennél viszont fontosabb, hogy egy hamvasszőke, vállig érő hajú nő lépett ki a Gramercy Park West 17. szám alatti ajtón, és mintás pamuttrikójában meg búzavirágkék farmerjában lesétált a kőlépcsőn. Ránézett az órájára, majd elindult Huszonegyedik utca felé. Tizenöt perc telt el, és még mindig nem jött vissza. Hacsak az épületben nem élt két ugyanolyan nő, akkor ő volt Crystal Sheldrake, egy bizonyos Craig Sheldrake, a Világ Legremekebb Fogorvosának exfelesége. Ha pedig ő elhagyta a lakást, akkor eljött az ideje, hogy én menjek be.

Kinyitottam a park kapuját, amely művelethez nem kellett semmiféle kulcs, pláne nem egy német acélszerszám. Az aktatáskával a kezemben átmentem az utcán, majd fel a kőlépcsőn. A 17-es szám három emelet magas volt, a görög építészet 19. sz. elején történt újrafelfedezése során húzhatták fel. Gondolom, eredetileg egy család lakta mind a három emeletet, a pincében meg régi újságokat és a csomagjaikat tárolták. De az idők változtak, amiről Miss Henrietta biztosan sok érdekeset tudott volna mesélni, és emeletenként egy lakást alakítottak ki. A főbejáratnál tanulmányoztam a kapucsengőkre kiírt neveket, a Yalman, Porlock és Leffingwell feliratúakat figyelmen kívül hagytam (különben is, úgy hangzottak egymás mellett, mint egy ipari ingatlanok tervezésére szakosodott építészeti iroda tulajdonosai), majd a Sheldrake nevet viselőt megnyomtam. Semmi nem történt. Újra csengettem, megint nem történt semmi, erre beengedtem magam.

Kulccsal.

– Az a ribanc lecserélte a zárat a lakáshoz – mondta Craig –, de a főbejáratét a többi szomszéd miatt nem tudta. – A kulcs megspórolt nekem pár percet, mivel a zár egész elfogadható volt. Zsebre vágtam a kulcsot, majd odasétáltam a lifthez, ami működött ugyan, de ahogy hallottam lefele ereszkedni, úgy döntöttem, nem kockáztatok. Nem akartam összefutni se Yalmannal, se Porlockkal, de még Leffingwell-lel sem, aki igaz, hogy az első emeleten lakott, és ezért inkább valószínűleg gyalog járt (ahogy én is tettem volna), de ki tudja. Talán a tetőteraszon locsolta a virágait, és liften jön le a lakásához. Így felsétáltam szépen két emeletet a szőnyeggel borított lépcsőn Crystal Sheldrake lakásához. Becsöngettem, hallgattam a kétszólamú csengőt, aztán kopogtam. Mindezt a biztonság nevében. Végül a fülemet odaszorítottam az ajtóhoz, erősen és kitartóan hallgatóztam, majd nekiláttam a munkának.

Crystal Sheldrake ajtaján nem egy, hanem kettő új zár volt, és ráadásul mindkettő Rabson. A Rabson eleve kiváló szerkezet, és az egyik zár még egy feltörésbiztos nyelvvel is ellátták. Annyira persze nem betörésbiztos, mint azt hirdetik, de még így is kemény diónak bizonyult, ezért elbabráltam vele egy ideig. Ha nem lett volna otthon két ilyen záram, akkor sokkal tovább tartott volna. Az egyik a nappali ajtaján van, és csukott szemmel szoktam gyakorolni rajta, miközben zenét hallgatok, a másik meg a bejárati ajtón, hogy távol tartsa a nálam kevésbé találékony betörőket.

Ugyan nyitott szemmel, de feltörtem hát a zárat, és mielőtt bezártam volna magam után az ajtót, gyorsan körbejártam a lakást. Egyszer ezt elmulasztottam, és ahogy később kiderült, egy hulla volt az egyik szobában. A helyzet megoldása végül szégyent hozott a rendőrség néven közismert testület néhány tagjára. A tapasztalat kiváló tanítómester, mert az ember hajlamos emlékezni a leckéire.

Egy darab élettelen test sem volt a lakásban. Élő is csak egy, az enyém. Visszamentem a bejárati ajtóhoz, mind a két zárat ráfordítottam, aktatáskámat rádobtam egy viktoriánus rózsafa kanapéra, felhúztam feszes, de nem szoros gumikesztyűmet, majd munkához láttam.

A kedvenc játékomat játszottam, a Kincsvadászatot.

– Azt szeretném, ha a látogatásod után csak a négy fal maradna – mondta Craig, én pedig minden tőlem telhetőt megtettem, hogy eleget tegyek a kérésének. Kicsivel több volt, mint négy fal: egy nappali, amelybe beléptem, egy méretes ebédlő, egy nagy hálószoba, egy kis hálószoba, amely dolgozószobaszerűségként is funkcionált, egy tévésarok, meg egy téglautánzatú burkolattal borított konyha valódi téglafalakkal, amelyeken rézedények és -üstök lógtak. A konyha lett a kedvencem. A háló egyszerre volt szűzies és giccses, a dolgozószoba unalmas és szögletes, az eklektikus nappali meg büszkén vonultatta fel több évszázad állandósult rossz ízlését. A konyhával kezdtem, és a hűtőszekrény vajtartójában rögtön találtam is hatszáz dollárt.

Mindig hasznos bekukkantani a hűtőbe. Meglepően sok ember dugdossa a pénzét a konyhában, és azon belül is a frizsiderben. Ám a hatszáz dollárt mégsem a tapasztalataim alapján találtam meg: belső infót kaptam.

– A ribanc a készpénzét a hűtőben tartja – mondta Craig. – Párszáz dollár mindig van a vajtartóban.

– Okos.

– Baromira, mi? A marihuánát a teásdobozba dugdosta régebben. Ha kertes házban lakna, akkor a fűmag mellé tenné.

Nem néztem bele a teásdobozba, így nem is tudtam meg, mi volt benne. A készpénzt beraktam a tárcámba, és visszamentem a nappaliba, hogy közelebbről megvizsgáljam az íróasztalt. A jobb felső fiókban megint készpénzre bukkantam, legalább kétszáz dollárra tízesekben és húszasokban. Ahhoz nem volt elég, hogy izgalomba jöjjek, de egyre jobban erőt vett rajtam az az izgatottság, amit akkor érzek, amikor belépek mások lakásába, az izgalom, amely percről percre nő, amikor elveszem valaki más tulajdonát, és a magaménak tekintem. Tudom, hogy morálisan ez több mint kifogásolandó, de ez van, mit tagadjam. A nevem Bernie Rhodenbarr, betörő vagyok, és imádom a szakmám. Egész egyszerűen imádom.

A pénz a tárcámba került, így a sajátom lett, aztán módszeresen átkutattam a parányi asztal fiókjait. A legtöbb akár üres is lehetett volna, annyira érdektelen dolgok voltak bennük, de a következőben három olyan dobozt találtam, amik a jobbféle karórák mellé járnak. Az első üres volt, a második és a harmadik azonban már nem. Az egyik egy Omegát rejtett, a másik pedig egy Patek Phillipe-et. Szebbnél szebbek voltak. Becsuktam a dobozokat, és betettem őket a helyükre: az aktatáskámba.

Az órákon kívül a nappaliban mást nem találtam. Igaz, nem is vártam többet. A nappali és a konyha csak bemelegítésnek számított. Crystal Sheldrake egyedül élt – bár gyakran fogadott vendégeket –, és neki is, mint minden, az ő társadalmi pozíciójában lévő nőnek, sok értékes ékszere volt. Amelyek mindig a hálószobában hevernek. Biztosan azt gondolják, hogy az öltözködésnél igencsak kézre áll az ékszeresdoboz, de szerintem csak azért hagyják elöl a fésülködőasztalon, mert az aranyak és gyémántok közelségében jobban alszanak. Valami oknál fogva biztonságérzetet nyújtanak a tulajdonosaiknak.

– Ettől egyszerűen megőrültem – mesélte Craig. – Néha mindent elöl hagyott. A nyakláncát meg a karkötőjét nemegyszer rádobta az éjjeliszekrényre. Régebben a bal oldali volt az övé, de most már mind a kettőt használja, így nézd meg őket alaposan! Könyörögtem neki, hogy legalább az ékszerek egy részét tegye be egy bankszéfbe. De azt mondta, az túl macerás. Soha nem hallgatott rám.

– Remélem, ez nem változott az utóbbi időben.

– Kizárt. Crystal soha nem hallgatott senkire.

Az aktatáskámat magammal vittem a hálószobába, és körbenéztem. Fülbevalók, gyűrűk, karkötők, nyakláncok. Brossok, függők, órák. Modern és antik ékszerek. Voltak ott jó és remek darabok, meg pár, amelyek az én többé-kevésbé szakértő szememnek kimagaslóan szépnek tűntek. A fogászok a csekken kívül gyakran készpénzt is elfogadnak a pácienseiktől, és bármennyire nehéz is elhinni, ezt nem írják be az adóbevallásukba. A készpénz egy részét ékszerbe fektetik, ami sebesen megy, de az ékszerekből visszanyerni a készpénzt már nem olyan gyors. Az ember ritkán kap érte annyit, mint amennyiért vette, ugyanis egy hétköznapi orgazda sokkal óvatosabb, mint a hétköznapi fogorvos. De ha mégis túlad rajtuk a tulajdonos, és ránéz a még így is tisztességes összegre, nem tudja feledni, hogy az egész egy rakás fogfájással és gyökérkezeléssel kezdődött.

Nagyon alaposan átkutattam a hálószobát, mert nem akartam semmit otthagyni. Crystal Sheldrake a felületes szemlélő szerint rendben és tisztán tartotta a lakását, de én minden vagyok, csak éppen nem felületes szemlélő. A fiókjai botrányosak voltak: az ékszerek mellett begyűrt harisnyák hevertek, a félig üres arckrémes tubusokról nem is beszélve. Lassan és nyugodtan dolgoztam, nem kapkodtam, így az aktatáskám egyre súlyosabb és súlyosabb lett. Bőven volt még időm. Crystal negyed nyolckor ment el otthonról, és éjfél előtt nem volt várható. Akár még hajnalig is lett volna időm. Craig szerint a szokásos ügymenete a következőképpen zajlott: valamelyik környékbeli bárban bedobott egy italt, aztán megvacsorázott, majd az éjszaka fennmaradó pár óráját már nyugodtan tölthette az eltökélt vadászat és az alaposabb ivás kombinációjával. Persze némely estéken előre megbeszélt programja volt: vacsora barátnőkkel, színház pasikkal, vagy éppen fordítva, de aznap este a házat meglehetősen hétköznapi vadászfelszerelésben hagyta el.

Ez azt jelentette, hogy vagy hazahoz magával egy idegent, vagy ott alszik nála. Így vagy úgy, nekem már hűlt helyem, mire előkerül. Ha nem alszik itthon, akkor én már az előtt túladok az ékszerein, hogy egyáltalán észreveszi az eltűnésüket. Ha meg inkább a saját ágyát választja, és mind a ketten kicsit befolyásoltan érkeznek haza, ráadásul a pasi még az előtt elhúzza a csíkot, hogy a nő felébredne, akkor még az ékszerek eltűnését is rákenheti. Úgy tűnt tehát, hogy csak jól jöhetek ki a buliból, és még Craig részének kifizetése után is jó párezer dollárral gazdagabb leszek, ami bőségesen elég arra, hogy az elkövetkező nyolc-tíz hónapban lazítsak egy kicsit. Azt persze nehéz volt megbecsülni, mennyi is van az aktatáskában, és az sincs ingyen, hogy az ékszerből készpénz legyen, de a dolgok remekül álltak Mrs. Rhodenbarr fiának életében. Kérdés nem férhetett hozzá.

Élénken emlékszem, ahogy ezen tűnődtem. El sem tudom mondani, micsoda megkönnyebbülés volt, amikor kicsivel később Crystal Sheldrake bezárt a hálószobaszekrényébe.

MÁSODIK FEJEZET

A probléma természetesen az volt, hogy életbe lépett Parkinson Törvénye. Akár bürokratáról, akár betörőről van szó, az ember pontosan annyi idő alatt hajt végre egy adott feladatot, amennyi van rá. Mivel tudtam, hogy Crystal Sheldrake órákig nem tér haza, ezért az időt azzal töltöttem, hogy alaposan kifosztottam őt. Ugyan tudom, hogy a betörőknek a Playboy Filozófiát kell követniük – Gyorsan Be és Gyorsan Ki –, de ha az ember ráér, akkor hajlamos alapos munkát végezni. Ha nem teszi, akkor ráadásul áruló nyomokat hagyhat maga után. Attól pedig rohanni kezd a vér az ereimben, ha egy idegen lakásában a dolgai közt kotorászok, és így veszek részt – ha átutazóként is – az életében. Ez az izgalom a betörés nagy vonzereje számomra. Készséggel elismerem, bár tenni nem nagyon tudok ellene.

Így aztán nem siettem. Ha arról van szó, húsz perc alatt felforgatom Crystal lakását. Ehelyett szépen és lassan dolgoztam.

A második Rabson zárat nyolc óra előtt három perccel törtem fel, emlékszem, mert éppen ránéztem az órámra. Az aktatáskámat negyed tíz előtt egy perccel csuktam be. Felkaptam, és elégedetten nyugtáztam, hogy mennyire súlyos. Ugyan tudtam, hogy nincs sok értelme, mégis megpróbáltam az unciákat és karátokat dollárra átváltani a fejemben.

Ekkor ismét letettem a táskám, és egy utolsó, gyors felfedező-expedíciót indítottam. Nem volt konkrét célom. Egy nálam fiatalabb ember azt mondta volna, hogy a rezgéseket keresem. Ami azt illeti, ez nekem is eszembe jutott, de legalább nem mondtam ki hangosan. Ha őszinte akarok lenni magammal, akkor még tovább szerettem volna élvezni azt az isteni érzést, hogy olyan helyen járok, ahol nem lenne szabad, a legteljesebb titokban. Még Craig sem tudta, hogy ott vagyok az exfelesége lakásában. Azt mondtam neki, hogy két vagy három nap múlva látogatom meg Crystalt, de az este annyira kellemes volt, annyira csábító a betörésre...

Ott álltam hát a hálószobában, és egy elegáns, fiatal nő pasztell portréját tanulmányoztam. Főkötőt és fátyolt viselt, a nyakában pedig akkora smaragd lógott, ami mellett minden eltörpült, amit Crystaltól loptam. Úgy tippeltem, hogy a kép a 19. század elején készülhetett, a nő franciának látszott, de az is lehet, hogy csak hobbiból akart franciának látszani. Volt valami elbűvölő az arckifejezésében. Úgy gondoltam, hogy olyan sokszor csalódott már az életben – főképp férfiakban –, hogy elért arra a pontra, ahol már szinte elvárta a csalódást, és elhatározta: a sajgó fájdalom ellenére együtt tud élni vele. Mivel éppen két nő között voltam, ezért a tekintetemmel elmondtam neki, mennyi örömet és boldogságot tudnék hozni az életébe, de égszínkék szeme azt tudatta velem:, hogy tudja: én is akkora csalódás lennék, mint az összes többi férfi. Valószínűleg igaza volt.

Ekkor hallottam meg a kulcsot a zárban.

Szerencse, hogy két zár védte az ajtót, a nagyobb szerencse azonban az volt, hogy én mind a kettőt be is zártam. (Akár a reteszt is ráfordíthattam volna, hogy kívülről ne lehessen kinyitni, de ezzel a gyakorlattal egy ideje felhagytam, mert így csak tudatnám a lakás tulajdonosával, hogy betörő van a lakásban, mire ő két zsaru kíséretében térne vissza. Nem mozdultam. A szívem felugrott a mandulám mellé, és a testem minden egyes olyan pontján izzadságcsöppek jelentek meg, amelyek rendszeresen szerepelnek az izzadásgátló dezodorok reklámjaiban. A kulcs elfordult a zárban, valaki mondott valamit, amit nem hallottam, aztán a másik zárba is belecsúszott a kulcs, és ekkor már nem voltam mozdulatlan. Elég sebesen kezdtem el mozogni.

A hálószobában nagyon kézre állt az ablak, csak éppen légkondicionálót építettek bele, így ezt nem tudtam volna gyorsan kinyitni. Volt egy kisebb ablak is, amin átfértem volna, de egy barátságtalan alak rácsokat szerelt fel rá, megakadályozandó mindenféle betörők bejutását. Jelen esetben azonban a kijutását, bár az elkövető valószínűleg nem ilyen célzattal helyezte el a rácsokat.

Az ágy felé fordultam. Egy pillanatra átfutott a fejemen. hogy bevetem magam alá, de alig volt hely a rugós matrac alja és a szőnyeg között. Talán befértem volna, de hogy nem lett volna benne sok köszönet, az biztos. Különben is, annyira közönséges dolog egy ágy alatt elbújni. Elcsépelt klisé.

A hálószobaszekrény is legalább ennyire kliséjellegű de legalább kényelmesnek látszott. Ahogy fordult a kulcs a másodi Rabsonban, már a szekrény előtt álltam. Amikor átkutattam a szobát, ide is benéztem, megvizsgáltam a kalaposdobozok tartalmát, még fehérneműs polcot sem hagytam ki, de semmit nem találtam. Crystal bezárta a szekrényt, de a kulcsot benne hagyta a zárban. Ezt soha nem értettem, pedig szinte mindenki ezt csinálja. Talán azért mert ha hirtelen cipőt kell cserélni, akkor nem kell keresni a kulcsot. De miért kell bezárni? Lehet, hogy egyfajta érzelmi biztonságérzetet ad. A szekrényben semmit nem találtam: ha voltak is szőrmekabátjai, biztos a tisztítóba vitte őket. Amúgy sem szeretem a szőrmét, és a cipői sem nagyon hoztak lázba.

Egyszóval a szekrény ajtaját a kutatást követően nem zártam be, így nem kellett azzal bajlódnom, hogy kinyissam. Beugrottam hát, az ajtót behúztam, becsúsztam két, enyhén parfümillatú hálóing közé, magam elé húztam őket, s vettem egy mély levegőt, így amikor kinyílt az ajtó, és ketten beléptek, biztonságban voltam.

Nem volt nehéz rájönnöm, hányan vannak, mert hangosan beszéltek, bár azt már nem hallottam, hogy miről. Hangmagasságuk alapján tudtam, hogy az egyik férfi, a másik pedig nő. Ebből arra következtettem, hogy a nő Crystal Sheldrake a búzavirágkék farmerjében és pamuttrikójában. Arról ötletem sem volt, a férfi ki lehet. Annyiban lehettem csak biztos, hogy gyorsan és hatékonyan dolgozott, ha ilyen hamar visszaért vele Crystal. Talán nős. Ez nemcsak a sietséget magyarázná meg, hanem azt is, hogy miért nem az ő lakására mentek.

Jégkockák koccantak, ital bugyogott az üvegből a poharakba. Én szekrényben mélyen magamba szívtan az Arpege és a Shalimar illatát, amely a több hónapos izzadság maradékával keveredett, és cudarul bántam, hogy vacsora előtt nem ittam meg két Martinit. Munka előtt soha nem iszom, mert attól tartok, hogy nem lesz jó befolyással a hatékonyságomra. Aztán eszembe jutott a nem-ivás elve, majd a hatékonyságom, körbenéztem, és a szokottnál is ostobábbnak éreztem magam.

Nemhogy nem ittam meg a Martinit vacsora előtt, de még csak nem is vacsoráztam abban a reményben, hogy a jól végzett munkát stílusosan ünnepelhetem majd meg. Már előre elterveztem, hogy meglátogatom az egyik kedvenc helyem a Village-ben, a Cornelia utcában. Természetesen két Martinivel nyitottam volna, aztán jöhet a hideg spárgaleves, amit oly kiválóan készítenek el, majd a pazar borjúmirigy gombával, ezt követően az arugolasaláta spenóttal és apró mandarindarabokkal, és igen, egy fél üveg jófajta bor, ami passzol a borjúmirigyhez. Természetesen fehérbor, de milyen? Évjárat? Ezen hosszasan eltűnődtem.

Végül kávé, jó sok, feketén. És persze egy brandy a kávé mellé. Vagy kicsi bele? A desszert elmarad, mert figyelek az alakomra, de annyira azért nem, hogy beálljak a Gamercy Park körül kocogók mellé. Szóval desszert nincs, de talán még egy korty abból a remek brandyből, hogy elvegye a kávé erős utóízét, és hogy megjutalmazzam magam a kiválóan elvégzett munkáért.

Remekül elvégzett munka. Valóban.

A nappaliban tovább csilingelt a jég a poharakban. Nevetést hallottam, amihez csatlakozott a rádió vagy a lemezjátszó. Még több csilingelés. Még több nevetés, most már felszabadultabban.

Ott álltam a szekrényben, és a gondolataim maguktól visszataláltak az alkoholhoz. Jéghideg Martinikre gondoltam, három kiadós unciányi Tanqueray ginből és egy leheletnyi Nilly Prat vermutból, egy vékony szalag citromhéjjal ízesítve, mindez egy tökéletesen hűtött pohárban felszolgálva. A következő a sorban a bor. Na de milyen bor is lenne az ideális?

– ...fantasztikus egy este, egyszerűen fantasztikus – nevetett fel a nő. – Akarsz hallani valami érdekeset, drágám? Már egészen átmelegedtem...

Átmelegedett? El nem tudtam képzelni, miért mondta ezt. Két légkondicionáló volt a lakásban, mind a kettő bekapcsolva. A lakás hőmérséklete tökéletesebb nem is lehetett volna. A kezem mindig nyirkos és meleg lett a kesztyűben, de ezt leszámítva nem volt melegem.

Egészen eddig. Az ablakban lévő légkondicionálónak nem volt érezhető hatása a szekrényben. A kezem izzadt a legjobban, ezért lehúztam a kesztyűt, és a zsebembe tömtem. A legkevésbé a ujjlenyomataim miatt aggódtam. A lista élén a fulladásos halál állt, azt követte, egy egészen kicsit lemaradva csak, a letartóztatás, végül a börtön.

Belélegeztem. Majd ki. Talán, gondoltam, talán ezt sikerül mégis megúsznom. Talán Crystal és az ő sietős barátja annyira egymásra találnak, hogy a nő elmulasztja észrevenni az ékszerei hiányát. Talán nekilátnak végre annak, amiért jöttek, és miután végeztek, talán elmennek, vagy kómába esnek, és akkor talán én végre kiengedhetem magam a szekrényből, majd a lakásból is. Aztán a szajréval a kezemben szépen hazaballagok, és...

A fenébe!

Szajréval a kezemben. A szajrém szépen és gondosan becsomagolva az ultravékony aktatáskámban lapult, amely nemhogy kézben, de még kézközelben sem volt. A hálószoba túlsó oldalán állt, pont a csalódott hölgy arcképe alatt a földön. No, ha Crystal eddig nem vette észre az ékszerei eltűnését, akkor a táska biztosan szemet szúr neki, amelyből nemcsak azt a következtetést vonhatja le, hogy kirabolták, hanem azt is, hogy a betörő még mindig a lakásában van, ahonnét már csak egy lépés a rendőrség felhívása, amelyet egyenesen követne több rendőrautó megjelenése, amelyek egyikéből kipattanna a rend egyik remek őre, akinek lenne annyi esze, hogy átkutassa a lakást, és így érne véget Bernard Grimes Rhodenbarr rövid, ámde izgalmaktól nem mentes betörői karrierje, mert hogy egy fél életre bekasztniznának, ahhoz nem fér kétség.

A fenébe!

– ...valami kényelmesebbet... – mondta a női hang. Most már sokkal jobban hallottam őket, mert lassan a hálószoba felé haladtak. Nem mondanám, hogy ettől jobb kedvre derültem. Aztán a hálószobában voltak, és nekiláttak annak, amiért jöttek, és ennél többet erről nem is mondok. Nem volt túl vicces hallgatni őket, és semmi pénzért nem próbálnám meg írásban felidézni a hallottakat.

Ami azt illeti, a lehető legkevesebb figyelmet szenteltem nekik. Hagytam, az agyam hadd térjen vissza a borjúmirigyhez illő tökéletes bor kérdéséhez. Francia szóba sem jöhetett, hisz a borjúmirigy francia étel. Egy német fehérbor viszont jól hangzott. Rajnai? Az, se lenne rossz, de nem múlhatná felül a moselit, amely kellő tekintéllyel rendelkezik. Átfutott az agyamon az a Piesporte amit nemre, Goldtropfchen, amit nemrégiben osztottam meg egy fiatal nővel akiről később kiderült, hogy mást nem fog megosztani velem. A moseli tehát a borjúmirigy esetében elfogadható lenne. Az ember nem akar túl száraz fehérbort inni hozzá. Az étel ugyanakkor egy olyan bort kívánt, amelynek enyhe, édeskés utóíze...

Hát persze! Hirtelen eszembe jutott a ‘75-ös évjáratú Ockfener Brockstein Kabinett gazdag, szeretni való illata, magabiztos és friss íze, amely olyan, mint egy harapás egy Granny Smith almából. Alig érezhetően fűszeres, simogatja a nyelvet. Persze arra nem volt garancia, hogy az étterem, ahova megyek, tart majd ilyen bort, de arra sem volt garancia, hogy az elkövetkező 15 évet nem fogom az Atticában tölteni. Akkor meg hadd szárnyaljon a fantáziám. Különben is, mit bohóckodok itt egy fél üveg borral? Ha egyszer meg bírnék inni belőle egy fél üveggel, akkor egy egészet is rendelhetek, nem?

Még egy kicsit elméláztam azon, milyen köretet kérek a borjúmirigyhez. Végül a brokkolinál maradtam, enyhén párolva, nyakon öntve hangyányit vajas hollandi mártással. Ám ha ez nincs az étlapon, akkor beérem kicsit alulfőzött cukkiniből készült szósszal, amelyben van egy kevés paradicsom és bazsalikom, no meg persze parmezán.

Ezek után érthető, hogy gondolataim a vacsorát követő ital felé kalandoztak. Jó konyak, az kell. Bármilyen jó konyak. Agyamban hosszasan átpörgettem a jobb konyakok listáját, néha hosszasabban elidőzve egyiknél-másiknál, amelyeket volt szerencsém megízlelni a mostaninál sokkal szerencsésebb körülmények között.

Egy ital most jól jönne, gondoltam. Nem biztos, hogy segítene, de legalább azt hinném, és nekem ez is elég. Különben is, egy jól felszerelt betörő eszköztárából nem hiányozhat egy italosflaska. Az a laposabb fajta. Vagy egy termosz, ami hidegen tartaná a Martinit? Ha egyszer' kijutok innen, talán beszerzek egy ilyen flaskát.

Semmi sem tart örökké. Crystal Sheldrake és legfrissebb barátjának pásztorórája véget ért. Nekem még egy óránál is hosszabbnak tűnt, az órám szerint 23 perc alatt mindent elintéztek. Azt nem tudtam pontosan, Crystal kulcsa mikor fordult meg a zárban, hisz volt fontosabb dolgom is enné. De nem sokkal a megérkezését követően néztem az órámra, amely kilenc óra harmincnyolcat mutatott. Amikor beléptek a hálóba, ismét rápillantottam: tíz óra kettő perc volt. Míg ők ketten az ágyban tették a dolgukat, néha felemeltem a jobb csuklómat, és amikor finálé zajosan véget ért, az órám tíz óra huszonötöt mutatott.

A rövid csöndet a szokott kórus követte: Elképesztő voltál, drágám, aztán Ezt gyakrabban kellene csinálnunk, míg végül Milyen szerencse, hogy találkoztunk ma este. Magyarán minden elhangzott, amit a férfiak és a nők egymásnak mondanak manapság a Szeretlek helyett. Végül a férfi szólalt meg:

– Ennyi az idő? Fél tizenegy is elmúlt. Azt hiszem, mennem kellene.

– Futsz haza a hogyishívjákhoz

– Mintha nem emlékeznél a nevére.

– Nem szívesen gondolok rá. Vannak pillanatok, drágám, amikor sikerül a létéről is teljesen megfeledkeznem.

– Féltékeny vagy?

– Persze, hogy féltékeny vagyok. Most meglepődtél?

– Ugyan már, Crystal, nem vagy te féltékeny.

– Nem?

– Szó sincs róla.

– Azt hiszed, ez csak egy szerep, amit néha eljátszok? Talán igazad van. Rosszul kötötted meg a nyakkendőd.

– Kösz.

És ez így ment tovább. Csupa olyan dolgokat mondtak, amelyektől az életem valahogy nem lett teljesebb. Nemcsak azért esett nehezemre a turbékolásukat hallgatnom, mert unalmasabb volt, mint egy svéd film, hanem azért is, mert azt vártam, hogy mikor veszik észre az aktatáskámat, és kezdenek el azon tűnődni, mi is történhetett. Erre azonban hiába vártam. Csicseregtek még egy keveset, majd Crystal kikísérte a férfit, kiengedte, bezárta utána az ajtót, aztán mintha azt is hallottam volna, hogy ráfordítja a kulcsot. Kellő előrelátás, miután a betörő már a szekrényében dekkol.

Aztán egy ideig nem hallottam semmit. Majd csöngött a telefon, kétszer, a nő felvette, és beszélni kezdett valakivel, de nem hallottam semmit belőle. Egy ideig hallgatott, majd dühösen felkiáltott:

– Te mocskos szemétláda!

– Nem tudtam, kinek szól a kirohanás: az exférjének, a férfinak, akivel eltöltötte a pásztorórát, vagy annak, akivel telefonon beszélt. Nem mintha annyira érdekelt volna. Csak egyszer kiáltott fel, amit egy huppanás követett. Gondolom valamit a falhoz vághatott. Végül ismét csönd.

Crystal bejött a nappaliból a hálóba. Gondolom, töltött magának egy italt, mert megint csilingelő jégkockákat hallottam. Addigra azonban már lemondtam a vacsoráról és a Martiniről. Már csak haza akartam menni.

Vízcsobogás hangjai szűrődtek be a szekrényembe. Volt egy vécé a nappali melletti folyosón, illetve egy fürdőszoba a háló mellett. Az ottani zuhany hangját hallottam. Crystal le akarta mosni magáról a szeretkezés nyomait. A férfi elment, a nő a zuhany alatt állt, így nekem nem volt más dolgom, mint kilépni a szekrényből, felkapni az aktatáskát, és eltűnni.

Éppen ezt készültem megvalósítani, amikor a zuhany hangja felerősödött. Hátrahúzódtam a ruhák és hálóingek közé, léptek közeledtek, majd a kulcs elfordult a zárban, én meg ott ragadtam bezárva.

Crystalnak természetesen nem ez volt a szándéka. Ő ki akarta nyitni a szekrényt, hisz amikor elment, akkor bezárva hagyta, így most elfordította a kulcsot, és...

– Különös – mondta hangosan, majd a kulcsot a másik irányba fordította, így a szekrény már nem volt bezárva, az ajtót kinyitotta, és benyúlt egy csuklyás, lime-zöld fürdőköntösért.

Mindeközben én levegőt sem mertem venni. Nem feltétlenül azért, mert a lebukástól féltem, hanem azért, mert a szívem a torkomba ugrott, és így nehéz lélegezni.

Ott állt előttem Crystal, haja egy fürdősapka alá tűrve. Én láttam őt, de ő engem nem, és ezzel semmi bajom nem volt, aztán egy. szempillantás múlva már be is csukta az ajtót.

Majd bezárta.

Csodálatos. Neki is különleges kapcsolata volt a szekrényekkel még akkor is lekapcsolják a lámpát, ha csak öt percre mennek ki a szobából, ahogy Crystal sem volt képes a szekrényt nyitva hagyni. Hallottam a fürdő felé haladó lépteit, az ajtó csukódását, majd azt, ahogy beállt a masszázszuhany alá. (Nem találgatok: amikor benéztem a fürdőbe, megláttam azt a remek találmányt.)

A figyelmemet azonban a bezárt szekrényajtóra fordítottam. A vállammal nekifeszültem, nyomtam, de nem engedett. Sírni tudtam volna dühömben.

Ha valami, akkor ez a tévedések vígjátéka volt. De nem tudtam röhögni.

Kitapogattam a zárat, ami természetesen egy gyenge vicc volt csupán. Egy erőteljes rúgás kiszakította volna a helyéről, de az több zajjal jár, mint szerettem volna. Találnom kellett hát egy csendesebb kiutat. Az első lépés az volt, hogy a kulcsot ki kellett varázsolnom a zárból. Miért kínlódjak a zárfeltöréssel, ha a kulcs csak pár centire van tőlem?

Ez könnyű volt. Az egyik mosodai ruhafogas szórólapjából letéptem egy darabot, majd letérdeltem a zár elé, az ajtó alatt kidugtam a papírt, pont a kulcslyuk alá. Aztán az egyik remek acélszerszámommal addig játszadoztam a zárban, míg a kulcs ki nem esett, pont rá a papírra.

Lassan kezdtem visszahúzni a szekrénybe. Lassan és óvatosan, mert ha gyors a mozdulat, akkor az történik, ami a filmeken. Amikor erősen megrántják az abroszt, akkor a rajta lévő edények az asztalon maradnak. Szóval lassan húztam a papírt, rajta a kulccsal. Óvatosan, gyengéden, nem rohanunk...

Ekkor megszólalt a csengő.

Azt hittem, a szívem kiugrik a helyéből. A csengő olyan hangos volt, hogy az egész lakásban visszhangzott. Nem mertem mozdulni, es közben azért imádkoztam, hogy Crystal ne hallja meg. A jelek szerint azonban az imám nem volt elég kétségbeesett. Az átkozott csengő ismét bele-visított a csendbe, aztán Crystal elzárta a vizet.

Én maradtam, ahol voltam, és a papír behúzására koncentráltam, mert már csak az hiányzott, hogy a nő meglássa. A kulcs a lapon fekve megjelent, majd ezzel egy időben lépteket hallottam.

Nem mozdultam, fél térdre ereszkedve csak a papíron levő kulcsot bámultam. Ha Crystal észreveszi a hiányát, akkor izgalmas percek elébe nézek. De legalább az ajtót nem tudja megint rám zárni. És a jelen helyzetben már ennek is örülnöm kellett.

Crystal azonban még csak nem is lassított, amikor elment a szekrény mellett. Lime-zöld fürdőköntösében egyenesen a bejárati ajtóhoz ment, ahol valószínűleg megnyomta a gombot, ami kinyitotta a főbejárat ajtaját, mert a csengő nem szólalt meg többet. Vártam. Crystal is várt. Aztán a csengő megszólalt, ezúttal más hangon. A nő pedig kinyitotta az ajtót.

Ekkor már álltam, és behúzódtam a ruhák mögé. Ugyan erősen füleltem, mi történik odakinn, de nem hallottam rendesen. Az ajtó kinyílt. Crystal mondott valamit. Csak foszlányokat értettem: Mi van? Mit akarsz? Úgy tűnt, mintha pánik lett volna úrrá rajta, de az is lehet, hogy ezt utólag magyarázom csak bele.

Aztán azt mondta: Ne, ne! Nagyon hangosan, és ekkor már biztosan hallottam a hangján a rettegést. Ezt követően sikoltott, de csak röviden, és a hang olyan hirtelen halt el, mint amikor valaki leemeli a tűt a lemezjátszóról.

Aztán egy puffanás.

Majd semmi.

Én a szekrényben álltam sután, mint a világ legóvatosabb homoszexuális férfija. Pár pillanat múlva úgy döntöttem, hogy a kezemben lévő kulcsot használva kilépek a szekrényből, de kintről zajt hallottam. Lépteket, de nem Crystaléit. Ezek nehezebbek voltak. Vagy könnyebbek, nem tudom. De nem Crystal volt a nappaliban. Az ő mozgását már megszoktam és megismertem, hisz old sokáig hallhattam őt.

A léptek közeledtek, hogy végül elérjék a hálószobát. A tulajdonosuk körbejárta a szobát, fiókokat nyitott ki, bútorokat mozdított el. A szekrény kilincse is megmozdult, de az ajtó természetesen zárva volt. Bárki is állt az ajtó másik oldalán, nem tudta, hogyan kell zárakat feltörni. A léptek eltávolodtak a szekrénytől, és pedig egy kicsit megnyugodtam.

Még több mozgás. Egy örökkévalóság ugyan nem lehetett, de én mégis annyinak éreztem az eltelt időt, amikor ismét meghallottam a lépteket, ahogy elhaladnak a szekrény előtt a nappali irányába. A lakás bejárati ajtaja kinyílt, majd bezárult – ezt a hangot bármikor felismerem.

Ránéztem az órámra. Tíz óra negyvenkilencet mutatott. Ránéztem a kulcsra a kezemben, aztán beledugtam a zárba, és elfordítottam. De nem léptem ki rögtön. Sejtettem ugyanis, mit találok odakinn, és nem siettem, hogy megnézzem.

Ugyanakkor már nagyon, nagyon untam a szekrényt.

Kiengedtem magam. A nappaliban azt találtam, amire számítottam. Crystal Sheldrake a hátán feküdt, egyik lába a másik alá szorult. A fején még mindig ott volt a fürdősapka. A köntös szétnyílt rajta, így szinte mindent láthattam nem hétköznapi testéből.

Egy ronda lila zúzódás volt a jobb arccsontján. A bal szeme aljától pedig egy vékony vágás, talán inkább karmolás indult az arca felé.

Ami azonban még fontosabb: feltűnően szép mellei közül egy csillogó acélszerszám állt ki.

Pulzust keresve megfogtam a csuklóját. Nem tudom, miért tettem, mert holtabbnak tűnt a foxtrottnál, de a tévében mindig megfogják a hullák pulzusát, hát én is így tettem. Nem adtam fel hamar, mert azt hittem, rosszul csinálom, de végül beláttam: nincs pulzusa.

Nem lettem rosszul. A térdeim megrogytak egy pillanatra, de amilyen gyorsan jött a szédülés, olyan gyorsan el is ment. Ócskán éreztem magam, hisz maga a halál is ócska dolog. A gyilkosság különösen az, és azon tűnődtem, vajon mit is tehettem volna, hogy megakadályozzam a történteket, de semmi nem jutott eszembe.

Miután ezt lefuttattam magamban, gyorsan mozogni kezdtem. Mivel Crystal halott volt, ezért rajta nem segíthettem. Betörő vagyok, aki nem akarta, hogy az általa elkövetett bűnnél sokkal súlyosabb helyszínén találják meg. Mindenhonnét el kellett tüntetnem az ujjlenyomatomat, aztán fogni az aktatáskámat, és eltűnni a fenébe.

Crystal csuklóját nem kellett letörölnöm. A bőrön nem marad meg az ujjlenyomat, mondjanak bármit is a bárgyú tévésorozatok. Azokat a felületeket kellett csak letörölnöm, amelyek közelébe mentem, miután levettem a gumikesztyűm (amit most visszahúztam). Fogtam egy pólót a fürdőszobában, és roppant alaposan letöröltem a szekrény belsejét az aljától a falakig, sőt még a tetejét is. Nem tudtam, mi mást érinthettem meg, de a biztonság kedvéért a kilincs mindkét oldalán áthúztam a pólót.

A kilincset kívülről megérintette a gyilkos is. Talán az ő ujjlenyomatait is letöröltem. Vagy nem, mert ő is kesztyűt viselt.

De ehhez nekem semmi közöm.

Miután mindenhonnan eltüntettem az ujjlenyomataimat, visszavittem a pólót a fürdőbe, és betettem a szennyestartóba. A hálóban vetettem egy búcsúpillantást a csalódott hölgyre a festményen, rákacsintottam, majd lehajoltam az aktatáskámért.

Ami nem volt ott.

Akárki is ölte meg Crystal Sheldrake-et, magával vitte az ékszereit is.

HARMADIK FEJEZET

Mindig ugyanaz történik: kinyitom a számat, amelyet erre meleg víz tölt meg. Most azonban a körülmények különlegesek voltak. Utasításokat követtem.

– Nyisd ki szépen, Bernie! Még jobban! Most jó. Gyönyörű. Egyszerűen gyönyörű.

Gyönyörű? Mivel soha nem tudhatjuk, ki mit lát, amikor ránk néz, ezért gondolom, hinnem kellett Craig Sheldrake-nek. Elvégre ő nézett bele a számba, és ha ő gyönyörűnek találta a fogaimat, lelke rajta. Én elégedett voltam a fogaimmal, bár annyira azért nem ragadtattam el magam, mint Craig. Egyszer, húsz évvel ezelőtt egy vigyorgó fogász fogszabályzót húzott rájuk, így legalább nem álltak összevissza. Ráadásul amióta leszoktam a dohányzásról, és áttértem helyette a különleges, fehérítő hatású fogkrém használatára, nem biztos, hogy szerepet kaphattam volna A sárga agyarak bosszúja című filmben. Mára azonban az őrlőfogak mindegyikébe tömés került, és az egyik bölcsességfogam szép emlék lett. A bal felső őrlőfogak egyike egy egészen kicsike gyökérkezelésre szorult, de amúgy minden rendben volt a fogaimmal, amelyek az elmúlt években nem nagyon zavarták köreimet, és egész jól elvoltunk. Ettől függetlenül némi túlzásnak éreztem gyönyörűnek hívni őket.

Az acélszerszám megtalált egy ideget. Megrándultam, és olyan hangot adtam ki, amilyent csak azok tudnak, akiknek tele van a szájuk idegen ujjakkal. A szerszám azonban ismét rátapintott az idegre.

– Ezt érezted?

– Göh.

– Ez egy kis szuvasodás, Bernie. Nem komoly, de most rögtön elejét kell vennünk a továbbterjedésnek. Ezért fontos három-négyévente elmenni a fogorvoshoz. Bejössz, csinálunk pár röntgenfelvételt, körbekukkantunk, megkocogtatjuk az őrlőfogakat, és megkeressük azokat a kicsi szuvasodásokat, amikből aztán nagyok lesznek. Igazam van, igazam?

– Göh.

– Azt meg nem is értem, miért pánikolnak a röntgen miatt. Ha terhes az ember, mármint nő, érted, akkor lehet egy kis ok az, izgalomra, te nem vagy terhes, ugye, Bernie? – Ezen jót mulatott. Nem értettem, miért. Persze a fogorvosoknak nevetniük kell a saját vicceiken, ami néha terhes is lehet, de valószínűleg helyrebillenti a mérleg nyelvét az a tény, hogy soha nem tudja meg, melyik vicce volt avéttos, és melyik nem. Mert aki a székben ül, mozdulni sem mer, nemhogy röhögni. Ellenkezni meg pláne nem. A hallgatása pedig beleegyezés.

– Akkor ezt most gyorsan rendbe rakom, mielőtt átadlak Jilliannek egy kis tisztításra. Jobb alsó hármas. A fájdalomnak egy kevéske Novocainnal elejét vesszük, de ne aggódj, nem fog a fél fejed elzsibbadni. A szakma némely gyakorlói oly kíméletesek, hogy legalább hat vagy nyolc órára megszabadítanak a beszéd és az ízlelés kellemes élményétől, de neked nem kell aggódnod, Bernie, mert a Világ Legremekebb Fogorvosának kezei közt vagy. Maximum a számla miatt aggódhatsz egy kicsit – kuncogott Craig, majd harsány röhögésben tört ki.

– Göh.

– Egy kicsit jobban nyissuk ki! Remek. Gyönyörű! – Ujjai, amelyeknek olyan ízűk volt, mintha egy kicsit megfőzte volna őket, a szám több pontján vattarudacskákat helyeztek el. Aztán elővett egy vékony hosszú műanyag csövet, a végét beejtette a nyelvem aljához, és a szörcsögés azonnal elindult.

– Ez itt a Szomjas Cső uraság – magyarázta Craig. – A gyerekeknek ezt mondom. Azért van a szájukban, hogy felszívja a nyálat, mert nagyon szomjas.

– Göh.

– No, aztán amikor kiütöm őket a nevetőgázzal, azt mondom nekik, hogy most elrepülnek Dr. Sheldrake Űrhajóján. Mert olyan kótyagosak lesznek tőle. Érted?

– Göh.

– Akkor most szépen letöröljük ezt az ínyt itten – mondta, miközben le akarta hámozni az alsó ajkam, de megelégedett azzal, hogy vattadarabot ejtett be. – Pompás. Akkor most adunk egy kis helyi érzéstelenítőt, hogy ne érezd a tűt, mert jön a Novocain a mit sem sejtő ínyedbe. – Kuncogás. – Csak viccelek, Bernie. Nem kell ám az érzéstelenítőből olyan sok, ha érti az ember a dolgát, és jó helyre adja be. Adj hálát az égnek, hogy a Világ Legremekebb Fogorvosának kezei közt vagy!

A Világ Legremekebb Fogorvosa úgy adta be a Novocaint, hogy semmit nem éreztem, majd bekapcsolta fejhangon visító fúróját, és folytatta soha véget nem érő harcát a szuvasodás ellen. De nem ez fájt, hanem kiapadhatatlan késztetése arra, hogy beszélgessen.

Eleinte minden rendben volt.

– Mondok neked valamit, Bernie. Szerencséd, hogy én vagyok a fogorvosod. De ez semmi ahhoz képest, hogy én milyen szerencsés vagyok. Tudod, miért? Mert fogorvos vagyok.

– Göh.

– Nemcsak azért, mert jól megélek belőle. Emiatt nincs bűntudatom. Keményen megdolgozom a pénzemért, és az áraim sem túl magasak. Minden egyes nálam elköltött dollár megéri az árát. Más okok miatt fantasztikus fogorvosnak lenni. Tudod, a legtöbben csak azért választják ezt a pályát, mert doktorok akarnak lenni. Nem tudom, mennyire érdekli őket az orvostudomány. Az is belejátszik, hogy a szüleik szerint az orvosok pazar életet élnek. Pénz, megbecsülés és a tudat, hogy segítesz az embereken. Bárki boldogan segít az embereken, ha kellő pénzt és megbecsülést kap érte, nem?

– Göh.

– Beszélj egy kicsit hangosabban, Bernie, mert nem hallak. – Kuncogás. – Persze csak viccelek. Hogy vagyunk? Jól vagyunk? Érzünk fájdalmat?

– Göh.

– Hát persze, hogy nem. VLF hogy ismét akcióban. Na, ezek a srácok azért mennek fogorvosnak, mert nem veszik fel őket az orvosi egyetemre. Sok okos fickó nem tud bejutni az orvosira. Vagy tudtak, hogy mi vár rájuk, és azt mondták, a fenébe. Négy év egyetem, két év gyakornokoskodás, azután jön csak a kinevezés. Amikor az ember még gyerek, akkor ez sok időnek tűnik. Aztán amikor annyi idős lesz, mint mi, akkor már perspektívába kerülnek a dolgok, nem?

Úgy tippeltem, hogy egyidősek lehetünk, közelebb a negyvenhez, mint a harminchoz, de annyira még nem közel, hogy érdemes legyen bepánikolni. Craig nagydarab, nálam magasabb, legalább 185 centi. Rövidre nyírt barna haja tudatosan kócos, arca nyitott és őszinte, hosszú és vékony, amelyet kiválóan egészít ki meleg, barna szeme. Pár évvel ezelőtt olyan macsó bajuszt növesztett, mint a férfiparfümök reklámarcai. Annyira nem állt neki rosszul, hogy javasoljam az esetleges leborotválást, de néha alig tudtam megállni. A bajusz alatt pedig az elképzelhető legszebb és legfehérebb fogsor virított.

– Hol is tartottam? Szóval van egy rakás fogorvos, aki titokban azt kívánja, bárcsak orvos lenne. Néhányan nem is nagyon titkolják. Nem kevesen meg azért mennek fogorvosira, mert nincs jobb ötletük. A munkanélküli segélynél jobb, nincs kötött munkaidő, rendszeres a jövedelem, nincs főnök, és még egy kis megbecsülés is jár vele. Én is közéjük tartoztam, de valami fantasztikus dolog történt. Tudod, hogy mi?

– Göh.

– Beleszerettem a munkámba. Bizony, ez történt. Ugyanis észrevettem, hogy a fogorvos problémákat old meg. Nem az élet és a halál problémáit, de ez nekem így jó. Azt nagyon nem szeretném, ha a pácienseim élete tőlem függne. Ez legyen az orvosok kiváltsága. Én jobb szeretem az olyan kérdéseket, amelyek azzal foglalkoznak, hogy Meg Lehet Ezt A Fogat Menteni? Ezek nekem való problémák. Bejön valaki fájós foggal, csinálunk egy röntgent, én meg rögtön tudom a megoldást a problémára.

Most nem nyögtem, mert az én bíztatásom nélkül is remekül elbeszélgetett saját magával.

– Pokoli szerencsés vagyok, hogy fogorvos lettem, Bern. Emlékszem, amikor a legjobb barátommal azon gondolkoztunk, mihez kezdjünk az életünkkel. Én a fogorvosi pályát választottam, ő a gyógyszerészit. Neki jobb kilátásai voltak, mert hamarabb elkezdhetett dolgozni, és a jövedelme is magasabbnak látszott. Nyit egy gyógyszertárat, az jól megy, nyit még egyet, aztán észre sem veszi, üzletember lett belőle, talicskával tolja haza a pénzt. Egy ideig többször megfordult a fejemben, hogy helyesen választottam-e. Nem kellett volna nekem is gyógyszerésznek lennem? De aztán ezt gyorsan abba is hagytam. El tudsz engem képzelni egy pult mögött, ahogy fájdalomcsillapítót es fogamzásgátlót árulok? És üzlethez sem értek, Bernie. Nem megy ez nekem. Egy kicsit jobban nyissuk ki a szánkat, jó? Remek. Pocsék üzletember lennék, és beledöglenék az unalomba. Valahol viszont az olvastam, hogy az összes orvosi és egyéb kapcsolódó foglalkozás közül a gyógyszerészek a legnépszerűbbek a nők között. Érted te ezt? Miért zsong be egy nő egy gyógyszerésztől?

Míg ezen tűnődött hangosan, az én gondolataim elkalandoztak. Nálam kitartóbb közönsége nem nagyon lehetett Craignek, de ez nem jelentette azt, hogy figyelnem is kellett rá.

Egyszer csak így szólt:

– Szóval ezért nem akartam gyógyszerész lenni, és ma már semmi más nem is akarok lenni, csak fogorvos. Elégedett vagyok a munkámmal. Mit szólsz?

– Göh.

– De ettől eltekintve teljesen normális vagyok, Bern. Ugyanolyan dolgokra vágyom, mint bárki más. Néha azon gondolkozom, mit tennék, ha valami oknál fogva nem lehetnék többé fogorvos. A kérdés persze hipotetikus. Mivel ezzel teljes mértékben tisztában vagyok, akár el is gondolkozhatok rajta, nem? Olyasmiről is álmodozhatok, ami kielégítene például egy nálam sokkal kalandvágyóbb embert.

– Göh.

– Néha arról álmodozom, hogy profi sportoló leszek. Sokat squashozok, és a teniszben is egész jó vagyok. Sőt egyre jobb leszek, de olyan nyilvánvaló szakadék van az én szintem és a profiké között, hogy nem tudok érdemben erről álmodozni. Ez a baj a valósággal. Hogy az álmok útjába áll.

– Göh.

– Így aztán olyasvalami mellett maradtam, amit a fantázia szintjén nyugodtan élvezhetek, mert szinte semmit sem róla.

– Göh?

– Izgalmas, kalandos, veszélyes, és hazudnék, ha azt mondanám, hogy van hozzá tehetségem vagy mondjuk idegzetem, mert azt sem tudom valójában hogyan csinálják, akik csinálják. Gondolom, jó megélhetést biztosít, az órák rugalmasak, és az ember egyedül dolgozik.

– Göh? – Ekkor már figyeltem rá. Olyasminek tűnt, ami érdekelhet engem.

– A bűnözésről gondolkodtam – folytatta Craig. – De nem olyanról, ahol fegyvert kell fogni emberekre, vagy ahol rám fognának fegyvert. Ami azt illeti, olyan bűnözői karrierről álmodom, amelyikben nincs is kontaktusom másokkal. Olyanról álmodom, ahol egyedül dolgozom, és nem kell egy banda tagjának lennem. – Kuncogás. – Végül belőttem a nekem való bűnözői karriert, Bernie. Ha elölről kellene kezdenem, és nem lehetnék fogorvos, akkor betörő lennék.

Csönd.

– Mint te, Bernie.

Sűrű csönd.

Nagyon sűrű csönd.

Craig lazán odavetett szavai megráztak, nem tagadom. Meglehetősen tehetségesen húzott bele a csapdájába. Itt volt Craig Sheldrake, a Laza Fickó, a Világ Legremekebb Fogorvosa, aki helyesen cseverészett összeissza, hogy aztán a végén egy téglát nyomjon bele a számba, aminek: sokkját semennyi Novocain nem tudta tompítani.

Mindig nagyon figyeltem arra, hogy a munkám és a magánéletem kettéválasszam. Ismert bűnözőkkel sem szoktam tartani a kapcsolatot. Ezt a szabályt mindössze pár alkalommal szegtem csak meg, igaz akkor az állam vendégszeretetét élvezhettem, miközben a szabadságról alkotott fogalmaimat is át kellett gondolnom. A barátaim néha hazavisznek az irodából néhány borítékot, vagy vesznek egy olyan tévét, ami leesett egy teherautó platójáról. És az adóbevallásuk elkészítéséhez is elég kreatívan állnak hozzá. De nem abból élnek, hogy idegenek lakásából emelnek el gyöngysorokat, vagy éppen benzinkutak fosztanak ki, netán foglalkozásszerűen hamisítanak csekket. Erkölcsileg talán egy szinten vagyunk, de a társadalmi megbecsültség skáláján nálam magasabban vannak néhány fokkal.

És amennyire ők tudják, én is tisztességes úton keresem a kenyerem. A munkámról nagyon keveset beszélek, és azokban a felszínes kapcsolatokban, amelyek mostanában az életemet jellemzik, ez teljesen természetes. Azt tudják rólam, hogy befektetésekben utazom, jövedelmem közepes, de rendszeres. Néha azt mondom, hogy export-importtal foglalkozom. Néha érdekesebb verziót tálalok főleg a másik nem fiatalabb képviselői elé, ám még így is legtöbbször én vagyok a jó Öreg Bernie, akinek mindig van pár dollár a zsebében, de megnézi, mire költi. Egy pókerpartiba szívesen száll be ötödiknek, egy bridzspartiba negyediknek, és valószínűleg biztosítási ügynök, de velem szerencsére nem próbálkozott.

A fogászom viszont tudta, hogy betörő vagyok. Nem az aggasztott, hogy tudta, mert ezzel nem volt egyedül. Pár szomszédom és ismerősöm azért tisztában volt ezzel. Hanem az, ahogy ezt a tudomásomra hozta.

– Nem tudtam ellenállni – mondta Craig. – Azt hittem, le kell hajolnom az álladért – mosolygott. – Nem akartalak megijeszteni, de nem tudtam megállni. Ugyan már Bernie, nem volt olyan nagy kaland kitalálni. Úgy egy évvel ezelőtt az újságok sokat írtak rólad, amikor meg-próbáltak egy gyilkossági ügyet a nyakadba varrni. Megjegyeztem a neved. A Rhodenbarr nem túl gyakori név, és még a címedet is megírták, ami persze ott van a kartonodon, szóval biztos voltam benne, hogy te vagy az a Bernie Rhodenbarr. Azóta már jártál itt párszor, és eddig nem szóltam, mert nem volt miért.

– Göh.

– Most viszont van, Bernie, mit szólnál egy nagy fogáshoz? Azt sejtem, hogy a betörők bizonyos szajrékra szakosodnak, de azt nem hiszem, hogy ékszerekre bárki is nemet mondana._ Nem arról a vacakáradatról beszélek, ami a J. C. Penneyben kapható. Valódi ékszerekről beszélek. Gyémántokról, smaragdokról, rubinokról, meg egy rakás 14 és 18 karátos aranygyűrűről, nyakláncról, karkötőről. Bármelyik betörő örömmel töltené meg vele a zsákját.

Nem akartam kijavítani. Ilyen argót utoljára Dickens idejében használtak. Ehelyett csak ennyit mondtam:

– Göh.

– Na ugye, Bernie. Nyissuk ki egy kicsit jobban a szánkat! Úgy. A lényegre térek. Emlékszel Crystalra, ugye? Nekem dolgozott, de akkor még nem jártál hozzám. Aztán elkövettem azt a hibát, hogy elvettem. Ezzel azt értem el, hogy elvesztettem egy remek asszisztenst, aki mindent megtett a munkájáért, és kaptam helyette egy kevésbé remek feleséget, aki mindent megtett… a fél világért. De azt hiszem, már meséltem róla neked. Mindenkinek meséltem róla, akit érdekelt.

Meg azoknak is, akiket nem, de nekik ott volt a szájukban Szomjas Cső Úr egyéb, nem oda való dolgok mellett.

– A világ összes ékszerét megvettem neki – folytatta Craig. – Azt mondtam magamnak, milyen remek befektetés. Nem tudom rakosgatni a pénzemet, Bernie, egyszerűen nem tudom. Ő meg sustorgott a fülembe, hogy a pénzt ékszerbe kell fektetni. Hidd el, volt szépen készpénzem, amit nem fektethettem sem részvénybe, sem kötvényekbe, bankba meg pláne nem tehettem be. Crystal ötlete nem is volt rossz: a megfelelő ékszerésznél nem kapok számlát, amit ő azzal honorál, hogy leengedi az árat. Nagy tételben pedig még jobban, tudod?

– Göh.

– Erre az történt, hogy elváltunk. Ő megkapta az összes ékszert, és én nem ellenkezhettem a bíróság előtt, mert az adóhivatal abban a pillanatban nekem esik. Nem mintha hiányozna, amit elvitt. Jól élek, nem tagadom. De az a kurva ott ül több százezer dollárnyi ékszeren, és még a lakást is neki ítélte a bíróság. A lakást a Gramercy Parknál, kulccsal ahhoz a kurva parkhoz, én meg megtarthattam a ruháim meg a rendelőm. És ha ez nem lenne elég, feleségtartás címen szép summát fizetek neki havonta egészen addig, míg el nem patkol, vagy újra férjhez nem megy. Én személy szerint az első verziót preferálnám, lehetőleg még tegnap. De Crystal egészséges, és van annyi esze, hogy ne menjen megint férjhez. Ha nem issza és keféli magát halálra, akkor életem végéig szívni fogja a vérem.

Én nem vagyok elvált, mivel soha nem is nősültem, de úgy tűnik, mindenki, akit ismerek, vagy elvált, vagy külön él, vagy éppen most akar elköltözni. Amikor a feleség– és gyerektartás miatt siránkoznak, akkor némi szimpátia mellett leginkább hálát érzek, hogy én nem jutottam ilyen sorsra.

– Nagyon könnyen meg tudod csinálni a balhét – folytatta Craig, aztán elmagyarázta, hogyan és mikor jutok be. A kelleténél jóval több információt osztott meg velem, de én csak a göhjeimmel tudtam hozzájárulni a beszélgetéshez, és azt is csak akkor, amikor nem turkált a számban. Amíg befejezte a fúrást, én öblítettem, ő pedig berakta a tömést, Craig csak azt ecsetelte, milyen egyszerű a balhé, mennyit kereshetek vele, és persze azt, hogy az exfelesége micsoda egy nagy ribanc, aki megérdemli, ami vele történik. A zagyválásával nem engem, hanem inkább saját magát akarta meggyőzni. Úgy gondolta, szívesebben török be a rossz emberhez, mint egy jóhoz. Ami azt illeti, engem ez nem nagyon érdekel. Azt szeretem a legjobban, amikor olyasvalakit fosztok ki, akiről az égadta egy világon nem tudok semmit. Ez a munka akkor a legjobb, ha a lehető legszemélytelenebb. Én nem tudom, kihez török be, ő meg nem tudja, ki tört be hozzá.

Craig Sheldrake, a Világ Legremekebb Fogorvosa folytatta hát a beszédet és a fogam betömését. A beszélgetés a végére ért, a tömés elkészült, Szomjas Cső Úr kikerült a számból egy rakás átázott vattadarab kíséretében. Lelkesen öblítettem, köptem, öblítettem, köptem, majd ez a remek ember megkért, hogy nyissam ki a számat. Megtettem, ő pedig gyönyörködött a munkája végeredményében. Visszaültem a székbe, és nyelvem hegyével ellenőriztem, minden rendben van-e a töméssel meg úgy általában a fogaimmal, Craig türelmetlenül állt a szék mellett, kezét hol zsebre dugta, hol kivette. Láthatóan kérdezni akart valami fontosat.

– Nos, Bernie? Akkor megegyeztünk?

– Dehogyis – feleltem. – Egyáltalán nem. Szó sem lehet róla.

Nem kérettem magam. Komolyan gondoltam.

Szeretem ugyanis magam felhajtani a saját melóimat. Sok betörő belső információ alapján dolgozik, amiből nincs kevés. Az ilyen infók elsősorban az orgazdáktól jönnek. Gyakran előfordul, hogy egy betörőt nemcsak egy adott tárgy ellopásával bízzák meg, hanem pontos leírást is adnak arról, hogy mi hol van, és hogyan lehet bejutni. Ez tiszta és egyszerű munka, amiért a betörők megőrülnek.

A börtönök meg velük vannak tele.

Mit tud az ember, amikor az orgazdától kap egy fülest? Ők egy külön faj, amelynek legtöbb képviselője egész egyszerűen simlis. Ha lenne lányom, nem akarnám, hogy egy orgazdához menjen hozzá. Amit ők tesznek, az több szempontból is sérti a törvényeket, de alig kerülnek börtönbe, mert nagyon nehéz elkapni őket úgy, hogy meg bizonyíték is van ellenük. Arról sem szabad elfeledkezni, hogy ők az emberek szeme elől rejtve dolgoznak, így nem is irányul figyelem a tevékenységükre, és emellett külön tehetségük van arra, hogy a két oldalt kijátsszák egymás ellen. A zsarukat vagy készpénzzel, vagy ékszerekkel, esetleg szőrmebundával fizetik ki, de ha ez nem elég, akkor bűnözőket „adnak” nekik. Azt nem mondom, hogy egy orgazdától sem szabad elfogadni melót, mert biztosan feldob, de maradjunk annyiban, hogy én egyszer már megégettem magam. Ám ha senki nem tud a melómról, akkor nem is tud senki feldobni a zsaruknál. Ha bajba kerülök, akkor az vagy az én hibám, vagy pechem volt.

Attól persze nem tartottam, hogy Craig csapdába akar csalni. Ennek nagyon kis esélye volt. De szeretett beszélni, és igencsak megszokta az állandó hallgatóságot, így mi a garancia arra, hogy egyszer egy hosszadalmasabb gyökérkezelés közben nem kezd el csevegni arról, hogy betörőt küldött az exfelesége nyakára? Ja igen, és Bernie Rhodenbarr a betörő neve.

Khm.

Akkor pontosan hogyan is kerültem Crystal lakásába, azon belül is a szekrényébe, miközben valaki megállította a szívét?

Remek kérdés.

Azt hiszem, a mohóság az oka. És egy kevés büszkeség. A hét főbűn közül kettőt elkövettem, és gyorsan meg is kaptam érte a büntetésem. A lakás a Gramercy Parknál olyannak hangzott, amit a biztonsági berendezések hiánya miatt minimális rizikóval tudok kipakolni, és nagy zsákmánnyal távozhatok. Szinte végtelen a száma azoknak a lakásoknak, amelyekbe ugyanilyen könnyen tudok bejutni, de roppant kevésben van valami, amit érdemes lenne elhozni. Crystal Sheldrake lakása príma, első osztályú célpont volt. Egy hátránnyal kellett csak számolnom: Craig tudott róla, hogy én pakolom ki. A bankszámlám siralmas volta miatt azonban úgy döntöttem, hogy ezzel együtt tudok élni.

A büszkeség már más kérdés. Craig látható élvezettel részletezte, hogy szerinte micsoda pompás dolog betörőnek lenni, milyen kalandos és izgalmas munka az enyém, és az ilyen felvezetés után a Mint te, Bernie zárómondat megtette a hatását. Mert a fene egye meg, ha valaki, hát én tudom, mennyire izgalmas és kalandos a munkám, és akkor másról nem is beszéltem. Emiatt nem tudok ellenállni annak, hogy időről időre meglátogassam gyanútlan idegenek lakását. A másik meg az, hogy ezen kívül egyetlen szakmához értek: a rendszámtábla-készítéshez. Ahhoz pedig, hogy ezt gyakoroljam, rácsok mögött kell lennem.

Jóval később jutott valami eszembe. Talán egész végig tudtam, hogy igent mondok Craig ajánlatára. Talán csak azért utasítottam vissza első körben a Világ Legremekebb Fogorvosát, mert így akartam leszorítani az ő részesedését. Nem tudom, hogy ez járt-e az eszemben, de ettől függetlenül bejött. Nem tudom, Craig mennyit akart kérni, de mire hagytam magam meggyőzni, az ő része az értékesítés után fennmaradó összeg húsz százalékára zsugorodott. Én még ezt is sokalltam egy kicsit, hisz ő otthon ült a tévéje előtt, és sört szopogatott, míg én gürcöltem. Neki nem kellett attól félni, hogy elkapják, és rács mögé vágják. Craig amatőr volt, kívülálló, akinek semmi gőze nem volt arról, mi történhet az emberrel meló közben. Szerintem ötven százalékot képzelt magának, de végül meg kellett elégednie a hússzal. Meg is kapta volna az ötvenet, ha nem kéretem magam.

De ez nem számít. Amikor lement húsz százalékra, elnyomtam magamban a késztetést, hogy kiderítsem, meddig hajlandó engedni. Nyilvánvalóan fontosabb volt neki a tudat, hogy Crystalt megszabadítom az ékszereitől, semmint a tényleges részesedése. Egyszóval végül beadtam a derekam: megcsinálom a melót.

– Fantasztikus – mondta Craig. – Szuper. Soha nem bánod meg, Bernie.

Már akkor is azt kívántam, bárcsak ne mondta volna ezt.

Míg Craig kiment, hogy forró vízben megmossa a kezét, és a fogorvosi székben maradtam. Jillian vett kezelésbe. Enyhe noszogatás után megint hátradőltem, ő pedig nekilátott fogtisztítás kevésbé izgalmas fázisainak: kikaparta a fogközeim, az íny alatti részeket, kicsit kapart itt és ott.

Jillan alig beszélt, és ezért nem győztem elég hálásnak lenni. Nem mintha nem hallgattam volna őt szívesen, de a fülemre ráfért egy kis pihenés, és elég sok mindent át kellett gondolnom. Először Crystal Sheldrake lakásán járattam az agyam, és azon, hogy hogyan fogom kipakolni. Nem voltam száz százalékig biztos benne, hogy helyes volt igent mondanom Craig „felkérésére”, így aztán azzal győzködtem magam, hogy olyan gyorsan, könnyen és kockázatmentesen csinálhatok meg egy nagyon jól jövedelmező melót, mintha egy pénzzel teli táskát találnék az utcán.

Ezek a kétségtelenül hasznos gondolatok azonban háttérbe szorultak, amikor alaposabban szemügyre vettem az orális higiénémért felelős hölgyet magam előtt. El nem tudom képzelni, honnét jönnek azok a szexuális fantáziák, amelyek egy fogorvosi asszisztens köré csoportosulnak, de nem is érdekelt. Én képtelen voltam ellenállni nekik. Talán a fehér köpeny teszi. Talán a dekoltázsa. Talán a...

De Jillian Paar lehetett volna mosónő vagy kalauz – a hatása ugyanaz lett volna a rám. Vékony lány, barna haját mintha egy, a fejébe húzott fazék mellett vágta volna rövidre egy profi fodrász. Fehér porcelánhoz hasonlatos bőre a brit-szigetek lakosait idézte. Főnökével ellentétben keze apró volt, ujjai kecsesek. És olyan ízük volt, mintha fűszerben mosott volna kezet. Ahogy a fogaimon dolgozott, egy kicsit nekem dőlt, de ez a művelet velejárója. No nem mintha bajom lett volna ezzel. Sőt.

A fogtisztítás – majdhogynem sajnos – hamar véget ért. A fogaim fehérek voltak és csillogóan, ragyogóan tiszták, bár tudtam, hogy ez az érzés csak pár óráig tart. Jillian körülbelül ezredszerre megmutatta, hogyan kell helyesen fogat mosni. (Minden egyes fogorvosnak, így az asszisztensének is megvan a maga módszere, amelyre természetesen esküszik.) Végül rám rebegtette pilláit és így szólt:

– Öröm volt újra látni önt, Mr. Rhodenbarr.

– Ahogy nekem is, Jillian.

– Annyira örülök, hogy segít Craignek, és betör Crystal lakásába.

– Göh – mondtam.

Azt hiszem, akkor kellett volna elsétálnom Craigtől meg a betörési tervétől. A gép még a levegőben szállt, nekem meg volt ejtőernyőm.

De nem tettem.

Nem voltam boldog. A szűkszavú fogászom öt percen belül elkotyogta a tervet. Jillian feltételezhetően bizalmasa volt. Gyanítottam, hogy a bizalmas információk akkor cseréltek leggyakrabban gazdát, amikor mindketten horizontális pozícióban voltak. Gyanúmnak csak az adott alapot, ahogy Jillian néha rápillantott Craigre, akinek pedig ugye a vérében volt az asszisztensek iránti vonzalom.

Ennek még nem kellett szükségszerűen azt jelentenie, hogy felborul a bicikli, ahogy azt a nagyanyám mondta volna. (Igaz, ő még biciglit mondott, de ettől most inkább eltekintettem.) Egy dolgot tudtam: ha egy betörésről egyvalaki tud, az rossz. Ha ketten, akkor az tízszer rosszabb. Az se számított, hogy az a két ember gyakran egy ágyban alszik. Talán még rontott is a helyzeten. Mi van, ha egyszer csak az egyiknek nem ízlik a reggeli kakaó, aztán szakítanak, mire a másik meg sértődötten kitálal valakinek mindent?

Beszéltem Craiggel, és kihangsúlyoztam neki: mindenkinek üdvös lenne, ha pörgő nyelvébe egy nagyobb adag Novocaint fecskendezne. Bocsánatot kért, és szentül megígérte: egy szót sem szól senkinek a dologról. Ennyiben hagytam. De tudni fogom, kinek járt a szája, ha a repülőgép nem landol biztonságban.

Büszkeség és mohóság. Ezek ketten mindig betartanak az embernek.

Ez történt csütörtökön. A hétvégére kimentem Hamptonba ahol a délelőttöt egy hajón töltöttem, és kitartóan barnultam, délután pedig egy Huntting Inn (a két „t” az ő ötletük volt, esküszöm) nevű szálló bárjának italkészletét teszteltem. Lelkesen egyetértettem a többiekkel, miszerint a hely a nyári őrület után sokkal kellemesebb. A többiek között volt pár igencsak feltűnő fiatal hölgy, akik közül az egyik úgy érezte, a Hamptonról szóló beszélgetést a szobájában kellene folytatnunk. Mire hétfőn visszaértem Manhattanbe, ahova tartozom, alig volt készpénzem, így majdhogynem örültem Craig balhéjának. Nem ugráltam örömömben, de mondjuk így: egyik lábamról a másikra álltam.

Kedden és szerdán felmértem a terepet a Gramercy Parknál. Szerda este felhívtam Craiget a Keleti Hatvanharmadik utcában lévő legénylakásán, hogy egyeztessem vele Crystal szokásait. Azt mondtam neki. hogy a szombat este tűnik a legjobb időpontnak a behatolásra.

Eszem ágában sem volt azonban várni szombatig. Másnap, csütörtök este elcsevegtem Miss Henrietta Tylerrel, majd betörtem Crystalhoz.

Hogy először összeszedjem az ékszereit, majd elbújjak a szekrényben, és végül a csuklóját szorongassam, feleslegesen pulzust keresve.

NEGYEDIK FEJEZET

Másnap reggel rebarbaralekvárt kentem a pirítósomra. A Svájcból importált lekvárért nem keveset fizettem, mert úgy gondoltam, hogy ami ilyen nyolcszögletű üvegben van és ennyire puccos a neve, csak jó lehet. Most viszont már úgy voltam vele, hogy akkor is megeszem, ha tévedtem. Egyenletesen elkentem a lekvárt a pirítóson, és éppen beleharapni készültem, amikor megszólalt a telefon.

Amikor felvettem, Jillian Paar hangját hallottam:

– Mr. Rhodenbarr? Jillian vagyok? Dr. Craig rendelőjéből?

– Helló – üdvözöltem. – Gyönyörű reggelünk van, nem igaz? Hogy mennek a dolgok az orálhigiénés fronton?

Síri csend. – Nem hallotta, mi történt? – kérdezte végül.

– Mit kellett volna hallanom? – érdeklődtem, mert kíváncsi voltam, hány mondatot képes még kérdőjellel a végén kiejteni.

– Nem tudom, az újságok megírták-e? Mert én még nem is olvastam ma újságot? Elaludtam, és útközben vettem egy kávét meg egy brióst. Craignek a fél tízes páciense már ott várt, de ő nem jött be dolgozni. Ha elő van jegyezve egy páciens, akkor legalább fél órával korábban bejön. hogy Felhívtam a lakását, de nem vette fel. Erre úgy gondoltam hogy biztosan úton van. Aztán bekapcsoltam a rádiót, és akkor hallottam.

– Jesszusom! – mondtam. – Mi történt, Jillian?

Pár pillanatig nem szólt, majd kitörtek belőle a szavak.

– Letartóztatták, Bernie! Tudom, hogy őrültségnek hangzik, de igaz. Tegnap éjjel valaki megölte Crystalt. Egy késsel leszúrta, vagy mi. És az éjszaka közepén megjöttek a rendőrök, és letartóztatták Craiget. Nem hallott róla?

– El se tudom hinni – vettem a telefont a fülem és a vállam közé. Az így felszabadult kezemmel letörtem egy darabot a rebarbaralekváros pirítósomból, mert nem akartam, hogy kihűljön. Ha már meg kell ennem ezt az átkozott rebarbaralekvárt, akkor legalább a pirítós legyen meleg. – A Times nem írt róla – folytattam, de azt nem mondtam, hogy a News sem írt róla, viszont ettől harsogott az összes rádió és tévé. Valami oknál fogva ezt megtartottam magamnak.

– Nem tudom, mit tegyek, Bernie. Nem tudom, most mit kellene tennem.

Letörtem egy darabot a pirítósomból, és elgondolkodva rágni kezdtem.

– Az első lépés talán az lenne, hogy becsukod a rendelőt, és lemondod a pácienseket.

– Ó, ezt már megtettem. Ismered Marint, ugye? A recepciós lányt? Éppen most hívja a pácienseket. Amikor végez, hazaküldöm, aztán...

– Aztán te is hazamehetsz.

– Azt hiszem. De lennie kell még valaminek, amit tehetek.

Egy újabb falat pirítóst egy korty kávé követett. Mintha akkor éreztem volna rá először a rebarbaralekvár ízére. Annyira azért nem, hogy kezem-lábam törve rohanjak egy újabb üvegért, míg ebből van még, de kezdtem megkedvelni. Ám a kávé nem ment hozzá. Egy csésze erős angol reggeli tea, az az igazi. Ezt nem szabad elfelejtenem.

– Nem hiszem el, hogy Craig ölte meg – sóhajtott Jillian. – Crystal egy ribanc volt, és Craig utálta őt rendesen, de képtelen vagyok elhinni, hogy megölne valakit. Még Crystalt sem, pedig ő megérdemelte volna.

Próbáltam felidézni azt a latin szólást, amely szerint holtakról vagy jót, vagy semmit. De nem jutott eszembe. De mortuis ta-tum ta-taum bonum vagy valami hasonló.

– Bárcsak beszélhetnék vele, Bernie!

– Nem hívott téged?

– Nem.

– Mikor vitték be?

– Ezt nem mondták a rádióban. Csak annyit, hogy letartóztatták és bevitték kihallgatásra. De ha csak kihallgatják, akkor miért tartóztatták le?

– Ezt én sem tudom – haraptam egyet a pirítósomból. – Mikor ölték meg Crystalt? Nem mondták véletlenül?

– Ha jól emlékszem, a holttestet éjfél után fedezték fel.

– Akkor nagyon nehéz megmondani, mikor vitték be Craiget. Az is lehet, hogy csak tanúként hallgatják ki, és nem gyanúsítottként. Talán erősködött, hogy mondják meg, mi ellene a vád, vagy engedjék el. Az is lehet, hogy még az ügyvédje sem volt vele, amikor letartóztatták, de szerintem mostanra már felhívta. Ha pedig az nem járatos büntetőügyekben, akkor biztosan ajánlott egy védőt. Szóval biztosan van mellette ügyvéd. – Felidéztem a saját tapasztalataimat. Elhasználtam jó pár, magát ügyvédnek hívó kóklert, mielőtt lehorgonyoztam Herbie Tannenbaumnál. Ő mindig egyenes velem. Bármikor felhívhatom, és tudja jól, hogy még akkor is kifizetem, amit kér, ha éppen nagyon le vagyok égve. Ezenfelül azt is tudja, hogyan kell beszélni azokkal a bírókkal, akikkel lehet beszélni, és azt is, hogyan kell üzletet kötni a kerületi ügyész embereivel. De valahogy kételyeim voltak, hogy Craig egy Herbie-hez hasonló védőt bízott volna meg.

– Fel tudod hívni Craig ügyvédjét – mondtam Jilliannek. – Ő majd megmondja, mi az ábra.

– Nem tudom, ki az ügyvédje.

– Akkor talán majd ő hív téged. Mármint az ügyvéd. Ha más nem, hát azért, hogy mondd le Craig pácienseit. Nem kell tudnia, hogy te már hallottad, mi történt.

– Akkor miért nem hívott még? Majdnem fél tizenegy van!

Mert éppen telefonálsz, akartam mondani. Ehelyett lenyeltem egy újabb falatot, és folytattam:

– Az is lehet, hogy a rendőrök vártak reggelig a letartóztatásával. Ne pánikolj, Jillian! Ha letartóztatták, akkor biztonságos helyen van. Ha meg nem jelentkezik az ügyvédje délutánig, akkor hívd fel a rendőrséget, és tudd meg, hol őrzik! Talán még be is engednek hozzá. Ez nem biztos de az ügyvédje nevét meg kell mondaniuk. Azt ne várd, hogy Craig felhívjon téged! Mivel csak egyet telefonálhat ilyenkor az ember, ezért az mindig az ügyvéd szokott lenni. – Hacsak nem kened meg az őrt, tettem hozzá magamban, de Craig nem tudhatja, hogy is megy az ilyesmi. –Tényleg nincs miért aggódnod, Jillian. Vagy hallasz az ügyvédről, vagy te keríted elő őt. Ha Craig ártatlan…

– Hát persze, hogy ártatlan!

– … akkor pillanatok alatt elengedik. Mindig a férjet tartóztatják le, amikor a feleséget megölik. De Crystal eléggé szabados életet élt, már ahogy hallottam...

– Egy ribanc volt!

– ...szóval több férfinak is lehetett indítéka és lehetősége arra, hogy megölje őt. De az is lehet, hogy olyasvalakit hozott haza, akinek még a nevét sem tudja, így...

– Ő nem félt a repüléstől, annyi szent!

– ...aztán több gyanúsított lehet, mint amennyi csótány van az Eldridge utcában, ezért a Világ Legremekebb Fogorvosa akár már holnaptól ismét kezelheti azokat a gyökereket.

– Azt nagyon remélem – sóhajtott. – Óvadék ellenében nem engedik szabadlábra?

– Ha a vád emberölés, akkor nincs óvadék.

– Ez nem rendes dolog.

– Mondj nekem egy dolgot, ami rendes ebben az életben! – haraptam egyet a pirítósomból. – Szerintem csak ülj nyugodtan, Jillian! Vagy a rendelőben, vagy otthon. Ahol kényelmesebb.

– Félek, Bernie.

– Félsz?

– Nem tudom, miért vagy mitől, de nagyon félek. Bernie?

– Igen?

– Nem tudnál idejönni? Tudom, hogy butaság, de senki mást nem bírok megkérni. Nem akarok egyedül lenni. – Pár pillanatig nem szóltam semmit, főleg azért, mert egy darab pirítós ráragadt a szájpadlásomra, aztán Jillian szólalt meg először: – Felejtsd el, jó? Elfoglalt ember vagy, tudom, és a kérés is nagy, és...

– Mindjárt ott leszek.

Egyvalamit tisztán kell látni. Nem azért egyeztem bele, hogy átugrom Craig rendelőjébe a Central Park déli oldalára, mert perverz élvezettel dugom a fejem az oroszlán – vagy egy hasonló vadállat – szájába. Egy oka volt: igencsak mély nyomott hagyott bennem Jillian testének közelsége a fogtisztítás közben. És az ujjainak is sokkal jobb ízük volt, mint a főnökének.

A felszínen úgy tűnhet, hogy kínosan távol tartom magam a hasonló problémáktól. Elvégre betörő vagyok, aki egy Kiemelten Gyanús Személy. Ráadásul nem voltam több mint Craig páciense és alkalmi ismerőse. A kapcsolatom Jilliannel nem tételezte fel, hogy amikor baj van, akkor hozzám forduljon. Elvégre ma reggelig Mr. Rhodenbarrnak hívott. Ez mind azt jelezte, hogy nem nagyon kéne beleártanom magam Craig ügyébe.

Másfelől – hiszen mindig van egy másfelől – viszont akárki is tette hidegre Crystalt, magával vitte az aktatáskámat, benne az ékszerekkel, amelyekre úgy tekintettem, mint a sajátomra, így érthető volt, hogy vissza akartam kapni őket.

És nemcsak az ékszereket akartam vissza. Ám a táska már más tészta volt. Azt ugyan biztosra vettem, hogy az alapján nem tudnak a nyomomra akadni, hiszen – ne feledjük – én is úgy loptam, mégis tele lehetett az ujjlenyomataimmal. Kívül hasított bőr borította, amin körülbelül annyi nyomot hagyhattam, mint Crystal Sheldrake csuklóján, belül viszont valami nejlonszerű anyag volt, amin vagy megmaradt az ujjlenyomatom, vagy nem, ráadásul nem feledhettem a táska fém szélét és csatjait sem. Ezen a gondolatmeneten továbbgyalogolva már nem is tűnt olyan valószerűtlennek, hogy a zsaruk rám törik az ajtót, míg én a Mets-meccset nézem a tévében. Nehezen tudtam volna elfogadható magyarázatot adni arra, hogy mit keresnek az ujjlenyomataim egy olyan táskán, amelyben egy gyilkosság áldozatának az ékszerei vannak.

Tehát ha elkapják a gyilkost, akkor én is bajba kerülhetek. Ha meg nem, akkor meglép a szajrémmal. Ha pedig azért nem kapják el, mert a Világ Legremekebb Fogorvosa ölte meg Crystalt, és vitte el a táskát az ékszerekkel, akkor ezt a balhét bebuktam. Craig ugyanis aranytálcán nyújtaná át nekik a fejem: Csak megemlítettem neki, hogy Crystalnak mennyi ékszere van. Erősen érdeklődött, kérdezősködött, és csak később jutott eszembe, hogy valahol olvastam már róla. Mintha betörő lenne, nem? És valami gyilkossági ügybe keveredett. De soha eszembe nem jutott volna, hogy betör Crystalhoz. És hogy ott mi történt...

Szinte szóról szóra meg tudtam volna írni Craig vallomását, és azok után, ahogy egy héttel ezelőtt belerántott a betörésbe, kétségem sem volt, hogy kellő hitelességgel és tehetséggel adná elő a monológját a rendőrségen. Egyáltalán nem biztos, hogy őt szabadon engedik, de hogy engem is odavágnak mellé, az viszont tuti.

Még akkor is megpróbálkozhat a fentiekkel, ha nem ő ölte meg Crystalt. Ha nincs más gyanúsított, könnyen pánikba eshet. Vagy ő is legalább annyira gyanakodhat rám, ahogy én gyanakszom őrá. Talán kikövetkeztette, hogy a megbeszélt időpont előtt két nappal törtem be Crystalhoz, aki rám nyitotta az ajtót, mire én megijedtem és megöltem. Talán számolt azzal, hogy a megállapodásunkról tudomást szereznek a rendőrök, és egész egyszerűen meg akarta előzni őket.

Az egész fejtegetésnek egy a vége: sokkal többféleképpen kerülhetek bajba, mint az egészséges lenne.

Azt sem tagadom, hogy kedveltem Craig Sheldrake-et. Ha az a Világ Legremekebb Fogorvosának a páciense, akkor nem fordít neki azonnal hátat, és sétál be az első rendelőbe, amely fájdalommentes foghúzást ígér. Craig kiválóan rendben tartotta a fogaimat, és szerettem volna, ha ez a jövőben is így marad.

Jillian pedig kétséget kizáróan csinos fiatal nő. Mennyivel jobban éreztem magam, amikor Bernie-nek szólított, mint mikor Mr. Rhodenbarrnak, ami mindig is nagyon hivatalosnak hangzott nekem. Az ujjainak különleges, fűszeres íze volt, és ésszerű feltételezésnek tűnt, hogy ez nem csak az ujjaira igaz. Jillian a jelek szerint romantikus kapcsolatban állt Craiggel, amivel nekem semmi bajom nem volt, és így nem is szándékoztam belepancsolni a románcukba. Ez nem az én stílusom. En készpénzt és élettelen tárgyakat szoktam lopni. Azaz minden érdek nélkül élvezhetem egy fiatal és csinos nő társaságát. Ha meg Craig mégis bűnös, akkor Jilliannek nem lesz állása és szeretője, ahogy nekem nem lesz fogorvosom, így akár vigasztalhatjuk is majd egymást.

De miért is építettem légvárakat? Egy gonosz alak nem állt meg Crystal meggyilkolásánál, hanem ellopta azokat az ékszereket, amiket én egyszer már elloptam.

És ezért fizetnie kell.

ÖTÖDIK FEJEZET

–Fantasztikus vagy, Bernie!

Elismerem, több olyan fantáziám is volt, amelyekben Jillian ezeket a szavakat mondta nekem körülbelül ezzel a hanghordozással, de egyikben sem szerepelt egy telefon, amelyet éppen leteszek. A fantáziámban horizontális helyzetben mondta nekem Jillian ezeket a szavakat, a valóságban azonban olyan függőleges helyzetben voltam, amennyire csak lehet. Letettem tehát Marian, a recepciós telefonját. Marian nem jött be dolgozni, ahogy Craig Sheldrake sem. Ő még mindig rács mögött volt – éppen ezt derítettem ki a hívással.

A többi hívással még több dolgot derítettem ki. Craig ügyvédjét Carson Verrillnek hívták, aki megbízott egy Errol Blankenship nevű büntetőügyvédet Craig képviseletével ebben az adott esetben. (Itt Verrill ügyvédi irodájának egyik munkatársát idéztem.) A telefonkönyv szerint Blankenship irodája a Madison sugárúton volt, a Harmincadik utca környékén. A telefont senki nem vette fel. Ha volt lakástelefonja, akkor vagy nem Manhattanben lakott, vagy titkosította. Nem tudtam mit tenni. Gondoltam, biztos tárgyaláson van, a titkárnője meg ennek annyira megörült, hogy egy hosszú ebédszünettel lepte meg magát.

Craiget a lakásán tartóztatták le az Upper East Side-on, reggel fél hét körül. Ilyentájt vajmi kevés jó dolog történik az emberrel, a letartóztatás pedig semmiképpen nem tartozik eme kevés jó dolgok közé. Hagyták, hogy megborotválkozzon, és a pizsamáját lecserélje valami kellemesebbre. Reméltem, hogy volt esze papucscipőt venni, de ez hány törvénytisztelő állampolgárnak jut az eszébe? Nem előírás elvenni az előzetesben lévő gyanúsítottól a cipőfűzőt, de néha valamelyik fakabát bekukkant a rácson, és úgy dönt, hogy a benn ülő delikvens öngyilkos alkat, és ezt követően érdemesebb levenni a cipőt, semmint úgy kopogni benne, mint egy klumpában.

Szerintem Craig emiatt aggódott a legkevésbé.

Egy barátságtalan épület szűk cellájában üldögélt a Centre utcában. Szerintem nem lehetett túl boldog. Ami azt illeti, olyannal még nem találkoztam, aki ennek örült volna. Megkérdeztem, Craig fogadhat-e látogatót, de a vonal túlsó végén a hang nem hangzott olyannak, mint aki érdemben tud válaszolni vagy dönteni. Azt mondta, valószínűleg, de miért nem ugrok be, és kérdezem meg személyesen? Ezt akartam a legkevésbé. Az eddigi látogatásaim nem sikerültek olyan jól, hogy újból vissza akarnék menni, pláne magamtól.

– Fantasztikus vagy, Bernie.

Jillian ezt valójában nem mondta még egyszer. Csak azért ismétlem meg, hogy ne veszítsem el a történet fonalát. Azt válaszoltam, hogy ne butáskodjon, nem vagyok én fantasztikus, bár az élet bizonyos, közelebbről meg nem nevezett területein közepesen szenzációsnak tartom magam. És még hozzáfűztem: semmi rendkívülit nem tettem. Eddig.

– Te magad is telefonálhattál volna, és ugyanezt tudod meg – mondtam. – Csak nincs gyakorlatod az ilyen ügyekben.

– Azt se tudtam volna, hol kezdjem.

– Rájöttél volna.

– És biztosan nagyon ideges lettem volna. Néha olyan feszülten viselkedem. Én nem tudok olyan jól beszélgetni, mint te, Bernie. Munka közben néha úgy érzem, túl nagy a csönd. A beteg persze nem tud beszélni, de nekem sincs túl nagy kedvem kinyitni a számat.

– Higgy nekem, Craig nagymonológjai után ez hatalmas megkönnyebbülés.

Jillian elbűvölően kuncogott, ami körülbelül annyira lepett meg, mint az, hogy a Nap keleten kel fel.

– Valóban sokat beszél – ismerte el, hangjában nagyjából annyi sajnálkozással, mintha azt árulta volna el, hogy a Télapó nem is létszik. – De csak a pácienseivel. Amikor egyedül van, szégyenlős és csöndes.

– Azt azért én sem néztem ki belőle, hogy magában beszél.

– Hogyan?

– Senki nem beszél, amikor magában van.

Jillian ezen elgondolkodott egy kicsit, majd elpirult. Olyan jól csinálta, hogy akár fel is léphetett volna vele.

– Úgy értem, ha velem van, akkor csendes.

– Tudom, hogy értetted.

– Ó.

– Okoskodtam, ne haragudj.

– Semmi baj. Csak az agyam ma reggel nem működik valami remekül. nem tudom, mit tegyek. Szerinted meg kellene látogatnom Craiget?

– Nem tudom, engednek-e be hozzá látogatókat. Odamehetsz, és megnézheted, de szerintem mindkettőnknek hasznosabb lenne, ha megpróbálnánk kideríteni, pontosan mi is történt. Ha tudnánk, mivel vádolják, akkor már tudnánk, merre induljunk el.

– Szerinted sok a bizonyítékuk ellene?

Megvontam a vállam.

– Nehéz megmondani. Segítene, ha tegnap éjjelre lenne alibije, de szerintem nincs, mert akkor már szabadon engedték volna. Nem töltötte veled az éjszakát?

Jillian megint elpirult. Most ez volt a feladata.

– Együtt vacsoráztunk, de mindkettőnknek más dolga volt, így elváltunk. Kilenc körül búcsúzhattunk el, azt hiszem. Hazamentem, és ő is.

– Aha.

– Ó! – derült fel az arca. – Mielőtt lefeküdtem, meg felhívtam. A Carson-show ment éppen tévében, erre emlékszem. Nem beszélgettünk sokat. Jóéjszakát kívántunk, és kész. De akkor otthon volt. Jó ez alibinek?

– Te hívtad őt?

– Nem. Ő engem.

– Akkor ez nem jó. Lehet, hogy ő hívott, de azt nem tudjuk, honnan. Talán otthon volt, talán nem. A rendőrök megköszönnék, hogy elmondtad nekik, aztán hazaküldenének. Craig meg maradna benn.

Mondani akart valamit, de inkább az alsó ajkáról kezdte el lerágni a skarlátvörös rúzst. Mind az alsó ajak, mind a rúzs figyelemfelkeltő volt. Szívesen rágtam volna én is bármelyiket.

– Bernie? Szerinted se ő tette, ugye?

– Majdnem biztos vagyok benne.

– Miért?

Volt egy okom, amit nem akartam megosztani vele.

– Azzal semmire sem megy, hogy mi hiszünk az ártatlanságában – tértem ki a válasz elől. – A zsaruknak is hinniük kell. Erre a legegyszerűbb módszer az, hogy elfognak valaki mást, aki tényleg bűnös. Hacsak nem az Orient expresszen utazol, akkor egy hullára egy gyilkos jut. És még az is jó arány.

– Azt mondod, hogy mi oldjuk meg az ügyet? Hogy mi nyomozzuk ki, ki ölte meg Crystalt?

Ezt mondtam volna?

– Ennyire messzire nem mennék – visszakoztam. – De nagyon jó lenne, ha többet tudnánk, mint most. Szeretném például tudni, pontosan mikor történt a gyilkosság, és azt is, hogy Crystal miféle férfiakkal találkozott. És hogy azok a férfiak hol voltak akkor, amikor valaki éppen a szeretőjüket ölte meg. Na meg azt, hogy volt-e valakinek valami igazán jó oka arra, hogy eltegye láb alól. Craignek a kelleténél több is volt, és ezt rajtunk kívül rendőrök is tudják. De egy olyan aktív életet élő nőt, mint Crystal, nem szerethetett mindenki. Biztosan voltak ellenségei. Talán az egyik szeretőjének féltékeny felesége vagy barátnője van. Annyi a lehetőség, hogy azt sem tudom, hol kezdjük.

Jillian mélyen a szemembe nézett.

– Úgy örülök, hogy felhívtalak, Bernie.

– Nem tudom, mennyit tudnék segíteni...

– Annyira örülök – mondta, majd egy pillanatra a távolba révedt tekintete, homlokát összeráncolta, és vett egy nagy levegőt. – Valami eszembe jutott – szólt. – Úgy volt, hogy kirabolod Crystal lakását szombat éjjel, nem? Képzeld csak el, mi lett volna, ha a gyilkos akkor csap le!

Ne képzeljük ezt el, Jillian!

– De Crystal tegnap éjjel otthon volt – emlékeztettem, így igyekezve a beszélgetést biztonságosabb mederbe terelni. – Még a lakás közelébe sem megyek, ha otthon van.

– Persze. Csak eszembe jutott...

Bármi is jutott az eszébe, soha nem tudtam meg, ugyanis a mondatot nem fejezte be. A bejárati ajtó üvegén kaparászás– majd kopogás hallatszott.

– Kinyitni! – követelte egy olyan hang, amely mögött a törvény áll. Majd véleményem szerint teljesen feleslegesen hozzátette: – Rendőrség.

Jillian elsápadt.

Én pedig azt tettem, amit az adott helyzetben – és az én helyemben – bárki más tett volna. Habozás nélkül magamhoz vontam Jilliant, és számat szenvedélyesen az övére szorítottam.

A kopogás megismétlődött.

Ahogy a csók is.

HATODIK FEJEZET

Jillian meg volt lepve, az biztos. Azt, viszont már nem tudtam, hogy az én arcátlanságomon vagy az ő nyilvánvaló hajlandóságán. Arckifejezése valahol a csodálkozás és a döbbenet közt volt félúton, enyhe sokkal megfűszerezve. Említettem már a szemét? Olyan volt a színe, mint a sokszor mosott farmernek. Emellett nagy volt, most meg, hogy tágra nyílt, egyenesen hatalmas.

Kopp-kopp-kopp.

– Bernie!

– Rendőrség! Kinyitni!

Még mindig a vállát fogtam.

– A pasid vagyok – suttogtam sietve. – Te nem Craig barátnője vagy, hanem az enyém, és ezért kértél meg, hogy jöjjek ide. Azóta csak ártatlanul smároltunk.

A szája O betűt formált, szeméből láttam, hogy rögtön megértette, amit mondtam, és még bólintott is. Nem is láttam, hogy az ajtó felé indult. Én kihúztam egy papírzsebkendőt az asztalon álló dobozból, és amikor belépett az ajtón két egyenruhás rendőr, a számról törölgettem Jillian skarlátvörös rúzsát.

– Elnézést, hogy megzavartuk magukat – mondta a magasabbik. Válla szélesebb volt a szokottnál, két szeme nagyon távol ült egymástól, mintha az anyaméhben sokáig eljátszott volna az ötlettel, hogy sziámi ikerpárként jöjjön a világra, de az utolsó pillanatban meggondolta magát. Nem úgy hangzott, mintha valóban sajnálta volna, hogy megzavart minket.

– Rendőrök vagyunk – mondta a másik. A New York-i áramszünet alatt valaki megjegyezte: Sötét van mi? A legfeleslegesebb mondatok versenyében eddig ez vitte a pálmát és egy ideig azon tűnődtem, a rendőrök mondata ki tudja-e ütni a nyeregből, de végül nem. Csak egy hajszálon múlott.

Ennyit ugyanis már akkor tudattak velünk, amikor kopogtatni kezdtek. Emellett náluk jobban senki nem látszhatott volna rendőrnek. Az alacsonyabbik kicsit vékony volt, fekete haja göndör, szintén fekete bajsza ügyetlenül nyírt. Egy hollywoodi rendező sem osztott volna rá zsaruszerepet, dehogy! Nem mondom, hogy rendőrfelügyelőnek néztem volna, inkább szimpla fakabátnak, de legalább annyira nem tagadhatta volna le, hogy kicsoda, ahogy a hatalmas vállú társa sem. Talán a testtartás teszi, talán az arckifejezés, talán belső lényük egy olyan szelete, amit külön erre edzenek, de mindegyik zsaru úgy néz ki, mint egy zsaru. Pont.

A páros bemutatkozott. A gránittömböt Todrasnak hívták, a töclit Nyswandernek. Todras detektív volt, Nyswander meg járőr, és ha volt is keresztnevük, akkor azt nem óhajtották elárulni nekünk. Elmondtuk, hogy hívnak minket – a keresztneveinket is beleértve –, majd Todras megkérte Jilliant, betűzze le az övét. Jillian megtette, az eredményt Nyswander gondosan lejegyezte egy gyűrött jegyzetfüzetbe. Todras azt is tudni akarta, hogyan becézik Jilliant, aki azt válaszolta, hogy nincs beceneve.

– Csak rutinból kérdezem – mondta Todras. Kettejük közül ő volt a vezér, aki megnyitja az utat Nyswander előtt, hogy az szabadon görénykedhessen. – Talán hallott arról, mi történt a főnökével, Miss Paar.

– A rádió bemondott valamit.

– Akkor sejti, hogy egy ideig maximum a saját szájában fog babrálni. Látom, a rendelőt bezárta. Lemondta a pácienseket is?

– A mai napra igen.

A két zsaru jelentőségteljesen egymásra nézett.

– Az egész hónapra le kellene mondania – javasolta Nyswander.

– Vagy az egész évre.

– Ja, mert úgy látszik, a főnöke belelépett a szarba.

– És most ott van benne nyakig – tette hozzá Todras.

– Talán végleg be kellene zárnia a rendelőt – vakarta mag a fejét Nyswander.

– Bizony.

– És ha már arra jár, keresnie kellene egy másik munkát.

– Egy olyan főnököt, aki megelégszik a válással, és nem gyilkolja meg az exét.

– Vagy egy olyat, amelyik ha meg is öli a volt feleségét, legalább úgy csinálja, hogy megússza.

– Erről van szó.

– Erről ám.

Roppant érdekes és tanulságos volt hallgatni őket, ahogy a mondataik ide-oda röpködtek. Mintha mind a ketten egy vásári fellépésre készültek volna, és mielőtt kilépnek a tömegek elé, először kisebb közönség előtt akarnák tesztelni a műsorukat.

Jillian sem gondolta, hogy annyira hisztérikusan viccesek lennének. Alsó ajka – amelyről a skarlátvörös rúzs majdnem teljes egészében eltűnt – enyhén remegni kezdett. Könnyek csillogtak a szemében. A pasid vagyok, közvetítettem felé erősen a gondolataim. Craig csak a főnököd. És nehogy Craignek hívd, ha már itt tartunk.

– Nem hiszem el – mondta Jillian.

– Pedig igaz, Miss Paar.

– Bizony – visszhangozta Todras.

– De ő soha nem tenne ilyet

– Soha nem tudhatja – mondta Todras.

– Az ilyenek mindig átverik – bólintott Nyswander.

– De dr. Sheldrake senkit nem képes megölni.

– Nem senkit ölt meg – mutatott rá Todras.

– Valakit, bizony valakit ölt meg – mutatott rá Nyswander.

– Nevezetesen a feleségét. Azért az valaki, nem?

– Valaki ám – helyeselt Todras.

Jillian ajka megint remegni kezdett. Csodáltam, milyen remekül használja az ajakremegtetést. Lehet, hogy tudatosan csinálta, de nagyon hihető és hatásos volt. Todras & Nyswander Mozgószínháza talán profibb volt, de Jillian így is elérte a kívánt hatást.

– Dr. Sheldrake nagyon jó főnök – mondta.

– Régóta dolgozik neki, Miss Paar?

– Már egy jó ideje. Itt találkoztam Bernie-vel is. Mr. Rhodenbarr-ral.

– A dokin keresztül ismerkedett meg Mr. Rhodenbarr-ral?

Jillian bólintott. – Ő dr. Sheldrake egy páciense. Itt találkoztunk, és Bernie egyszer elhívott vacsorázni.

– A kezelése pedig még nem ért véget, ugye, Mr. Rhodenbarr? Ezért van itt ma reggel?

Gyorsan gondolkodtam. Olyan egyszerű lett volna helyeselni, de mi van, ha megnézik az előjegyzési naptárat, és kiderül, hogy hazudtam? Miért hazudjak nagyot, ha egy kicsi is megteszi?

– Nem – feleltem. – Miss Paar felhívott, és megkérdezte, át tudnék-e jönni, mert nem akar egyedül lenni.

A két zsaru bólintott egymásnak, Nyswander meg leírt valamit a jegyzetfüzetébe. Talán a pontos időt és a hőmérsékletet.

– Gondolom, egy ideje már a doki páciense, igaz, Mr. Rhodenbarr?

– Egypár éve.

– Találkozott valaha az exével?

Nos, hivatalosan soha nem mutattak be minket egymásnak.

– Nem – válaszoltam –, nem hiszem.

– A doki titkárnője volt régebben, igaz?

– Az asszisztense – javította ki Jillian. A két rendőr meredten bámult rá. Ekkor elmondtam nekik, hogy tudomásom szerint miután Mrs. Sheldrake hozzáment a doktorhoz, nem dolgozott többet. Én már ezt követően jöttem először, így nem találkoztam vele.

– Ezt így kell csinálni – bólogatott Nyswander. – Hozzámegy a főnökhöz, ami sokkal jobb, mintha a főnök fia lenne a férje.

A beszélgetés ebbe az irányba indult el, amivel semmi bajom nem volt. Néha egy-két kérdést közbeszúrtam, hogy hadd gyakoroljanak a fellépésükre. Ők boldogan kaptak az alkalmon, én meg pár információmorzsát fel tudtam szedegetni.

Morzsa egy: A halottkém Crystal halálának idejét éjfél és egy óra közé tette. Mi viszont mindannyian tudjuk, hogy Crystal egészen pontosan 10.49-kor halt meg, de ezt sajnos nem oszthattam meg velük.

Morzsa kettő: Erőszakos behatolásnak semmi nyomát nem találták, ahogy arra utaló nyomot sem, hogy a lakásból eltűnt volna valami. Mindkét tény arra utalt, hogy gyilkosát maga Crystal engedte be. Mivel hogy a holttest öltözete meglehetősen informális volt – fürdősapkával együtt –, ezért logikus következtetésnek tűnt, hogy a gyilkosát közelről ismerte.

Ezt nem lehet vitatni. Hát persze, hogy nem volt erőszakos behatolásnak nyoma, hisz ha megbuherálok egy zárat, akkor azt senki nem veszi észre. Az ékszerek eltűnésének sem lehetett nyoma, ugyanis én nem szoktam kifordítani a fiókokat, letépni könyveket a polcról, kiüríteni a földre a mélyhűtő tartalmát, ahogy azt amatőrök vagy sietős profik szokták csinálni. Akárki ölte meg Crystalt, akár olyan állapotban is hagyhatta volna, mintha a mintha a Pokol Angyalai laktak volna ott két hétig. De én megkönnyítettem a dolgát: összeszedtem mindent, ami értékes, szépen betettem a táskámba, amit aztán ott is hagytam neki. Ez roppantul bosszantott.

Morzsa három: Craig nem tudott alibivel szolgálni arra az időre, amikor a feleségét megölték. Ha mondott is valamit a vallomásában a Jilliannel elköltött vacsoráról, ennek a híre nem jutott el a Todras Nyswander duóhoz. De ez csak idő kérdése, ahogy az is, hogy kiderüljön: Jillian a főnök barátnője, én meg nem vagyok más, mint a környék barátságos betörője. Ezek persze komoly problémát fognak jelenteni, amelyeket majd meg kell oldanom. Majd. Craig azt mondta nekik, hogy az estét egyedül otthon töltötte. A legtöbben egyedül töltik a legtöbb estéjüket, csak sajnos ezeket az estéket a legnehezebb bizonyítani.

Morzsa négy: Valaki, feltehetően egy szomszéd, látott egy Craighez hasonló férfit kijönni a házból a Gramercy Parknál, a gyilkosság feltételezett időpontja körül. Azt már nem tudtam meg, ez a szemtanú pontosan mit is látott. Egy férfit, aki, aki Crystal épületéből jött ki? Vagy csak a környéken volt? Vagy a lakásból látta kijönni? Pontosan mikor? Bárki láthatta a férfit, aki Crystal ágyából frissen kikelve elment, vagy éppen a gyilkost, esetleg engem, ahogy feltűnés nélkül elhúztam a csíkot.

Akár Craig is lehetett az a férfi. A gyilkosról csak annyit tudtam, hogy két lába volt, és keveset beszélt. Ha Gary Cooper élne, akár ő is kinyírhatta volna Crystalt. Vagy Marcel Marceau. Vagy tényleg Craig volt, aki tőle szokatlan módon keveset beszélt.

– Nem tudom, bemehetnénk-e az irodába – mondta Todras, olyan hangsúllyal, ami akár kérdés is lehetett volna, de nem volt az. Majd Jillian elmagyarázta neki, hogy már ott vagyunk, akkor Todras így módosított: – Nem tudom, mi a neve. Akkor oda, ahol… izél

– Parancsol?

– Ahol a szék hátradől – pontosított Nyswander.

– Meg a fúrók adják azt a randa hangot.

– Meg azok a helyes kis nyeles tükrök vannak, és azok az acélvackok, amikkel kiszedik a trutyit az íny alól.

– Az ám! – vigyorgott Todras, ahogy emlékek láthatóan feltolultak benne. Az ő fogai hatalmasak voltak és fehérek, így nem is nagyon értettem, miért járt volna gyakran fogorvosnál. Biztos a gyerekét vagy a feleségét kísérte el. Már ha volt neki az egyikből legalább egy. Szeme úgy csillogott, mint az autó fényszórója az éjszakában. – Meg az műanyag tosz, amit az ember szájába raknak, és szörcsög.

– Az Szomjas Cső Uraság – tájékoztattam.

– Mi van?

Jillian bevezetett minket a rendelőbe, ahol Craig dolgozni szokott, problémákat megoldani, hogy aztán a páciensek felvértezetten induljanak csatába a rágós bifsztekek és nugáttal töltött csokoládék ellen.

A két rendőr remekül elszórakozott azzal, hogy a széket előre és hátra döntögette, majd előadták saját verziójukban a Maraton életre-halálra klasszikus jelenetét. Végül mégiscsak úgy döntöttek, hogy dolgozni jöttek, így elkezdték kinyitogatni a fiókokat, és átnézni az acélszerszámokat.

– Na, ezek itten nagyon érdekesek – mondta Nyswander, ahogy egy goromba kinézetű műszert tartott a kezében. – Ennek mi a neve?

Jillian elmagyarázta, hogy azzal az eszközzel szokták lekaparni a fogkövet. Nyswander bólintott, és megjegyezte, hogy akkor ez egy fontos szerszám. Jillian helyeselt, mert ha nem távolítják el a fogkövet, akkor alatta szuvasodásnak indulhat a fog, és az már nem túl jó dolog.

– Az emberek csak legyintenek a szuvasodásra – magyarázta –, de ha baj van az ínnyel, akkor még a tökéletesen ép fogak is kihullhatnak.

– Azok a fogak csudaszépek – viccelődött Todras –, de az ínyétől meg kell szabadulnunk.

Ezen mindannyian jót nevettünk. Nyswander & Todras sorra tartották fel az acéltárgyakat, és tudni akarták, melyik mire való. Az egy tágító tüske, az egy gyökéreltávolító, az meg egy fűrész. Jillian csak sorolta, de szerencsére többre már nem emlékszem.

– Ezek a kütyük – csóválta a fejét Todras – mind egy elven készülnek, ugye? Mintha mindegyik egy készlet darabja lenne, de ahelyett, hogy szépen dobozban lennének, itt hevernek a fiókban összevissza. A doki készletben vagy darabonként vette őket?

– Készletben is meg lehet venni őket.

– Eső így vette?

Jillian megvonta a vállát.

– Honnét tudnám? Már jó pár éve praktizált, amikor én elkezdtem itt dolgozni. Persze mindegyik szerszámot meg lehet venni magában is. Ugyan kiváló minőségű acélból készülnek, azért nem tartanak örökké. A szike kicsorbul, a fogó eltörik. És rengeteg eszközt tartunk, mert soha nem lehet tudni, mikor melyikre van szükség. Én csak az asszisztens vagyok, így nekem semmi közöm ahhoz, mit rendelünk, de azt tudom, hogy dr. Sheldrake rendszeresen vesz eszközöket.

– De mindegyik egyforma – jegyezte meg Nvswander.

– Egyformának tűnnek, de nem azok. Nem mindegy, hogy egy kaparó vége milyen szögben hajlik, mert...

Jillian elhallgatott és csak a fejét rázta. Todras szólalt meg:

– Mindegyik markolata hatoldalú. Ez azt jelenti, hogy egy gyártótól származnak?

– Igen – válaszolta Jillian.

– És ki a gyártó, Miss Paar? Nem tudja véletlenül?

– A Celniker Fogorvosi és Optikai Eszközgyártó.

– Lebetűzné ezt nekem? – Jillian lebetűzte, Nyswander meg leírta a jegyzetfüzetébe, majd a tollára rányomta a kupakot. Míg ő jegyzetelt, Todras belenyúlt a zsebébe, előhúzta hatalmas tenyerét, és kinyitotta. Egy acéleszköz fénylett benne. Olyannak látszott, mint amelyiket Jillian korábban fogorvosi szikeként azonosított. Egyszer volt egy ilyen a kezemben, de az nagyon régen történt, és az eszköz sem volt ilyen kiváló minőségű. Egy játékkészlet darabjaként használtam arra, hogy szomorú, szárny nélküli madarakat faragjak ki vele balsafából.

– Felismeri ezt, Miss Paar?

– Ez egy fogorvosi szike. Miért?

– A maguké?

– Nem tudom. Talán.

– Gondolom, azt nem tudja, hogy a dokinak hány ilyenje van.

– Elképzelésem sincs. Több, annyi biztos.

– Látta azt, hogy elvitt volna magával egyet a rendelőből?

– Miért tette volna?

A két zsaru ismét jelentőségteljesen egymásra pillantott.

– Ezt itt – magyarázta Todras, és ismét kinyitotta a tenyerét – Crystal Sheldrake lakásában találtuk.

– Az egyik helyszínelő találta.

– És egészen pontosan magában Crystal Sheldrake-ben találta.

– Még pontosabban a szívében.

– Ami halálos pontossággal azt jelenti – mondta Todras (vagy Nyswander) –, hogy a főnöke akkora szarban van, hogy csak oxigénpalackkal tud lélegezni.

Ez megrázta Jilliant. Rám semmilyen hatással nem volt, mivel én láttam a hatoldalú markolatú eszközt Crystal mellkasában, miközben a pulzusát kerestem. Már akkor is sejtettem, hogy a gyilkos szerszám valószínűleg Craigtől származhat, és még az is eszembe jutott, hogy magammal viszem. De aztán – érthető okokból – elvetettem az ötletet.

Ugyanis amilyen szerencsém volt, biztos, hogy a zsaruk karjaiba sétálok bele, zsebemben a szikével. Az se szerencsés, ha betörőszerszámokkal kapnak el, de ha egy ilyesfajta éles tárggyal, akkor a rendőrök a szokottnál is jobban összehúzzák a szemöldöküket.

És ami azt illeti, a szike szerintem Craig ártatlanságát bizonyította. Valaki meglehetősen ügyetlenül akarta rákenni a gyilkosságot. Mi a fenéért ölné meg Craig a saját szikéinek egyikével az exfeleségét? Tudná, hogy mindenki őt fogja gyanúsítani. De ha valami oknál fogva ez nem jutott eszébe, akkor miért hagyta Crystalban a szikét? Miért nem húzta ki, és vitte magával? A zsaruknak is – előbb vagy utóbb – el kell jutniuk ide. Tegyük fel, hogy vagyok annyira ostoba, és magammal viszem a szikét. A seb alapján könnyen azonosítani tudták volna a gyilkos fegyvert, és Craig akkor valóban komoly bajban lenne.

Itt abba is hagytam a gondolatmenetet, és igyekeztem úgy tenni, mintha a kérdéses eszközt most láttam volna életemben először.

– Jé – csodálkoztam –, ez volt a gyilkos fegyver?

– Ez ám – bólintott Todras.

– Belebökve a szívébe – tette hozzá Nyswander. – Ez a gyilkos fegyver.

– A halál gyorsan beállt.

– Alig vérzett. Tisztán, gyorsan, pontosan.

– Jesszusom – mondtam.

Jillian a hisztéria határán volt, és reméltem, hogy megőrzi a nyugalmát. Ha nekiáll hisztizni, akkor a zsaruk esetleg megneszelhetik, hogy volt köztük valami. Egy egyszerű főnök-beosztott viszonyba nem fér bele egy nagy ívű hisztiroham.

– Még mindig nem tudom elhinni – mondta Jillian. Odanyúlt a szikéhez, de mielőtt megérinthette volna a hegyét, a kezét gyorsan visszahúzta. Todras szája fülig ért, majd a szikét elrakta a zsebébe. Nyswander egy barna borítékot szedett elő a zakójából, és elkezdett különböző eszközöket belerakni. Amikor négyet-ötöt kiválasztott, a borítékot lenyalta és leragasztotta, végül ráírt valamit.

Jillian megkérdezte, mit csinál.

– Bizonyíték – válaszolta a zsaru.

– A kerületi ügyész meg akarja majd mutatni az esküdteknek, hogy a dokinak még jó pár olyan szerszáma volt, mint a gyilkos fegyver. Jól megnézte a szikét, Miss Paar? Nem ismerte fel egy karcolásról vagy valami hasonlóról?

– Nem tudom azonosítani, ha ezt kérdezi. Mindegyik egyformán néz ki.

– Talán észrevesz valamit, ha megnézi közelebbről. Todras, miért nem mutatod meg megint a szikét a kis hölgynek?

Jillian nem akarta megnézni, de rákényszerítette magát, és egy alapos pillantás után kijelentette, hogy semmi olyasmit nem lát rajta, ami ismerős lenne számára. De, tette hozzá, a fogorvosok túlnyomó többsége az országban a Celnikertől szerzi be az eszközeit. Ha csak a New York-i fogorvosokat látogatják meg, ezer ilyen szikét találnának.

Nyswander ezt elismerte, majd hozzátette, hogy a több ezer fogorvos közül mindössze egynek volt indítéka Crystal Sheldrake megölésére.

– De dr. Sheldrake kedvelte a Crystalt – mondta Jillian. – Azt remélte, hogy megint egymásra találnak. Szerintem még mindig szereti őt.

A zsaruk meglepetten néztek egymásra. Nem mondhatom, hogy hibáztattam őket. Nem tudom, Jillian miért mondta ezt, de a Todras & Nyswander páros kötelességtudóan bekapta a csalit, és részletesen kikérdezték őt Craig érzéseiről. Aztán mikor Jillian már kezdett belelendülni az improvizációba, Todras kifogta a szelet a vitorlájából azzal, hogy csak egy újabb indítékra hívta fel a figyelmünket.

– A doki vissza akarta kapni Crystalt – magyarázta –, és amikor a nő elutasította, megölte őt.

– „De mind megöljük kedvesünk, bárhogy csűrd és csavard – idézte Nyswander –, egyik villámló szemmel öl, más lágyan nyújtva kart, s gyáva fegyvere a csók, a bátoré a kard!”[1]([2] A readingi fegyház balladája, fordította Kosztolányi Dezső)

– Ahogy mondja – helyeselt Todras.

– Ezt Oscar Wilde írta.

– Nekem tetszik.

– Kivéve azt a részt, amikor a fogorvos szikével megöli a feleségét. Oscar Wilde erről nem írt.

– Nem mondod.

– Azt én raktam bele.

– Nem mondod.

– Csak mert odavalónak tűnt.

– Nem mondod.

Egy pillanatig azt hittem, Jillian sikítani fog. Kezét olyan erősen szorította ökölbe, hogy elfehéredett. Kitartás, akartam mondani neki, mert a viccelődésük elvonja a figyelmüket a komolyabb dolgokról, mindjárt meghajolnak, megköszönik a tapsot, és eltűnnek a színpadról, meg az életünkből is, ha nem veszítjük el a hidegvérünket.

De Jillian nem hallotta, amit gondoltam.

– Álljanak meg egy pillanatra!

A két zsaru megállt, és megfordult.

– Egy átkozott pillanatra! Honnét tudjam, hogy azt a szikét magukkal hozták? Nem láttam, mikor vették ki a zsebükből. Talán felkapták az asztalról, míg nem figyeltem. Talán mégis minden igaz, amit a rendőrségi korrupcióról hallottam. Ártatlan embereket küldenek a börtönbe koholt bizonyítékokkal...

A két zsaru csak állt és bámult rá. Jillian kifogyott a szuszból. Nem kapkodta el. Fiatal korom ellenére nem először kívántam, hogy a létezés mennyei magnója megálljon egy pillanatra, csévéljen vissza egy kicsit, hogy újra fel lehessen venni a közelmúlt egy parányi darabját. De erre nincs lehetőség, ahogy Omár Khajjám jóval a szalagos magnók kora előtt már felhívta rá a figyelmet.

– Ezt a szikét – vette elő Todras a zsebéből – valóban nem Sheldrake mellkasában találtuk. A bizonyítékokra elég szigorú szabályok vonatkoznak. Nem hordozhatjuk magunkkal a gyilkos fegyvert, mint egy véres kardot. – Nvswander mosolygott Todras szellemességén. – A szóban forgó szike, amely a hölgy szívéből állt ki, jelenleg egy cédulával ellátva a laborban van, ahol mindenféle fehér kabátos emberek különböző teszteket végeznek el rajta.

Jillian nem szólt egy szót sem.

– A szikét, amelyet a társam mutatott meg magának – folytatta Nyswander –, egy közeli boltban vásároltuk. A Celnikernél. Pontosan olyan, min a gyilkos fegyver, és nagyon hasznos a nyomozás során magunkkal hordozni. A társam ezért veheti elő a zsebéből, amikor a kedve tartja. Mivel ez a szike nem bizonyíték, ezért nem is tudjuk... koholni?

Todras lelkesen bólintott, majd az eszközt elsüllyesztette a zsebében.

– Csak kíváncsiságunkat kielégítendő – fordult Jillianhez elmondaná nekünk, hol és hogyan töltötte a múlt éjjelt, Miss Paar?

– Hogyan...?

– Mit csinált éjjel? Csak emlékszik rá.

– Tegnap éjjel – mondta Jillian. Pislogott, egy kicsit rágta az alsó ajka és könyörögve rám nézett. – Tegnap éjjel vacsoráztam.

– Egyedül?

– Velem – szóltam közbe. – Ezt most miért írja le? Jillian nem gyanúsított, igaz? Azt hittem, dr. Sheldrake személyében már megtalált gyilkost.

– De meg ám – mondta Todras.

– Csak rutinból kérdezősködünk – tette hozzá Nyswander. szeme összeszűkült randa menyétarcában. – Szóval együtt vacsoráztak, mi?

– Igen. Drágám, mi is a neve az étteremnek?

– Belvedere. De...

– Az, Belvedere. Kilencig voltunk, úgy emlékszem.

– Az estét meg gondolom édes kettesben töltötték.

– Nem egészen – mondtam. – Én ugyanis a Madison Square Gardenbe mentem bokszmeccsre Már elkezdték, mire odaértem, de láttam három vagy négy felvezető meccset, meg a nagyot is. Jillian nincs oda a bokszért.

– Nem szeretem az erőszakot – nézett szégyenlősen a cipőjére Jillian.

Todras úgy jött közelebb hozzám, hogy nem láttam mozogni.

– Feltételezem – mondta –, hogy ezt bizonyítani is tudja.

– Bizonyítani? Miért kellene bizonyítanom?

– Csak a rutin kedvéért, Mr. Rhodenbarr. Egy barátjával ment a Gardenbe?

– Nem, egyedül.

– Valóban? De egy ismerősbe csak belefutott.

Ezen elgondolkodtam. – A ring körül a megszokott arcok ültek. A stricik, a kábszerkereskedők meg a szurkolók. De én csak szimplán szeretem a sportot, és nem nagyon szoktam szóba elegyedni senkivel sem. Pár embert látásból megismertem.

– Aha.

– A mellettem ülő férfival a bokszolókról beszélgettem, de nem tudom a nevét. Azt se, hogy megismerném-e.

– Aha.

– Különben is, miért kellene bizonyítanom, hogy hol voltam?

– Csak a rutin kedvéért – mondta Nyswander. – Akkor gondolom a jegyét is...

– Ó – ragyogott fel a szemem. – Remélem, nem dobtam ki a jegyemet. – Ránéztem Jillianre. – Ez a zakó volt rajtam múlt éjjel, drágám? Szerintem igen. De mintha kidobtam volna a jegyet a parkolóban, vagy amikor hazaértem, és levettem a zakómat. Talán a lakásomban van a szemetes tetején. Vagy talán… Ó, van itt valami.

Azzal előhúztam zsebemből egy jegyet az előző esti bokszmeccsre. Az ellenőrző szelvényt letépték róla, de a jegy ott volt. Nyswander csalódottan nézte, majd odaadta Todrasnak, aki szintén nem látszott boldognak, a mosolya ellenére sem.

A jegytől lehiggadtak a kedélyek. Nem gyanúsítottak minket semmivel, tudtak, hogy a gyilkost már letartóztatták, de Jillian felhúzta őket, és ezt nem hagyhatták. Folytatták a kérdezősködést, de most már sokkal nyugodtabban, főleg a részleteket pontosították. Akár le is engedhettem volna, de vártam addig, míg kilépnek az ajtón. Éppen indulni készültek, amikor Todras felemelte irdatlan méretű kezét, még nagyobb fejére tette, és szorgalmasan vakarni kezdte.

– Rhodenbarr – mondta lassan. – Bernard Rhodenbarr. Hol a fenében hallottam én már ezt a nevet?

– Nem tudom – válaszoltam.

– Mivel foglalkozol, Bernie?

A vészcsengő megszólalt. Amikor tegezni kezdenek, akkor nyilvánvalóan tudják, hogy bűnöző az ember. Amíg hétköznapi polgárként kezelnek, addig Mr. Rhodenbarr, de amikor bűnözőként, akkor Bernie. Szerintem Todras észre sem vette, hogy letegezett, de én igen, és hirtelen nagyon hideg lett a rendelőben.

– Befektetésekben utazom. Nyíltlejáratú, ingatlanalapú befektetésekben. Ingatlanvásárlás előkészítése, és hasonlók.

– Valóban? Rhodenbarr? Rhodenbarr. Ismerem ezt a nevet.

– El nem tudom képzelni, honnan – mondtam. – Hacsak nem a Bronx-ban nőtt fel.

– Ezt honnét tudtad?

A kiejtésedből, gondoltam. Valahogy érzékem van a kiejtések felismerésére. És Todrasnak olyan vastag volt a bronxi akcentusa, két szelet kenyeret is meg lehetett volna kenni vele. Ehelyett azt kérdeztem:

– Melyik középiskolába járt?

– Mért?

– Melyik iskolába?

– A James Monroe-ba. Miért?

– Akkor itt a magyarázat. Angol nyelvtan és irodalom, első osztály. Nem emlékszik Mrs. Rhodenbarr-ra? Talán ő tanította magának is Oscar Wilde-ot.

– Angol nyelvtant tanít?

– Tanított. Ő már... nincs köztünk. Nem tudom pontosan, mikor halt meg. Alacsony, ősz hajú hölgy, egyenes tartással, mint aki karót nyelt.

– Rokona?

– Apám testvére. Peg néni, de a diákjai csak Margaret Rhodenbarrként ismerték.

– Margaret Rhodenbarr.

– Bizony.

Todras kinyitotta a jegyzetfüzetét, és egy pillanatra azt hittem, leírja Peg néni nevét, de végül csak megvonta a vállát, a jegyzetfüzetet meg zsebre rakta.

– Biztos onnét volt ismerős – mondta. – Ez egy ritka név, tudja? Megmarad az ember fejében. Lehet, hogy engem nem is tanított, de a név az megmaradt.

– Akkor ez a magyarázat.

– Előbb-utóbb eszembe jutott volna – mondta, ahogy az ajtón előreengedte Nyswandert. – Különös dolog ez az emlékezet. Csak hagyni kell, hadd dolgozzon, aztán előbukkan a mélyéről, amit keresünk.

HETEDIK FEJEZET

Tíz vagy tizenöt perccel azután, hogy a Todras & Nyswander páros távozott, mi is elmentünk a rendelőből. A Hetedik sugárút sarkán kávézóban beálltunk az ebédre váró tömegbe. Kávét és szendvicset kértünk. Én végül másfél szendvicset ettem meg, mert Jillian nem bírt a magáéval.

– Crystal Sheldrake – mondtam két falat között. – Mit tudunk róla?

– Hogy halott.

– Ezen túl. Craig exfelesége volt, és valaki megölte. Ezen túl tudunk róla?

– Mit számít ez, Bernie?

– Mert nem ok nélkül ölték meg – válaszoltam. – Ha tudjuk az okot, akkor talán arra is rá tudunk jönni, ki tette el láb alól.

– Megoldjuk a gyilkosságot?

Megvontam a vállam.

– Megpróbálhatjuk.

De Jillian csillogó szemmel erősködött, hogy ez mennyire izgalmas. Gyorsan eldöntötte, hogy mi leszünk a Nick és Nora Charles páros, esetleg a Mr. és Mrs. North összeállítás. Mindkét magánnyomozó páros híres volt a maga idejében, de Jillian keverte őket. Tudni akarta, hogyan kezdjük. Mire én visszatereltem a beszélgetést Crystalhoz.

– Egy lotyó volt, Bernie, egy ribanc. Bárki megölhette őt.

– Ezt csak Craig mondta. A férfiak szókincse meglehetősen korlátozott, ha az exfeleségükről van szó.

– Bárokba járt, ahol férfiakat szedett fel. Talán az egyiküknek eldurrant az agya, és megölte.

– És teljesen véletlenül volt nála egy fogorvosi szike?

– Ó – kerekedett el Jillian szája. Ivott egy apró kortyot a kávéjából. – Talán a férfi, akit felcsípett fogorvos volt... De nem hiszem, hogy túl sok fogorvos hord magánál szikét.

– Csak azok, akik üres óráikban szeretnek gyilkolni. De még ha fogorvos lett volna is a gyilkos, a szikét biztosan nem hagyja ott Crystal szívében. Nem, azt a szikét valaki szándékosan emelte el Craig rendelőjéből, hogy így kenje rá a gyilkosságok. Ez pedig azt jelenti, hogy a gyilkos nem egy idegen volt, akit Crystal egy bárban szedett össze, és a gyilkosság sem volt pillanatnyi ötlet. A gyilkos előre eltervezte, volt indítéka, és valamilyen módon szerepet játszott Crystal Sheldrake életében. Ami azt jelenti, hogy erről az életről kell minél többet megtudnunk.

– Hogyan?

– Jó kérdés. Kérsz még kávét?

– Kösz, nem. Lehet, hogy volt egy naplója. Szoktak még a nők naplót írni, Bernie?

– Ezt én honnét tudjam?

– Szerelmes levelek. Azokban biztos mindenféle inkrimináló dolgokra bukkannánk. És azt is megtudnánk, kivel randizott. Ha be tudnál törni a lakásába... Mi a baj?

– A lovat már ellopták.

– Hogyan?

– Az előtt törünk be egy lakásba – magyaráztam neki –, mielőtt megölnek benne valakit. A gyilkosság után a rendőrség nagyon hatékony lesz ám. Lezárják a lakást, lepecsételik az ajtót meg az ablakokat, és néha még ellenőrzik is. A lakást nagyon alaposan átkutatták nyomok után, és ha volt is egy napló vagy egy rakás szerelmeslevél, akkor azt már a zsaruk magukkal vitték, ha a gyilkos ezt nem tette meg előttük – mondtam, és eszembe jutott, mit vitt biztosan magával: a táskámat, tele ékszerekkel. – Különben sem hiszem, hogy akár napló, akar szerelmeslevelek lettek volna.

– Miért nem?

– Crystal nem volt az a típus.

– Honnét tudod, milyen típus volt? Soha nem találkoztál vele, ugye?

A válaszadás elől kitérve elkaptam a pincér tekintetét, és a levegőben firkálva jeleztem neki, hogy kérem a számlát. Nem először jutott eszembe, vajon melyik vacsoravendég használta először ezt a mozdulatot, és mit szólt hozzá a pincér. A monsieur tollat kér a leves mellé? Eh bien?

– Családja biztosan volt, nem? – kérdeztem Jilliantől. – Régi egyetemi barátnőként kapcsolatba kellene lépned velük.

– Melyik egyetemre járt?

– Nem emlékszem, de szerintem a cikkben ez is benne volt.

– Fiatalabb vagyok nála. Nem lehettünk évfolyamtársak.

– Senki nem fogja megkérdezni, mennyi idős vagy. Gyászolják a lányukat. Amúgy meg telefonon is felhívhatod őket. Megpróbálhatnál kutakodni egy kicsit az életében, hátha felbukkan egy férfi neve. Biztosan volt egy barátja, esetleg kettő vagy három, és azon már el lehetne indulni.

Jillian eltűnődött. A pincér megjelent a számlával, én előhúztam a tárcám, és fizettem. Jillian annyira elmerült a gondolataiban, hogy sem jutott a számla felét kifizetni. De nem is baj, a fél szendvicsét úgyis én ettem meg.

– Megpróbálhatom – mondta végül.

– Hívjál fel mindenkit, akit tudsz, hátha felbukkan egy név. És ne nagyon mozdulj ki otthonról, mert lehet, hogy Craig felhív téged. De ha ő nem is – mert nem engedik –, az ügyvédje biztosan.

– Hogyan érlek utol, Bernie?

– Benne vagyok a telefonkönyvben B. Rhodenbarrként, de nem fogsz otthon találni. Csináljuk azt, hogy majd én hívlak. Benne vagy a könyvben?

Jillian száma titkos volt, ezért előszedett egy kozmetikus előjegyzési kártyát, és ráírta a számát. Kilenc nappal ezelőtt kellett volna találkoznia egy Keith nevű alakkal. Azt már nem tudhattam, hogy el is ment-e a találkozóra.

– És te, Bernie? Te mit csinálsz?

– Megkeresek egy nőt.

– Kit?

– Passz. De tudni fogom kit, ha megtalálom.

– Miféle nőt? És hogy találod meg, ha nem tudod, ki az?

– Egy bárban iszik, nem is keveset – válaszoltam –, egy meglehetősen frivol bárban.

A bárt Lábadozónak hívták. A szalvétákon ápolónők voltak, meglehetősen félreérthető helyzetben. Az egyiken Florence Nightingale egy lázmérővel a kezében azt kérdezte a képaláírás szerint, hogy akkor most ezt hova is dugja. A koktélok sem voltak hétköznapiak. A Post Mortem és Prosectura még annyira nem volt meredek, mint a Beöntés és az Intravénás Injekció. Ráadásul darabonként két-három dollárt kértek értük. Különféle orvosi eszközök díszítették a falakat: gumikesztyűk katéter-csövek, fűrészek és hasonlók.

Ennek ellenére a klientúra nem orvosok és ápolónők közül került ki. A bár egy téglaépület földszintjén volt az Irving téren, pár sarokra a Gramercy Parktól. Azaz túl messze a Bellevue Kórháztól, hogy az ott dolgozók idejárjanak, így a vendégek civilek voltak, akik a környéken dolgoztak vagy laktak. A bár valóban frivol volt. Csak egy egészen kicsivel maradt el az olyanoktól, ahol combig érő bőrcsizmás nők ülik körbe a bárpultot.

Frankie annyira komolyan piált, hogy a Lábadozó sajátos enteriőrjéből szerintem semmit sem vett észre. Egy gintonikon mindig érdemes komolyan elgondolkodni. De délután négykor a sokadikon túl lenni már véresen komoly.

Több bárba is benéztem, mire eljutottam a Lábadozóba. Először felugrottam a lakásomra, aztán taxival lementem a Keleti Huszadik utcára. Egy importált finomságokra specializálódott kis boltban a Lexingtonon vettem egy parányi üveg olívaolajat, amelyet annak rendje és módja szerint a sarkon magamba döntöttem. Valahol olvastam arról, hogy az olívaolaj egyfajta réteget képez a gyomorfalon, ami egy komoly és kiadós piálással eltöltendő este előtt roppant hasznos lehet. Megmondom őszintén, nem voltam elájulva az ízétől, de kapóra jött. A Lexingtonon beugrottam pár bárba, aztán a Harmadik sugárúton folytattam, és lassan eljutottam a Lábadozóba. Mindenhol mindössze egy nagyfröccsöt ittam, és csak addig maradtam, hogy kiderítsem, járt-e ott Crystal Sheldrake. Két fickó boldogan beszélt volna a baseballról, egy vén csont meg Texasról, de egyiktől sem jöttem lázba.

Egészen addig, amíg nem találkoztam Frankie-vel, akinek nagy, göndör fekete haja volt, és komor, kemény vonású arca. A Lábadozó bárpultjánál ült, ki tudja, hányadik gintonikját itta, egy Virginia Slimet szívott, és a One For My Babyt dúdolta magában. Szerintem velem egyidős lehetett, de napnyugta után sokkal idősebbnek nézett ki. A gintonik gyakran ezt teszi az emberrel.

Szinte azonnal felismertem. A bár olyan volt, amilyenbe Crystal szívesen járt, Frankie pedig olyan nő volt, akinek társaságában Crystal szívesen töltötte az időt. A pultnál rendeltem egy fröccsöt. A pultos szomorúnak, másnaposnak tűnt. Megkérdeztem Frankie-től, szabad-e a mellette lévő szék. Felesleges udvariaskodásnak is tűnhetett volna – lévén, hogy rajtunk kívül két vendég ivott még, két házaló ügynöknek látszó férfi borongott a pohara fölött –, de ő csak intett, hogy üljek le nyugodtan.

– Isten hozott a fedélzeten, testvér – mondta. – Ha nem vagy fogorvos, addig ülsz itt, ameddig kedved tartja.

Aha!

– Megmondom én neked, ki volt Crystal – kezdte Frankie. – Ő volt ennek a kurva életnek a kurva sója. De te is ismerted őt, nem?

– Évekkel ezelőtt.

– Évekkel ezelőtt. Mielőtt férjhez ment. Mielőtt hozzáment ahhoz a foghúzó gyilkoshoz. Esküszöm az istenre, rohadjanak inkább ki a fogaim, de soha többet nem megyek fogorvoshoz. A pokolba a fogaimmal!

– A pokolba velük, Frankie.

– Különben sem kellenek, mert nem rágok. A pokolba az étellel is, ha már erre járunk. Ha nem tudom meginni, akkor nem is kell. Igaz?

– Igaz.

– Crystal egy hölgy volt, egy igazi hölgy. Egy kibaszott igazi hölgy. Igaz?

– Igaz.

– Kurvára igaz – mondta, majd a pultos felé intett. – Rodge. Roger, drágám. Adjál nekem még egy ilyet, jó? Csak egy kicsivel több gint tegyél az ásványvíz mellé! Úgy érzem, mintha üdítőt innék, kurva limonádét. Bátran a ginnel!

– Mindjárt – válaszolta Roger, elvette előle a poharát, majd egy tisztát rakott a pultra. – Akkor gin.

– Az ám, sok gin. Jeget ne tegyél bele, mert az csak lehűti a gyomrom, az ereim, a szívem. A lime meg csak hadd marja a gyomromat! Lehet, hogy ez lesz a végzetem. Az a rohadt lime. Szét fogj marni a gyomrom. Bernie, szerintem te nem akarsz több fröccsöt inni.

– Nem?

– Először is, a szóda árt neked. A buborékok bekerülnek az ereidbe, és olyan kótyagos leszel, mint a búvárok, akik a dekompressziós kamra nélkül jönnek fel a mélyről. Dekompressziós kamra. Jól mondtam, ugye? – kérdezte.

– Biztosan. Az életben nem hallottam róla.

– Akkor most hallottál. A bor meg elrohasztja a véredet. Szőlőből készül meg enzimekből, és ezek tönkretesznek.

– Akkor ezért iszol gint? Mert az borókából van?

Nézte a poharát.

– Ezért, Bernie. Pontosan ezért iszok gint, mondjuk, brandy helyett.

– Értem.

– Szóval igyál valami mást a fröccs helyett! Mert tönkreteszi az egészséged.

– Akkor egy pohár vizet kérek.

Elborzadva nézett rám.

– Vizet? Ebben a városban? Láttad már mikroszkóp alatt, mi jön ki a csapból New York Cityben? Tele van azokkal a kibaszott mikroszkopikus férgekkel. Ha alkohol nélkül iszol vizet, akkor magadra vess.

– Ó.

– Hadd nézzelek, Bernie! – Világosbarna szeme erősen küzdött, hogy rám fókuszáljon. – Whisky – mondta ellentmondást nem tűrően. – Tört jéggel. Rodge, drágám, hozzál Bernie-nek egy Cutty Sarkot jéggel! Tört jéggel.

– Nem is tudom, Frankie.

– Jesszusom – sóhajtott. – Fogd már be, és idd meg! Egy pohár meleg vízzel akarsz Crystal emlékére inni? Meg vagy őrülve? Fogd be, és igyál!

– Itt van például Dennis – mondta Frankie. – Dennis megőrült Crystalért. Nem igaz, Dennis?

– Első osztályú nő volt – helyeselt Dennis.

– Mindenki szerette őt.

– Magával hozta a napsugarat az utcáról – bólogatott Dennis. – Kérdés nem férhet hozzá. Most meg halottabb, mint Kennedy tökei. Átkozott egy dolog az élet. A férje volt, mi?

– A fogorvos.

– Mit csinált? Lelőtte?

– Leszúrta.

– Rohadt egy dolog az élet – mondta Dennis.

A Lábadozót Frankie javaslatára két itallal korábban hagytuk ott. A sarkon lévő Joan Iszodájába mentünk át, ami kisebb és gyérebben világított volt a Lábadozónál. Ott találkoztunk Dennisszel, egy nagydarab, széles vállú palival, akinek parkolóháza volt a Harmadik sugárúton. Ír whiskyt ivott, amit sörrel öblített le. Frankie maradt a tiszta ginnél, én meg az utasításait követve Cutty Sarkot ittam. Tört jéggel. Nem győzött meg Frankie korábbi okfejtése, de el kell ismernem, hogy minél többet ittam, annál több teteje volt annak, amit mondott. Közben néha emlékeztettem magam a kis üveg olívaolajra, amit megittam. Elképzeltem, ahogy az olaj réteget képez a gyomorfalamon, és a Cutty Sark nem tud felszívódni. Egyik ital a másik után gurult le a torkomon, bele a bélelt gyomromba, hogy aztán anélkül távozzon, hogy megéreztem volna a hatását.

Ennek ellenére úgy tűnt, mintha némi alkohol azért került volna a véráramomba.

– Még egy kört! – csapott Dennis a pultra. – Te is igyál valamit, Jimbo! Frankie-nek még egy gint, Bernie barátomnak meg egy Cutty Sarkot!

– Ó, én nem...

– Én fizetek, Bernie. Ha Dennis fizet, mindenki iszik.

Így aztán Dennis fizetett, és mindenki ivott.

A Csirkefogóban Frankie így szólt:

– Bernie, hadd mutassam be neked Charlie-t és Hildát!

– Jack – nyújtotta a férfi a kezét. – Frankie, mondd, miért hívsz Charlie-nak? Tudod jól, hogy Jack a nevem.

Kit érdekel? – felelte Frankie. Egy és ugyanaz.

– Örülök, hogy megismerkedtünk – mosolygott Hilda. – Te is biztosítós vagy, mint a többiek?

– Hát nem is egy kurva fogorvos – vigyorgott Frankie.

– Betörő vagyok – felelte belőlem hat vagy hét Cutty Sark.

– Micsoda?

– Besurranó tolvaj.

– Valóban – mondta valaki. Jack vagy Charlie. Esetleg Dennis.

– És hol van a surranód? – akarta tudni Hilda.

– A mim?

– A surranód. Amivel besurransz.

– Otthon. Ma nem dolgozom.

– És jól fizet?

– A surranóm?

– A betörés.

– Jesszusom, már neki is a pénzére utazol?

– Borzalmas vagy – nézett boldogan Hilda Jackre. Vagy Charlie-ra. – Egy borzalmas ember vagy.

– De most tényleg – erőlködött Jack/Charlie. – Miből élsz?

– Befektetésekből – válaszoltam.

– Remek.

– Hál'istennek, hogy az exem könyvelő volt – sóhajtott Hilda. – Soha nem hittem volna, hogy ezt mondom, de így van. Amiatt nem kell aggódni, hogy egy könyvelő megöli a feleségét.

– A fene tudja – rántotta meg Dennis a vállát. – Az én tapasztalatom az, hogy centenként szedik el a pénzt.

– De nem szúrnak le.

– Pedig azzal jobban járnál. Egy döfés, és mindennek vége. Az emberek látják a parkolóházat, ahol csak folyik be a pénz minden nap. Az állandó fejfájást nem látják. Azok a fiatal kölykök, akik ott dolgoznak. Csak egyszer húzzanak meg egy lökhárítót, tulaj még, a tökeimet is le akarja tépni. Senki nem tudja, mekkora mentális terhelés alatt élek.

Hilda a karjára tette a kezét.

– Azt hiszik, meg se dolgozol a pénzedért – mondta –, pedig a beled is kilóg.

– Ahogy mondod. Aztán nem értik, miért iszom. Egy olyan üzlettel meg feleséggel, amilyen nekem van, kell egy kis kikapcsolódás a végén.

– Ahogy mondod, Dennis. Ahogy mondod.

Kimentettem magam, hogy telefonálnom kell, de mire a készülék értem, elfelejtettem, kit akartam felhívni. Inkább elmentem vécére. A falra sok lány neve és telefonszáma volt felfirkálva, de Crystalé nem volt köztük. Eszembe jutott, hogy heccből felhívom az egyik számot. Csak hogy lássam, mi történik. De aztán rájöttem, inkább Cuttv Sark, kíváncsi, és nem én.

Amikor visszaértem, Charlie/Jack épp egy újabb rundot rendelt.

– Rólad majdnem elfelejtkeztem – mondta nekem. – Cutty tört jéggel, igaz?

– Krhm – feleltem.

– Hé, Bernie! – nézett rám Frankie. – Jól vagy? Ócskán nézel ki.

– Az olívaolaj teszi.

– A mi?

– Semmi – legyintettem, és az italomért nyúltam.

NYOLCADIK FEJEZET

Az öntudatomból ki-beúsztak az emberek, beszélgetések, bárok. Ha jól belegondolok, az öntudatom is úszkált. Az este úgy maradt meg bennem, mintha ködben autóznék, és néha felvillanna egy szembejövő kocsi fényszórója.

Aztán arra lettem figyelmes, hogy sétálok. Aznap éjjel először egyedül. Végre le tudtam szakadni Frankie-ről, akivel a Lábadozó óta együtt ittam. Sétáltam, sétáltam, amikor egyszerre ott volt előttem a Gramercy Park. Odamentem a vaskapuhoz, és belekapaszkodtam. Nem azért, mert szédültem, hanem azért, mert kifejezetten jó ötletnek tűnt.

A park üres volt, legalábbis amit láttam belőle. Arra gondoltam, hogy feltöröm a zárat, és beengedem magam. Feszítővas ugyan nem volt nálam, de a szokott szerszámaim igen, amelyek segítségével bejuthatok a parkba, hogy távol tartsam magamtól a kutyákat és az idegeneket. Szépen elnyúlnék azon a kényelmes, zöld padon, becsuknám a szemem, elmerengenék azon, hogy Jacknek volt-e a neve Charlie, vagy fordítva, és akkor...

Úgy letartóztatnának, hogy pislogni sem tudnék. A szomszédok nem nézik jó szemmel a csavargókat.

Kapaszkodtam hát tovább a kapuba, ami úgy tűnt, mintha szelíden mozogna. Tudtam, hogy ez nem lehetséges. Egy kocogó futott el mellettem. Vagy egy futó kocogott el mellettem. Mindegy. Talán ugyanaz volt, akit Miss T... Tejóistennemjutazeszembeanevével láttunk. Taylor? Tyler? Ez se számít. Ahogy az se, hogy ez a kocogó ugyanaz volt-e, vagy sem. Mit is mondott a kocogásról? „Egész egyszerűen nevetségesnek látszik, amit csinálnak, és semmi, ami ennyire nevetségesnek látszik, nem lehet jó az embernek.”

Ezen elgondolkodtam, majd azon is, én milyen nevetségesnek tűnhetek a kapuba kapaszkodva. Aztán megint elkocogott mellettem a futó, vászontalpú cipője cuppogott az aszfalton. Ilyen gyorsan körbefutotta a parkot? Vagy ez egy másik volt? Vagy valami roppant bizarr dolog történt az időérzékemmel?

Néztem, ahogy elfut.

– Csak így tovább – mondtam, talán hangosan, talán nem, soha nem fogom megtudni. – Csak nehogy szívinfarktust kapjál, és megijeszd a lovakat!

Aztán egy taxiban találtam magam. Biztos megmondtam a sofőrnek a címemet, mert pár pillanat – vagy perc lett volna? –, és a West End sugárúton álltunk a pirosban, alig egy háztömbnyire a lakásomtól.

– Itt jó lesz – közöltem a sofőrrel. – Innét hazasétálok. Nem árt a friss levegő.

– Ja – morogta –, az nem fog ártani.

Kifizettem, adtam neki borravalót, majd néztem, ahogy beleolvad a forgalomba, és végig egy frappáns válaszon gondolkoztam. Végül a kiabálás mellett döntöttem.

– Ja? – De a taxit már nem is láttam, így valószínűleg nem hatotta meg frappáns válaszom. A tüdőmet többször is megtöltöttem közepesen friss levegővel, és elindultam haza.

Pocsékul éreztem magam, részegen olyan piától, amit nem is akartam meginni, az agyam tompa volt, a testem elnehezült, a gondolataim életlenek. De hazamentem, és ez a gondolat megnyugvással töltött el, még akkor is, ha az az otthon két, méregdrága havi bérletű szobából áll, amelyeket úgy terveztek, hogy magányosan érezze magát bennük az ember. De legalább tudtam, hol vagyok. Ha kiállok a Hetvenegyedik utca és a West End sugárút sarkára, csupa olyan házat és boltot látok, amit megismerek.

Megismertem például a kávézót a sarkon. Megismertem a medveszerű dán dogot, amelyet egy vékony férfi sétáltatott, vagy inkább a dog sétáltatta őt. Az utca túloldalán megismertem a szomszédomat, Mrs. Hescht, szája sarkában az elmaradhatatlan cigarettával, ahogy elment a portás mellett, kezében egy szendviccsel és egy Daily Newszal a Hetvenkettedik utcán álló újságostól. Megismertem Őrült Félixet, a portást is, aki egész életében a tengerészkék egyenruhája és túlméretezett bajsza kettős követelményének próbált megfelelni. És azt a férfit is megismertem, akivel beszélgetett. Ray Kirschmann volt az, a szegény, de nem túl becsületes zsaru, akivel oly sokszor kereszteztük az utunkat. Kicsit feljebb az, utcán megismertem azt a fiatal párt, akik a nap huszonnégy órájából húszban teljesen be vannak állva a panamai fűtől.

Álljunk meg egy pillanatra!

Megint ránéztem Ray Kirschmannra. Ő volt az, a jó öreg Ray. De mi a fenét csinált az ajtóban, és mi a fenéről beszélgetett a portásommal?

A köd gyorsan kezdett oszlani az agyamban. Nem józanodtam ki, de mindenesetre úgy éreztem. Egy pillanatig nem mozdultam, mert próbáltam rájönni, mi folyik itt. Aztán úgy döntöttem, hogy akkor aggódhatok, ha van rá időm. Mert most nem volt.

Behúzódtam az árnyékba, és odapillantottam Ray felé, hogy észrevett-e. Aztán elkezdtem dél felé sétálni a Hetvenegyedik utcán, végig az épületek mellett haladva. Néhányszor visszanéztem, hogy van-e még zsaru a környéken, majd emlékeztettem magam, hogy az állandóan a háta mögé néző embert nem véletlenül tartják gyanúsnak, és amikor ide jutottam a gondolatmenetben, sikeresen beleléptem egy kisebb kupacba, amelyet a mérete alapján csak a medveméretű dán dog produkálhatott. Egy olyan szitokszóval írtam le a helyzetem, amely különös módon egyben azt is jelentette, amibe beleléptem. Letöröltem a cipőm, és a Broadway felé sétáltam, majd amikor jött egy taxi, leintettem.

– Hova?

– Nem tudom – feleltem. – Menjünk dél felé a kis utcákon, akkor majd eszembe jut. – Ám ekkor már eszembe is jutott valami. Előhúztam a tárcámat, belőle egy kis kártyát, és rögtön tudtam, hova menjünk.

– A találkozóm Keith-szel – mondtam a sofőrnek. – Miért is őriztem meg? Már vagy két hete volt.

– Jól van, Mac?

– Nem – feleltem, majd megfordítottam az előjegyzési kártyát. Nem örültem. – RH7-1802 – olvastam hangosan. -– Próbáljuk meg ezt, jó? Ide akarok menni.

– Mac?

– Iiigen?

– Ez egy telefonszám

– Az lenne?

– Rhinelander 7. Ez a központ jele. Az én telefonszámomban nincsenek betűk, de sokaknak betűkből és számokból áll. Szerintem ez elegánsabb.

– Egyetértek.

– De egy telefonszámra nem tudom elvinni magát, Mac.

– A cím is itt van alatta – hunyorogtam. – Pont itten alatta. – A betűk, és ezt már nem tettem hozzá, kezdtek összefolyni a szemem előtt.

– És fel is olvassa?

– Egy perc – mondtam. – Egy perc, és máris felolvasom.

Jillian egy frissen felújított épületben lakott a Keleti Nyolcvannegyedik utcában, alig másfél utcányira a folyótól. Megtaláltam a nevét a kapucsengőn, megnyomtam, de válaszra nem számítottam. Amikor már éppen készültem volna beengedni magam, Jillian hangját hallottam. Aziránt érdeklődött, ki vagyok. A nevem hallatán megnyomta a gombot, az ajtó berregett, én pedig felsétáltam három emeletet, ő meg ott állt ajtóban. Egy kék velúr fürdőköpenyt és rosszalló arckifejezést viselt.

– Bernie? – kérdezte. – Jól vagy?

– Nem.

– Olyan furcsa vagy. Mint aki nincs teljesen jól. Mi a baj?

– Részeg vagyok – feleltem. Jillian belépett a lakásba, én követtem őt a kis garzonba, ahol egy kanapéhól kinyitott ágy állt.

– Részeg vagy?

– Részeg – bólintottam. – Ittam egy olívaolajat, sok fröccsöt, és több whiskyt. Tört jéggel. A szóda felfújt, a jégtől fáj a hasam.

– A jégtől?

– Fáj tőle a hasam. És összemennek tőle az erek, a vénák, és az artériák is. A bor sem egészséges, ezért inkább whiskyt ittam. – lehúztam a nyakkendőm, összetekertem, és belegyűrtem a zsebembe. levetettem a zakóm, és a szék felé dobtam. – Azt nem tudom, hogy az olívaolaj mit csinál – mondtam, és a legutóbbi látogatásomra gondoltam a vécén –, de olyat sem iszom többet.

– Mit csinálsz?

– Levetkőzöm – feleltem. Onnét másnak látszik, ahol te állsz? Rengeteget megtudtam Crystalról. Remélem, hogy reggel még emlékezni is fogok rá. Mert most nem.

– Éppen a nadrágod veszed le.

– Hát persze. A fenébe, először a cipőm kéne levenni. Ritkán rontom el a sorrendet, de most pocsék formában vagyok. A bor szőlőből készül, megmérgezi a vért. A brandyt desztillálják, ezért az nem olyan veszélyes.

Bernie, a cipőd...

– Tudom – bólogattam. – Egy zsaru várt a házam előtt, a cipőmön meg valami még rosszabb van. Tudom én.

– Bernie...

Beledőltem az ágyba. Egy párnára. Elvettem, a fejem alá raktam, magamra húztam a takarót, becsuktam a szemem, és a világ megszűnt létezni.

KILENCEDIK FEJEZET

Hat vagy hét óra alvás, négy aszpirin és három bögre kávé után a fejemben lévő köd kezdett feloszlani. Ránéztem Jillianre, aki a sarokban egy fotelben ült, és a térdén egyensúlyozott egy bögrét, tele kávéval.

– Sajnálom – mondtam neki, nem először aznap reggel.

– Nem érdekes, Bernie.

– Így rád törni az éjszaka közepén. Csak kiugrottam a ruháimból, be az ágyadba. Mi olyan vicces?

– Úgy hangzik, mintha megerőszakoltál volna. Túl sokat ittál, ennyi. És valahol le kellett feküdnöd.

– Akár egy hotelbe is mehettem volna. De annyira piás voltam, hogy nem jutott az eszembe.

– Keresgélned kellett volna, mert szerintem sok helyről elzavartak volna.

A lábamat bámultam.

– Szörnyű voltam.

– Nem a legjobb formád hoztad, az biztos. Kipucoltam a cipőd.

– Emiatt is bocsánatot kell kérnem. Miért tartanak az emberek a városban kutyát?

– Hogy megvédjék a lakásukat a betörőktől.

– Remek kifogás – kortyoltam bele a kávémba, majd cigarettát keresve az ingzsebemhez nyúltam. Pár éve leszoktam, de néha mégis keresem, a dobozt. Öreg szokások nehezen halnak. – És te... hol aludtál tegnap.

– A fotelben.

– Nagyon sajnálom.

– Bernie, hagyd abba! – mosolygott. Roppant kipihentnek tűnt ahhoz képest, hogy egy fotelben töltötte az éjszakát. Farmer volt rajta meg egy kék pulóver, és fantasztikusan nézett ki. Én a tegnapi öltözékem viseltem nyakkendő és zakó nélkül. – Azt mondtad, hogy sok mindent megtudtál Crystalról tegnap éjjel – emlékeztetett Jillian.

– Ó. Valóban.

– De nem jutott eszedbe, hogy mit.

– Nem?

– Nem. Vagy csak túl kimerült voltál ahhoz, hogy összeszedd a gondolataid. Most már emlékszel?

Pár percbe telt, de sikerült. Hátradőltem, becsuktam a szemem, és rugdaltam az emlékezetem. – Három férfi – szólaltam meg végül.

– A legtöbb információt egy Frankie nevű nőtől szereztem, aki a jelek szerint Crystal közeli ivócimborája volt. Frankie már akkor piás volt, amikor találkoztam vele, és nem a józanság irányába tendált az éjszaka folyamán, de biztos vagyok benne, hogy tudta, miről beszél.

Most már tisztán emlékeztem.

– Frankie szerint Crystal csak egy hétköznapi nő volt, aki szerette jól érezni magát. Nem akart mást az élettől, mint néhány italt, pár jó nevetést, és persze az igaz szerelmet.

– Meg úgy egymillió dollárnyi ékszert.

– Frankie egy szót sem szólt róluk. Talán Crystal nem vett fel túl sokat, amikor a bárokat járta. Ha jól vettem ki a szavaiból, Crystal nem szokott idegeneket felszedni. Alapvetően inni és beszélgetni ment a bárokba. Néha, nagy néha egy férfival távozott az este közepe, vége fele, de összesen három férfi volt az életében.

– Akkor az egyik ölte meg őt!

Vállat vontam.

– Ésszerű feltételezés. A lényeg az, hogy három férfi volt az életében. – Felvettem a Daily Newst az ágyról, odalapoztam a cikkhez, amit korábban olvastam. A halottkém ugyanazt nyilatkozta, amit tudtunk. – Valakivel lefeküdt aznap éjjel, amikor megölték. Vagy a gyilkossal, vagy valaki mással. Ez nem túl későn történhetett, hisz az nem volt, szokása, hogy piásan hurcoljon haza magával idegeneket.

– Nem is tudom, Bernie. Craig szerint Crystal sokkal nagyobb ribanc volt, mint a te Frankie-d szerint.

– Craignek előítéletei vannak. Emlékszel, feleségtartást kellett fizetnie.

– Ez igaz. Tudod, ki az a három férfi?

Bólintottam.

– Itt lesz trükkös a dolog. Nem tehettem fel direkt kérdéseket Frankie-nek, mert akkor gyanút fogott volna. Azt meg nem akartam. Aztán ahogy egyre jobban mentünk bele az éjszakába, már nem tudtam olyan hatékonyan elővezetni a kerületi ügyészes figurámat. Es abban sem vagyok biztos, Frankie mennyit tudott Crystal pasijairól. Azt hiszem, kettő közülük nős.

– Majdnem mindenki az.

– Tényleg? Én meg azt hittem, majdnem mindenki elvált. Szóval Crystal két pasija a három közül nős. – Beleértve azt is, gondoltam magamban, amelyik az ágyban hancúrozott Crsytallal, míg én a szekrényben dekkoltam. – Az egyik ügyvéd. Frankie csak úgy emlegette, hogy a Jogi Doki. Néha Szimat doktornak is nevezte, de úgy emlékszem, a neve John.

– Úgy emlékszel?

– Aha. Frankie néha Ed MacMahont utánozta, és mindig így sivított: „És most üdvözöljüüüüüüüüüük Johnnyt!” Ebből gondoltam, hogy Johnnak hívják.

– Egy nős ügyvéd, akit Johnnak hívnak.

– Szinte mindent tudunk róla.

– Ugye? A Kettes Számú Nős Szeretőt könnyebb lesz megtalálni. A pasi festő, és Grabow-nak hívják.

– Ez a családneve?

– Gondolom. Biztos van hozzá passzoló keresztneve is. Már ha nem túl művészies a pali, és csak egy nevet használ. Frankie nem mondott túl sokat Grabow-ról.

– Nekem úgy tűnik, másról sem mondott túl sokat.

– Ez is igaz, de szerintem nem találkozott ezzel a Grabow-val. Legalább-is ez volt a benyomásom. A Jogi Dokival többször találkozott, mert együtt ivott Crystallal. Frankie nagyon szórakoztatónak találta őt, de azt nem tudom, hogy vele nevetett-e, vagy rajta. Ha jól éreztem, akkor Grabow-ról csak annyit tudott, amennyit Crystal mesélt neki. Az meg nem volt sok.

– És mi van a harmadik férfival?

– Ő könnyű. Talán azért, mert nem nős, legalábbis azt hiszem, hogy nem nős, mert ha az lenne, akkor azért valamelyest titkolta volna az afférját Crystallal. Frankie ismeri is őt. A neve Kopi, és pultos a Pókhálóban. Ott is voltam tegnap éjjel.

– Találkoztál is vele?

– Nem. Amikor odaértünk a bárba, kiderült, hogy műszakot cserélt Lloyddal.

– Ő meg ki?

– Aki tegnap éjjel a Pókhálóban az italt mérte. Méghozzá nem is akárhogy. Kopi családnevét nem tudom. Ami azt illeti, Frankie-ét sem. Vagy bárkiét, akivel tegnap este együtt ittam. De Kopit nem lesz nehéz. megtalálni, hacsak fel nem mond.

– Miért nem dolgozott tegnap éjjel?

– Gőzöm sincs. A pultosok állandóan műszakot cserélnek egymással. Talán volt valami műsor a tévében, amiről nem akart lecsúszni. Vagy ott-hon akart maradni, hogy a pólójából kimossa Crystal vérét. De ez hülyeség – legyintettem –, mert alig volt vér a holttesten.

– Ezt te honnét tudod, Bernie?

Pompás.

– Szíven szúrták, nem? – kérdeztem. – Az ilyen seb alig vérzik.

– Ó.

– Ennyit sikerült kiderítenem – tereltem el gyorsan a beszélgetést. – John, a jogi Doki, Grabow, a Művész, és Kopi, a Pultos. Szerintem kezdetnek mind a háromra egyformán kell koncentrálnunk.

– Hogyan?

– Meg kell tudnunk, pontosan kik ők. Ez az első lépés.

– Aztán mi történik?

Az történik, hogy megtudom, kinél vannak az ékszereim, de ezt nem mondhattam meg Jilliannek. Ő semmit sem tudott a szajréval teletömött aktatáskámról, ahogy arról sem, hogy B. G. Rhodenbarr a gyilkosság elkövetésekor a helyszínen tartózkodott.

– Az történik – válaszoltam –, hogy megpróbáljuk megtudni, melyiknek lehetett indítéka Crystal meggyilkolására. Volt-e kapcsolat valamelyikük és Craig között, ugyanis a gyilkos nem azért használt fogorvosi szikét, mert a szerszámboltban elfogyott a konyhakés. Ha kiderül, hogy Grabow Craignál csináltatta a protézisét, akkor… Mekkora egy ökör vagyok, Jillian! A legrosszabb formámban látsz ma. Tegnap éjjel részeg voltam, ma meg másnapos. Esküszöm, a halam alatt agy is van. Nem nagy, de az elmúlt években többször is hasznát vettem.

– Miről beszélsz?

– A kartonjaidról. Úgy értem, Craig kartonjairól. Kopt, Grabow és a Doki. Craignek mindenkiről van kartonja, akit kezelt, ugye? Grabow-t könnyen megtaláljuk, ha Craig kezelte. Persze reméljük, Frankie jól emlékezett a nevére. Kopi már nem lesz olyan egyszerű, de mihelyst kiderítjük a nevét, őt is azonosíthatjuk. A Jogi Dokival viszont bajaink lesznek. A John elég kevés. Gondolom, a pácienseknek nem írjátok fel a foglalkozását, ugye?

Jillian megrázta a fejét.

– A kartonon van hely a munkahelyi címnek, de azt csak nagyon ritkán adják meg. Viszont van egy ötletem.

– Micsoda?

– Átnézem az összes kartont, és előszedem a Johnokat, akik akár ügyvédek is lehetnek, aztán veszem a telefonkönyvet, és megnézem, ki van benne „Ügyvédek" címszó alatt. Szerinted érdemes megpróbálni?

– Mindent érdemes megpróbálni. De jó sok időbe telik.

– Tudom.

– Én már hallottam olyanról, amikor valaki átfésült egy szénakazlat, és megtalálta benne a tűt. Ha van rá időd...

– Nincs más dolgom, Bernie. És úgy érzem majd, hogy segítek.

– Most is segítesz – néztem rá. – Egy bűnözőt bújtatsz.

– Tényleg a törvény elől menekülsz? Csak azért, mert megláttál egy rendőrt a házad előtt? Az még nem azt jelenti, hogy érted jött. Talán másvalaki után érdeklődött.

– Talán Mrs. Hesch után nyomoz, mert bagózik a liftben.

– De neki semmi köze nincs ahhoz a két bohóchoz, akik a rendelőben voltak tegnap. Mi is volt a nevük?

– Todras és Nyswander. Todras volt a ruhásszekrény a rosszindulatú mosollyal. Nyswander a menyétarcú görény.

– Ha ők vártak volna rád, megértem, hogy aggódsz. De nem hiszem, hogy…

Jilliant – mintha csak erre a pillanatra várt volna – a csengő szakította félbe.

– Tegnap éjjel egy óra körül jöttem ide – mondtam gyorsan –, és úgy egy órája mentem el. Azt nem tudod, hogy betörő vagyok. Soha nem beszéltem a munkámról, és amúgy sem ismerjük egymást olyan régóta. Másokkal is szoktál találkozgatni, de ezt nem mondtad el nekem.

– Bernie, én...

– Figyelj rám! Csak egy perc, aztán beleszólhatsz a kaputelefonba. Nem fogják berúgni az ajtót. Craig barátnője vagy, és akár azt is elmondhatod nekik, hogy nem szereted olyan könnyen elkötelezni magad, ezért Craig nem tud rólam, én meg róla. Most szólj bele a kaputelefonba! Míg egy dagadt New York-i zsaru felvonszolja magát a harmadikra, én már két utcával odébb fogok kávézni.

Jillian odasétált az ajtóhoz, megnyomta a gombot, és beleszólt:

– Ki az?

– Rendőrség.

Jillian rám nézett. Bólintottam, mire ő megnyomta a gombot, amivel beengedte őket. Odaléptem az ajtóhoz, résnyire kinyitottam, és így szóltam:

– Ez most már hivatalos. Egy szökött bűnözőt rejtegetsz, de nem tehetnek semmit, mert ezt te nem tudhattad. Ami azt illeti, nekem se mondta senki, hogy szökésben vagyok. Az igaz, hogy hazudtam a zsaruknak arról, mivel foglalkozom, de nemcsak miattuk, hanem miattad is. Te sem tudod, hogy betörő vagyok, érted? Szerintem nem lesz semmi baj. Hívni foglak. Vagy itthon, vagy a rendelőben. Ne felejtsd el átnézni a kartonokat!

– Bernie, én...

– Nincs idő – nyomtam egy gyors csókot a szájára és már ott sem voltam.

Míg a Todras & Nyswander páros megmászott három emeletet, én már eggyel följebb vártam, hogy bekopogjanak Jillianhez. Az ajtó kinyílt. Bementek. Az ajtó becsukódott. Vártam egy percet, hogy kényelembe helyezzék magukat, aztán lesétáltam az ajtóhoz, és hallgatóztam. Hangokat ugyan hallottam, de semmit sem tudtam kivenni. Ketten voltak, ez biztos, ezt a lépcsőn állva is hallottam, viszont nem akartam sokáig ott álldogálni, nehogy valamelyik egy hirtelen ötlettői vezérelve kinyissa az ajtót, és ott találjon. Ahogy lefele mentem, előszedtem zsebemből a nyakkendőmet, ám amikor megláttam, mennyire gyűrött inkább visszatettem.

A Nap erősebben sütött, mint kellett volna. Egy pillanatra elbizonytalanodva hunyorogtam, majd egy hang szólalt meg mellettem. – Itt van az én jó öreg barátom, Bernie.

Ray Kirschmann, a legjobb, pénzért kapható zsaru volt a városban. Tekintélyes fenekével a járőrkocsi csomagtartóján üldögélt, arcán lusta mosollyal. Az ok nélküli önhittség mosolyával.

– A mindenit, Ray! Ezer éve nem láttalak!

– Ezer, annyi ám – nyitotta ki a hátsó ajtót, és az anyósülés felé biccentett. – Ugorj be! – mondta. – Itt ez a gyönyörű reggel, miért ne kocsikáznánk egyet? Sokkal jobb a kocsiban, mint egy cellában nem? Na, ugorj be, Bernie!

Beugrottam.

TIZEDIK FEJEZET

New Yorkban minden háztömbnél több tűzcsap áll a járda mellett többek közt azért is, hogy a rendőrautók nyugodtan parkolhassanak előttük. Ezért a hétköznapi manhattani sofőr kocsiját elvontatják, de a zsaruk még akkor sem hétköznapi manhattani polgárok, ha úgy vezetnek. Ray beállt egy ilyen tűzcsap elé, és azt mondta, hogy két jó barátjával éppen elkerültük egymást.

– Két civil ruhás rendőr – mondta. – Én szeretem az egyenruhát. Szóval nem is értem, hogy nem találkoztatok össze. Lehet, hogy ők a liftben voltak, te meg a lépcsőn jöttél le?

– Nincs lift a házban.

– Tényleg? Akkor csak pech, hogy nem futottál beléjük, Bernie. Tegnap összeismerkedtetek, ugye? Nem elég, hogy téged nem találnak, de még engem sem. Bár szerintem annyira nem lesznek szomorúak, amiért eljöttem. Ide indultak, én meg mögöttük jöttem, és végig az volt az érzésem, hogy nem látnak szívesen. Ha egy zsarura öltönyt húzol, azonnal megváltozik. Tudod, hogy értem? Az öltönytől úgy érzi, hogy ő is az emberi faj tagja, és nem csak egy mezei fakabát. Kérsz egy cigit, Bernie?

– Pár éve leszoktam.

– Helyesen tetted. Ez erős jellemre utal. Én is leszoknék, ha lenne akaraterőm. Mi volt az az ökörség arról, hogy a nénikéd a Bronxban tanított?

– Tudod, hogy van ez, Ray.

– Igen, ami azt illeti, Bernie, pontosan tudom.

– Csak a lányra akartam jó benyomást tenni. Alig ismertük egymást, és valamelyik zsaru felismerte a nevem, én meg nem akartam, hogy kiderüljön, miből éltem egykor.

– Egykor? Bűnöző vagy, Bernie. Ebből élsz.

– Éltem.

– Szóval akkor most már törvénytisztelő polgár lettél? A bűnözés elfelejtve.

– El ám.

– Aha – fújta ki a füstöt. Letekertem az ablakot, hogy New York-i levegőt engedjek be, ami ha jól belegondolok, teljesen felesleges volt. – Bernie fordult felém Ray –, neked mi közöd van ehhez a Sheldrake-hez?

– Ő a fogorvosom.

– Képzeld, nekem is van fogorvosom. Évente kétszer elmegyek hozzá, és ez éppen elég. De nem ugrok be csak úgy a rendelőjébe. És nem próbálom megkettyinteni a titkárnőjét.

– Asszisztens, Ray.

– Mindegy. Szereted a bokszot, Bernie?

– Ha tudok, elmegyek a Gardenbe.

– Régebben ez volt a bokszfőváros. Emlékszel a szerda esti maratonokra a St. Nick's Arenában? Aztán rendszeresen voltak meccsek Queensben, a Sunnyside Gardensben. Jártál ott?

– Kétszer vagy háromszor. De azt évekkel ezelőtt bezárták, nem?

– De – nyomta el a cigit. – Bernie, imádtam, ahogy megmutattad Todrasnak meg Nyswandernek a jegyed. Véletlenül volt egy a zsebedben, mi? Hát ez nagyon tetszik.

– Ugyanaz a zakó volt rajtam.

– Tudom. Tudod, én mit tettem volna ugyanabban a helyzetben? Egy másik zakóba rakom a jegyet, és rendőri kísérettel elmegyek a lakásomba, ahol aztán egy másik zakóból szedem elő a jegyet. Így élethűbb. Es nem annyira nyilvánvaló, érted?

– De én nem kreáltam alibit magamnak, Ray. Véletlenül éppen ott voltam a mérkőzésen aznap éjjel.

– Aha. A véletlent mondjuk, hogy elhiszem. Véletlenül a Madison Sqaure Garden felé kanyarodtál, ahol véletlenül felvettél egy eldobott jegyet. Ez meg egy dolgot jelent, Bernie. Alibit csináltál magadnak, mielőtt bárki tudta volna, hogy alibire lehet szükséged. Ami csak egy dolgot jelenthet: tudtál arról, hogy Sheldrake feleségét kinyírták. Na de kérdem én, hogyan tudhattál te erről?

– Ez csodálatos, Ray – mondtam sértődötten. – Annál csak egy rosszabb dolog van, ha nincs alibim. Az, ha van.

– Tudom, és ez egy átkozott dolog, Bernie. Az ember pár év szolgálat után gyanakvó lesz. Már semmit sem hisz el. Mert mi történt? Felvettél a Garden előtt egy jegyet, mire én rögtön meggyanúsítalak.

– Azt hittem, az ügyet már le is zártátok. Meg vagytok győzve, hogy a férje ölte meg.

– A gyilkosságról beszélsz? – kérdezte, de nem várt választ. Kiválóan szórakozott magában is. – Úgy tűnik, hogy már be is csukták az aktát, rajta a pecséttel: gyilkos elkapva. Egy pasi megöli az exfeleségét a saját szikéjével. Mintha az aláírását hagyta volna ott, meg a telefonszámát. Ha ez az én ügyem lenne, akkor nekem ez túl jónak látszana, tudod? A jegy a zsebedben. Túl jó. De ez nem az én ügyem, mert én csak egy fakabát vagyok. Mit tudhatok én az olyan puccos dolgokról, mint egy gyilkosság? Ahhoz öltönyt kellene viselnem. Akkor már elég eszem lenne, meg elég fineszes is lennék. Így aztán hagyom, hogy azok az öltönyös fickók végezzék a dolgukat, ahogy én is végzem a magamét.

– És az mi is lenne, Ray?

– Na látod, ez egy újabb remek kérdés – felelte Ray, ahogy a lámpa zöldre váltott. – Megmondom én neked. Szerintem oka, igen jó oka van annak, hogy még ennyi év után is viselem az egyenruhát. Az ok pedig az, hogy soha nem voltam egy kifinomult fickó. Az a bajom, hogy rögtön átlátok a szitán. Ha meglátok egy jegyet valakinek a zsebében, akkor rögtön egy kitervelt alibi jut az eszembe. Aztán ránézek arra a fickóra, aki az egész életét azzal tölti, hogy idegen lakásokból emel el dolgokat. Mi jut eszembe? Betörés, ez jut az eszembe. Itt van akkor nekünk egy betörőnk, aki vette magának a fáradtságot, hogy csináljon magának egy alibit, és másnap reggel mi történik? Egy fogorvos rendelőjében találkozunk össze vele, aki éppen hidegre tette a feleségét. Ma reggel meg a doki asszisztensének hálószobájában ébred. Nem tudom, hogy kifinomult nyomozó ebből milyen következtetést vonna le, de az öreg Ray pontosan tudja, honnan fúj a szél.

Előttünk egy postásautó várakozott a sáv közepén, ami a többi sofőrből azt váltotta ki, hogy egy emberként rátenyereltek a dudájukra. Ray azonban nem rohant sehova.

– Nem feltétlenül értem, mire akarsz kilyukadni – mondtam.

– A fenébe is, Bernie! itt ülünk mi ketten a dugó közepén, és kergetőzünk. Mármint képletesen. Azt szaszeroltam ki, hogy a Sheldrake nő ékszerei könnyű prédának tűntek neked. Talán kicsit tágabbra nyitottad a füled, miközben a doki a szádban turkált. Vagy az asszisztensétől hallottál valamit az ágyban. Nem is ez az érdekes. Szerintem fogtad magad, beugrottál a Gramercy Parknál a házba, megbabráltál pár zárat, és körbenéztél. Talán el is kerülted a Sheldrake nőt, de akkor mi a fenének kellett volna alibi? Elmondom, hogy szerintem mi történt. Feltörted szépen a zárat, és a lakásban ott találtad a nőt holtan. Fogtad magad, gyorsan összeszedtél mindent, amit tudtál, aztán elhúztál a francba. Hazafele megálltál a Gardennél, felszedtél egy eldobott jegyet. Másnap reggel meg átmentél a doki rendelőjébe, hogy megnézd, mi az ábra.

– Miből gondolod, hogy eltűnt valami a lakásból?

– A halott nő több ékszert tartott a lakásában, mint a Cartier a kirakatában. Mi viszont semmit nem találtunk, csak azokat a vackokat, amiket a kukoricapelyhes dobozokba csomagolnak. Nem hinném, hogy az ékszerek beugrottak volna egy kis polírozásra egy ékszerészhez.

– Talán egy bank széfjében tartotta őket.

– Senki sem tartja az ékszereit bankszéfben.

– Akkor a doki vitte el.

– Persze. Arra volt esze, hogy felforgassa a lakást az ékszerekért, de arra már nem, hogy a hogyishívjákját kihúzza a nő szívéből. A szikéjét.

– Akkor a zsaruk vitték el.

– A nyomozók? – kérdezte megütközve. – Szerinted a helyszínelők meg a nyomozók kiraboltak egy halottat?

– Hallottunk már ilyenről.

– Tényleg? Hihetetlen. De ez most már csak azért sem történhetett így, mert az alsó szomszéd ott volt, amikor a kollegák betörték az ajtót. Akkor senki se lop, ha figyelik, Bernie, azt hittem, ezt te is tudod.

– Én csak azt tudom, Ray, hogy az ember akkor nem lop el semmit, ha egy hullán kell átlépnie. Azt hittem, ezt meg te tudod.

– Talán.

– Ugyan már, Ray!

Csalódottan megrázta a fejét.

– Bernie, Bernie. Tudod, hogy mi vagy te? Egy született betörő. És kötélből vannak az idegeid. Emlékszem ám, hogy milyen nyugodtan viselkedtél, amikor azzal az ökör Loren Kramerrel rád nyitottuk az ajtót múltkor. Ott volt egy hulla a hálószobában, te meg úgy tettél, mintha a lakás üres lett volna.

– Azért viselkedtem olyan nyugodtan, Ray, mert nem tudtam, hogy hulla van a hálószobában. Emlékszel?

Ray vállat vont.

– Mit lovagolsz a részleteken? Te egy született betörő vagy. Kötélből vannak az idegeid. Különben mi a francért kreáltál volna magadnak alibit?

– Az még nem jutott eszedbe, hogy tényleg ott voltam a Gardenben?

– Az elején, de akkor se sokáig.

– És talán azért csináltam magamnak alibit – ami nem igaz, mert ott voltam a mérkőzésen –, mert...

– Persze, persze.

– ...egy másik melót csináltam aznap éjjel? Nem vagyok különösebben oda az ékszerekért. Egyre nehezebb megszabadulni tőlük, az orgazdák meg egyre pofátlanabbak, és ezt te is tudod. Talán éppen egy érmegyűjteményt loptam el, és csak elővigyázatosságból szedtem össze a jegyet a Garden előtt, mert tudom, hogy ti mindig megjelentek, ha valakinek kisétál az ajtaján az érmekollekciója.

– Egy szót sem hallottam arról, hogy eltűnt volna egy gyűjtemény.

– Talán a tulaj elutazott. Talán még nem vette észre, hogy eltűnt.

– De az is lehet, hogy egy kölyök malacperselyét loptad el, és most a gyerek annyira bőg, hogy nem képes felhívni minket.

– Talán.

– Talán a szar se büdös, Bernie. Szerintem a Sheldrake nő ékszerei nálad vannak.

– Nincsenek.

– Neked ezt kell mondanod, de nekem nem kell elhinnem.

– Ez az igazság.

– Ja. Azért töltötted az éjszakát a doki asszisztensénél, mert nem volt hova menned. Én mindent elhiszek neked, Bernie. Ezért van még rajtam ez az egyenruha.

Erre nem mondtam semmit, és ő is hallgatott. Egy ideig csak kocsikáztunk. A postásautó már rég eltűnt a forgalomban, amely lassan hömpölygött előre. Hagytuk, hadd sodorjon magával ki és be a sugárutakról a kis utcákba, majd vissza.

– Ray? – szólaltam meg végül.

– Igen, Bernie?

– Akarsz valamit?

– Mindig akarok valamit. Itt van ez a könyv, a Postban az egekig dicsérték. Hogyan legyünk győztesek. Az egész arról szól, hogyan legyünk önzőek, és ne törődjünk senki mással, csak magunkkal. Képzeld csak el, vannak olyanok, akiknek ezt könyvből kell megtanulniuk. Mi így nőttünk fel.

– Mit akarsz, Ray?

– Nem kérsz egy cigit, Bernie? Affenébe is, leszoktál. Zavar, ha én rágyújtok?

– Kibírom.

Ray a szájába dugta a cigit, és meggyújtotta.

– Azok az ékszerek – fújta ki a füstöt – a Sheldrake nő lakásából. Amiket elvittél.

– Nem vittem el őket.

– Tegyük fel, hogy mégis.

– Tegyük.

– Bernie – nézett rám –, én sosem voltam telhetetlen. Csak a felét akarom.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

A Pókháló üres volt és sötét. A székek az asztalok tetején álltak, a bárszékek a bárpulton. Az étlap a kirakatban arra utalt, hogy hét közben ebédidőben is nyitva vannak, de ma szombat volt és a villanyt csak délután kapcsolják fel. Maradtam hát a Lexingtonon, majd befordultam egy lyukba a falon, ahol a pult mögött álló férfi a női vendégeket drágámnak, édesemnek, cukorbogaramnak szólította. Nem ellenkeztek. Megettem egy sajtkrémes szendvicset, és leöblítettem két bögre ócska kávéval.

Grabow, Grabow, Grabow. Az egyik hotel halljában leültem a telefonkönyv mellé, és találtam négy Grabowst, meg két olyat, amelyik ’s’ nélkül írta a nevét. A recepciósnál felváltottam egy egydollárost, majd a tízcenteseimmel beálltam a fülkébe. Hatan nem vették fel a telefont. A maradék négy az életben nem hallott egy Grabow nevezetű művészről. Az egyik nő férje festő volt. Szobafestő, és az állam északi részében, Orchard Parkban élt.

– Buffalo egyik elővárosa – magyarázta az asszony. – És a nevét sem változtatta meg. Még mindig Grabowskinak hívják. De ezzel nem megy sokra, ugye?

Elismertem, hogy nem igazán. Éppen indulni készültem a hotelból, amikor eszembe jutott valami. Visszamentem a fülkébe, és elkezdtem felhívni a Grabowskikat. Jó lett volna, ha bejön, de persze nem jött be. Volt vagy 17 belőlük, három kivételével mindegyikkel beszéltem is, és persze egyik sem festett, se szobát, se festményt. Sőt még kifestőkönyvet sem színezgettek, így aztán abba is hagytam az érdeklődést.

A legközelebbi bank keletre volt a Harmadik sugárúton. Kértem egy rolni tízcentest – még mindig ötvenet adnak öt dollárért, és az ilyen jó üzletet meg kell becsülni –, majd visszaballagtam a hotelba. Az utcáin volt pár fülke, de már nincs bennük telefonkönyv. Nem is értem, miért. A biztonság kedvéért felhívtam a Pókhálót, de senki nem vette fel. Előszedtem a Sárga Oldalakat, és felütöttem az Ügyvédeknél. A könyv a Jogászokhoz irányított. Nem tudom, mire számítottam. Tizennyolc oldalnyi jogász szerepelt benne, és nem kevés John. De nem is volt érdekes, ugyanis eszem ágában sem volt felhívni egyiket sem. Ehelyett csak lapozgattam, hátha megakad valamin a szemem. A Carson, Kidder és Diehl iroda nevének láttán beugrott valami. Odalapoztam a V-hez, és megkerestem Carson Verrill, Craig ügyvédjének a számát. Kivártam, mire beszélni tudtam vele. Azóta semmit nem hallott, hogy Craignek megmondta Errol Blankenship telefonszámát. Azt is tudni akarta, ki vagyok, és mit akarok tőle. Azt mondtam, magam is fogorvos vagyok, Craig egyik barátja. Mivel nem nagyon erőltette tovább, ezért még egy álnevet sem kellett kitalálnom magamnak.

Felhívtam Errol Blankenshipet. Nem volt benn, de meghagynám a nevem és telefonszámom?

Grabow, Grabow, Grabow. A Művészek címszó alatt mindössze két oldal volt. Grabow egy darab sem. Megnéztem a Galériákat is, de nem volt neki egy sem. Vagy ha volt is, nem Grabow néven nyitotta.

Egy újabb tízcentes befektetésével felhívtam a Szűkhátú Galériát a nyugati Broadway-n. Amikor már éppen le akartam tenni a kagylót, és megpróbálni valaki mást, egy reszelős hangú nő válaszolt.

– Talán tud nekem segíteni – kezdtem – Pár hónappal ezelőtt láttam egy festményt, amit képtelen vagyok kiverni a fejemből. Viszont a művészről nem tudok semmit.

– Értem. Hadd gyújtsak rá! Meg is van. Szóval akkor a mi galériánkban látott egy festményt?

– Nem.

– Nem? Akkor hol?

Hol is.

– Egy barátom lakásában. Az ő egyik barátja a Washington Sqaure Szabadtéri Kiállításon vette egy éve. Vagy két éve. Nem emlékezett pontosan.

– Értem.

Értette? Hihetetlen.

– Csak a művész nevére emlékszem – mondtam. – Grabow

– Grabow?

– Grabow – ismételtem, majd le is betűztem.

– Kereszt- vagy családnév?

– Ez volt a festmény sarkában – válaszoltam. – Akár a macskája neve is lehet, de valószínű, hogy a családneve.

– És meg akarja találni őt?

– Meg. Szinte semmit sem konyítok a művészethez.

– De azt lefogadom, hogy tudja, mi tetszik.

– Néha. Nem nagyon szeretem a festményeket, de ez megfogott. Nem tudom kiverni a fejemből. A tulajdonosok nem akarják eladni. Ekkor jutott eszembe, hogy megkeresem a művészt, és megnézem, miket festett még. De nem tudtam hol kezdeni. A telefonkönyvben nem volt benne, és nem tudom, hogyan tovább.

– Ezért aztán felhívott minket.

– Fel.

– Bárcsak kicsit később tette volna! Ne, ne kérjen elnézést! Amúgy is fel kellett volna kelnem. Ott ül a telefonkönyv előtt, és sorba hívja a galériákat? Mert ha igen, akkor sok tízcentest gyűjtött össze a perselyében.

– Nem, én...

– Vagy gazdag. Mondja csak, maga gazdag?

– Nem különösebben.

– Mert ha gazdag lenne, akár csak egy kicsit is, akkor napestig tudnék mutatni magának olyan képeket, amelyek mellett elbújhat a maga Grabow-ja. Miért nem ugrik be, és néz körül nálunk?

– Khm.

– Attól tartok, hogy most egy darab Grabow-nk sincs. Viszont fantasztikus olaj- és vízfestményeink vannak Denise Raphaelsontól. Meg néhány rajz is. De szerintem maga soha nem hallott róla.

– Nos, én...

– Csak azért, mert éppen vele beszél. Mit szól?

– Szóhoz sem jutok.

– Tényleg? El nem tudom képzelni, miért. Amúgy soha az életben nem hallottam erről a Grabow-ról. Van magának elképzelése, hány millió művész él ebben a városban? Na jó, nem milliók, de egy jó rakás, az biztos. Minden galériát felhív?

– Nem – feleltem, és annyira megörültem annak, hogy nem szakított félbe, hogy gyorsan folytattam –, maga az első.

– Nem mondja! Minek köszönhetjük a megtiszteltetést?

– Tetszett a nevük. Szűkhátú Galéria.

– Nagyon megtetszett, mert olyan különös a formája. Mármint annak, amit jelent. Egyre szűkebb és vékonyabb lesz a vége felé. Először még bántam, hogy nem Denise Raphaelson Galéria lett a neve, de végül csak itt az eredménye. Valaki felhívott. Miféléket fest ez a Grabow?

Honnét a fenéből tudnám?

– Olyan moderneket – feleltem.

– Ez meglep. Azt hittem, hogy egy flamand kismester a 16. századból.

– Absztrakt – mondtam. – Olyan geometriai.

– Keményvonalas?

Ez mit jelenthet?

– Az – helyeseltem.

– Jesszusom. El nem hiszi, mennyire unom, hogy mindenki ezt csinálja. Ne kérdezze, miért. És magának ez tényleg tetszik? Úgy értem. ha túllép azon, hogy érdekes formák és színek vannak a képen, akkor mi marad? Ha engem kérdez, akkor ezek valójában várószoba-képek. Érti, hogy mire gondolok?

– Nem – feleltem, és tényleg nem értettem.

– Ezeket nyugodtan kirakhatja egy orvosi várószoba falára vagy egy hotel halljába. Teljesen semlegesek, mindenkinek tetszenek, de valójában mik ezek a képek? Művészileg mik ezek? Ha egy fogorvos várószobájában akarja kiakasztani, remek! Maga véletlenül nem fogorvos? Mert akkor most rosszat szóltam.

– Dehogy vagyok.

– Csak azért, mert pont egy fogorvos ellentéteként beszél, akármi is legyen az. Talán maga az emberek fogait kirúgja. Kicsit zagyva vagyok így reggel. Vagy délután van? Mondja, hogy nem!

– Pár perc, és az lesz – feleltem!

– GoMűSz.

– Parancsol?

– Így tuja megtalálni Grabow-t. Bár ha engem kérdez, fölösleges strapálnia magát. Magának valami szépet kellene vennie, valamit mondjuk az utánozhatatlan Denise Raphaelsontól. De ha mégsem, akkor GoMűSz. Ez egy rövidítés. Gothami Művészek Szervezete. Ha elmegy hozzájuk, akkor nekik minden művésztől vannak képeik, szépen lefényképezve és dossziéba rendezve. És ott mindent megtalál. A művész nevét, címét, és még azt is, hogy melyik galériában árusítja a képeit. Vagy ha nincs állandó galériája, akkor azt, hogy hogyan tud vele kapcsolatba lépni. Valahol az Ötvenedik utca környékén annak. Keleti Ötvenedik utca. Gothami Művészek Szervezete.

– Azt hiszem, szeretem magát.

– Igazándiból? Ne siessünk úgy, miszter! Csak annyit tudok magáról, hogy nem fogorvos, ami viszont egyben maga mellett szól. Fogadok, hogy nős.

– Fogadok, hogy téved.

– Nahát. Akkor együtt él valakivel?

– Nem.

– Akkor legalább százötven kiló, egy-harminc magas, és bibircsókos.

– Ez utóbbi egyértelműen nem igaz.

– Ez megnyugtat, mert viszketek tőlük. Hogy hívják?

Van olyan rendőr a Földön, aki ki tudná ezt a nőt hallgatni? Nincs.

– Bernie – feleltem. – Bernie Rhodenbarr.

– Ez jó. Mert ha hozzámennék magához, akkor továbbra is viselhetném a monogramos ruháimat. Maga Rhodenbarr, én meg Raphaelson. De soha nem fogunk találkozni. Megoszthattuk egymással ezeket a csodálatos perceket a telefonon keresztül, de szemtől szembe nem fogunk találkozni. Szomorú, de semmi baj. Azt mondta, szerelmes belém, és ez a legjobb dolog, ami tegnap óta történt velem. Gothami Művészek Szervezete. Megvan?

– Megvan. Viszlát, Denise.

– Viszlát, Bernie. Majd hívj.

A GoMűSz Keleti Ötvennegyedik utcában székel a Park és Madison sugárutak között. Telefonon felhívtam őket, és azt javasolták, hogy menjek be személyesen. Buszra ültem, az út fennmaradó részét pedig gyalog tettem meg. Egy japán étterem fölött volt az iroda.

A buszon átfuttattam magamban a beszélgetést Denise Raphaelsonnal, és kicsit csiszoltam a sztorimon. A bagolyszerű fiú az asztal mögött álmosan bólintott, amikor előadtam neki a mesémet, majd egy fél tucat fényképet hozott elő az egyik szobából.

– Egyetlen Grabow-nk – mondta. – Nézze meg, róla van-e szó.

Grabow képeinek közük nem volt ahhoz, amit Denise-nek mondtam. Ezt majdnem megosztottam a fiatalemberrel is, de aztán eszembe jutott., hogy Grabow stílusát én magam találtam ki. A szóban forgó művész képein nagy, amőbaszerű festékpacák voltak felhordva a vászonra egy olyan szisztéma alapján, amelyet csak ő értett. Általában nem szeretem az ilyen festményeket, és most kicsiben néztem őket. Talán ha életnagyságban látom őket, magamba fordulok, és egy életre megváltozik a véleményem a festészetről.

– Ő az – jelentettem ki. – A festmény, amit láttam, kétségtelenül az ő keze munkája.

Se telefonszámot, se címet nem adott a srác. Ha a művészt egy galéria képviseli, akkor csak annak a címét adják meg. Walter Ignatius Grabow-t a Koltnow Galéria képviselte a Green utcában, amely szintén a SoHóban volt, szerintem alig pár sarokra Denise Raphaelsontól. Talán kicsit távolabb, ugyanis a földrajzi ismereteim a Village-től délre eső részt illetően korlátozottak.

Az Ötvenötödik utcán, keletre a Park sugárúttól a Hotel Wedgeworth-nek volt egy nyilvános telefonfülkéje. Felhívtam a Koltnow Galériát, de sem vette fel. Jilliant is tárcsáztam, de ő sem felelt. Craig rendelőjében is csak kicsöngött a telefon. Ekkor a 411-et hívtam, és megkérdeztem a tudakozótól, van-e egy bizonyos Walter Ignatius Grabow előfizetőjük. Nem volt. Megköszöntem a segítségét. Eszembe jutott, hogy rácsörgök Denise-re, és elmondom neki, hogy sikerült Grabow nyomára bukkannom, de visszafogtam magam. Megint felhívtam mindenkit – a Koltnow Galérját, Jilliant, Craig rendelőjét –, de nem jártam sikerrel. Erre feltárcsáztam az otthoni számomat, és megállapítottam, hogy én sem vagyok otthon. Az egész világ elment ebédelni.

Ray Kirschmann bejelentette az igényét Crystal ékszereinek a felére, pedig még el sem loptam őket. Ugyan rossz volt az okfejtése, mégis ijesztően közel került az igazsághoz. Todras és Nyswander tudták, hogy történet a nagynénémről úgy hazugság, ahogy van, és azt is, hogy betörő vagyok. Arról gőzöm sem volt, hogy az ékszerekről tudtak-e, ahogy arról sem, mit mondtak Jilliannek, és ő mit mondott nekik. Craigről is ennyit tudtam: egy nagy semmit. Valószínűleg még mindig előzetesben ült, és ha Biankenship csak egy kicsit értett a szakmájához, akkor azt tanácsolta az ügyfelének, ki ne nyissa a száját. De hány ügyvéd érti a szakmáját? Craig bármelyik pillanatban nekiállhat énekelni Bernie Rhodenbarr-ról, a betörőről, és akkor velem mi lesz? A gyilkosság vádja és köztem mindössze egy bokszmeccsre szóló jegy állt, és nem áltattam magam azzal, hogy ettől nyugodtan alhatok.

Sétálgattam az átlagosan szép őszi időben. A szmog egy kicsit elhalványította a Nap sugarait, de azért Manhattanhez képest verőfény volt, egy olyan nap, amelyet csak akkor értékel az ember, amikor a börtönudvaron látja séta közben.

A fenébe is, ki ölte meg a nőt? W. I. Grabow? Kopi? John, a Jogi Doki? A szerető és a gyilkos egy és ugyanaz? Vagy a gyilkos azért ölte meg, mert féltékeny volt a szeretőre? Vagy valami egészen másért? És az ékszerek hol passzolnak a képbe? És Craig? És a jó francba, én hogyan illek bele a képbe?

A morfondírozás helyett ismét egy telefonfülkébe léptem be, és ezúttal a Koltnow Galériában egy nő végre felvette. Idősebbnek hallatszott, mint Denise Raphaelson, és korántsem volt olyan játékos kedvű. Elmondtam neki, hogy Grabow egy régi barátja vagyok, és szeretnék kapcsolatba lépni vele.

– Egy ideig nálunk voltak a festményei, de úgy emlékszem, egyetlenegyet sem adtunk el. Próbált elegendő megfelelő minőségű festményt összeszedni egy önálló kiállításhoz, de soha nem jött össze. Honnét tudta, hogy minket keressen?

– GoMűSz – feleltem.

– GoMűSz – mondta. – Még mindig úgy vagyunk nyilvántartva, mint Wally galériája? Ez meglep. Soha nem maradt meg egy galériánál sem, aztán egyre jobban belemerült a grafikába. Abba is hagyta a festést, ami szerintem őrültség, mert a színérzéke volt az erőssége. Ehelyett mindenféle nyomatok elkészítésével bíbelődött. Maga is művész?

– Csak egy régi barát.

– Akkor erre maga nem kíváncsi. Csak tudni akarja, hol van. Várjon egy percet! – Vártam, aztán a telefonközpontos megkért, hogy dobjak be egy újabb tízcentest. Bedobtam, és mondtam neki, hogy az aprót tartsa meg. Meg se köszönte. A nő végül beleszólt a telefonba, és bediktált egy címet a King utcában. Gőzöm sem volt, merre van.

– King utca. Az mégis merre van?

– Fogadok, hogy maga nem idevalósi.

– Így igaz.

– A King utca a SoHóban van, de csak éppenhogy. Északra a déltől! – nevetett gépiesen, mintha ezt a szójátékot olyan gyakran sütné el, hogy már maga is unja. – South of Houston. – Nem kotyogtam bele, de annyira nem tartottam viccesnek. Délre a Houston utcától. A King utca meg északra van tőle. Kac-kac.

– Ó – feleltem, és eszembe jutott, hol van a King utca. A nő eközben részletesen elmagyarázta, melyik metróval meddig kell mennem, hol kell feljönnöm, merre kell fordulnom.

– Ez a legutolsó címem, ami benne van a nyilvántartásunkban – magyarázta. – Nem merek megesküdni rá, hogy még mindig ott lakik. Viszont rajta van a levelezési listánkon, és még nem jött vissza neki szóló levél azzal, hogy címzett ismeretlen, szóval ha írni akar neki, nyugodtan megteheti, mert a posta továbbítani fogja...

És ez így ment egy ideig. Telefonszámot nem tud adni, de megnézhetem a telefonkönyvben, hacsak már nem néztem meg, és akkor valószínűleg titkos a száma, de persze ha elmegyek a King utcába, és nem találom ott, akkor a házmester biztos meg tudja mondani, hol van. Ezt egy negyedikes gyerek is tudja, akartam mondani neki, de persze nem tettem, hisz végre nyomon voltam.

A telefonközpontos félbeszakította a nőt, és megint egy tízcentest kért. Ezeknek soha semmi nem elég. Éppen egy újabb érmét készültem bedobni, amikor végre észhez tértem. Leraktam a kagylót.

A tízcentes még ott volt a kezemben. Zsebre akartam rakni, de ehelyett arra lettem figyelmes, hogy már tárcsázok is. Amikor Jillian telefonját egy férfi vette fel, elnézés kértem, és leraktam a kagylót. Megcsóváltam a fejem, előszedtem a cetlit a tárcámból, hogy ellenőrizzem a számot, aztán egy újabb tízcentest halásztam elő – mert volt még bőven –, és ismét tárcsáztam.

– Halló?

Ugyanaz a hang. A hang, amelyet több alkalommal is hallottam az elmúlt évek során. Akkor nem azt mondta, hogy Halló? Hanem azt, hogy Nyissad ki szépen, Bernie.

Craig Sheldrake.

– Halló? Ki van ott?

Senki, csak egy betörő, gondoltam. De te mi a jó francot csinálsz ott?

TIZENKETTEDIK FEJEZET

A King utca a Greenwich Village déli szélén fekszik, és nyugat felé, a Macdougal utcától a Hudson felé nyújtózkodik. A SoHo kereskedelmi jellegű része a városnak, amelyet a művészek igényeinek megfelelően alakítottak át, de a King utca azon része, ahol Grabow lakott, színtiszta lakónegyed. A háztömbben három- és négyemeletes felújított téglaépületek állnak. Itt-ott egy frissen átépített művészlakás emlékeztetett csak arra, hogy egy sarokra vagyok a SoHótól.

A ház, amelyben Grabow lakott, a művészeknek otthont adó épületek közé tartozott. Az unalmas, vöröstéglás ház pár ajtóra állt csak a Hatodik sugárúttól. Ugyan csak háromemeletes volt, de az emeletek belmagassága miatt az épület olyan nagyra nőtt, mint a szomszédos négy-, sőt ötszintesek. Mindegyik emelet lakója hatalmas, a padlótól a plafonig érő ablakok mögött dolgozhatott. Ideális hely művészek és kiállítások számára.

Az első emeleten virágok is élvezték a fényáradatot: a burjánzó növényzet lenyűgözött. Csak úgy itta magába a délutáni napfényt. Az ablakok délre néztek, aminek a virágok biztosan nagyon örültek, de a művészek már kevésbé, hisz ők az északi fényt kedvelik. A földszinten és a második emeleten vastag drapériák védték az értékes műalkotásokat az ártó fény elől. Vagy a művészek éppen aludtak, esetleg nem voltak otthon. Talán nem is dolgoztak, hanem tévéztek.

Kinyitottam a bejárati ajtót, és egy aprócska hallban találtam magam, szemben egy zárt ajtóval. A zár egészen tisztességes volt. Az ablakon keresztül – amelyet belülről egy acélháló védett, mivel a jelek szerint a lakók tényleg komolyan vették a biztonságukat – egy lépcsőt láttam, egy liftet és egy ajtót, amely feltételezhetően a földszinti lakásba vezetett. Ez is a biztonságot szolgálta, hisz a földszinti lakás régen boltként funkcionált, így a bejárata valamikor az utcáról nyílt. A földszinti lakó postáját a bejárati ajtaján lévő résen át kaphatta meg, ugyanis a kis hallban a falon csak három postaládát láttam, mindegyik alatt egy névvel és egy csengővel. A középső alatt tisztán el tudtam olvasni: Grabow. Minden flanctól mentesen egy papírdarabra írták fel a nevét.

A jelek szerint a lakása a másodikon volt. Odanyúltam a csengőhöz, de félúton megállt a kezem a levegőben. Azt kívántam, bárcsak fel tudtam volna hívni. Még a zsebem is tele volt tízcentesekkel. Csak egy telefonba került volna kideríteni, otthon van-e valaki. A felesége, ő maga, esetleg Craig Sheldrake. Ő manapság csupa olyan telefont vett fel, amiket nem kellett volna.

De erre nem akartam gondolni. Miután meghallottam a hangját Jillian telefonjában, fogtam egy taxit, és útközben igyekeztem nem gondolni rá. Ha nem figyelek, akkor azon tűnődtem volna, hogy miért az asszisztense lakásában van a börtön helyett, és mióta eresztenek csak úgy szabadon gyilkossággal megvádolt fogorvosokat. Az egy dolog, ha óvadék ellenében, de mi van, ha ejtették a vádakat? Mert akkor a rendőröknek kell találniuk egy gyilkost Craig helyett.

Na, erre nem akartam gondolni.

Megnyomtam Grabow csengőjét. Semmi sem történt. Megnyomtam megint. Elgondolkodva a zárra néztem, és megérintettem a zsebemben lapuló elmés kis szerszámokat. A zártól nem ijedtem meg, de miből tudhattam, hogy a lakásban nincs senki? Elvégre Grabow művész, és a művészek rendszertelen életet élnek. Ráadásul még a telefonja is titkos, vagy talán nem is volt neki. Talán Grabow egy vadállat, és most éppen dolgozik, ezért nem válaszol. De ha rányitom az ajtót, akkor feltételezhetően annyira fog örülni nekem, mint egy medve, amit felébresztettek a téli álmából.

– Segíthetek?

Nem is hallottam, hogy kinyílt mögöttem az ajtó. Vettem egy mély levegőt, és megfordultam, miközben az arcomra egy kellemesként is értelmezhető mosolyt erőltettem.

– Csak keresek valakit – válaszoltam.

– Kit?

– Úgy tűnik, nincs otthon, szóval én...

– És kit keres?

Miért nem jegyeztem meg a többi lakó nevét? Azért, mert valahonnét tudtam, ki az a férfi velem szemben. Semmi logikus okom nem volt arra, hogy az előttem tornyosuló alakot Walter Ignatiusként azonosítsam, de az összes tízcentesembe lefogadtam volna, hogy ő az.

Tornyosult, annyi szent. Elképesztően magas volt, legalább egy-kilencven, ami a kosárlabdapályán maximum védőnek lett volna elég, de az életben a támadósor elején állt. Rövidre vágott szőke haja méretes homlokot határolt. Járomcsontja is tekintélyes volt, arca beesett. Az orrát legalább egyszer eltörték, én pedig sajnáltam azt a szerencsétlent, aki megütötte, mert Grabow-ból nem néztem ki, hogy egy legyintéssel elintézte volna az atrocitást.

– Ööö, Mr. Grabow-t keresem – nyögtem ki.

– Akkor megtalálta. Én vagyok az.

Szinte láttam magam előtt, ahogy nekiesik a vászonnak, kezében egy hatalmas ecsettel, és csak keni fel a korrózió elleni festéket. A keze óriási volt: egy apró fogorvosi szike nem is nagyon látszhatott meg benne. Ha ő akarta volna megölni Crystalt, nem bajlódik a szikével: ekkora kezek mellett nincs szükség más fegyverre.

– Ez különös – mondtam –, valamiért idősebbnek képzeltem.

– Pedig idősebbnek nézek ki a koromnál. Mit akar?

– Maga Mr. William C. Grabow?

Megrázta a fejét. – Walter. Walter I. Grabow.

– Nahát – ráztam meg a fejem hitetlenkedve. Mivel kellett egy papiros, bármi, amit megnézhetek, ezért előszedtem a tárcámat, abból pedig a Jilliantől kapott kártyát. Úgy tartottam, hogy ne lássa, mi az. – William C. Grabow – mondtam. – Talán összekeverték magát vele.

Grabow egy szót sem szólt.

– Most már biztos vagyok benne, hogy hibáztak – néztem ismét bele a kártyába. – Magának van egy nővére, igaz?

– Nem egy, hanem kettő.

– Magának volt egy nővére, egy bizonyos Clara Grabow Ullrich, aki Worcesterben élt, Massachusettsben, és...

– Nem.

– Parancsol?

– Rossz helyen kopogtat. Két nővérem van. Rita apáca, Florence meg Kaliforniában él. Ki ez a Clara?

– Nos, Clara Grabow Ullrich pár hónappal ezelőtt elhalálozott, és...

Grabow legyintett a kezével, és tudtam hogy Claráról nem beszélünk többet. – Nekem ehhez semmi közöm nincs. Én Walter I. Grabow vagyok, maga meg Williamet keresi.

– William C.-t.

– Mindegy.

– Sajnálom, hogy zavartam, Mr. Grabow – léptem az ajtó felé. Félreállt, hogy elengedjen, aztán a kezét a kilincsre tette.

– Várjon csak egy percet! – mondta.

– Valami baj van? – kérdeztem. Lehet, hogy eszébe jutott Clara nevű nővére. Csak nem akart részt követelni magának egy nemlétező örökségből?

– A cím.

– A micsoda?

– Honnét szerezte meg a címemet?

– A cégem adta.

– A cége? Miféle cég?

– Carson, Kidder és Diehl.

– Mivel foglalkozik?

– Ez egy ügyvédi iroda.

– Maga ügyvéd? -– mért végig. – Maga nem ügyvéd – jelentette ki végül.

– Valóban nem vagyok ügyvéd. De nyomozóként nekik dolgozom.

– Ez a cím sehol sincs nyilvántartva. Honnét szerezte meg?

– Vannak bizonyos adatbázisok, Mr. Grabow. Lakóként még akkor nyilvántartják, ha nincs telefonja...

– Én ezt a lakást csak bérlem. Nem én vagyok a tulajdonos, és a bejelentett lakó sem. Semmiféle adatbázisban nem lehetek benne – mondta mély hangon, szemeivel szúrósam nézett rám.

– GoMűSz.

– Mi?

– Gothami Művészek Szervezete.

– Kiadták magának a címemet?

– A cégem így szerezte meg. Most jutott eszembe. Ott van a címe a GoMűSzben.

– Az évekkel ezelőtt volt – mondta Grabow elcsodálkozva. – Amikor még festettem. Nagy, színes vásznakat. Volt egy vízióm, nagyban gondolkodtam... – sóhajtott. – Szóval maga ennek az ügyvédi irodának dolgozik. Szombaton?

– Akkor dolgozom, amikor nekem tetszik, Mr. Grabow. A munkaidőm nem kilenctől ötig tart.

– Valóban.

– Ha megengedi, én mennék. Nem akarom tovább feltartani.

Az ajtó felé léptem. A keze azonban a kilincsen maradt.

– Mr. Grabow...

– Ki a fene maga?

Hogy kerültem ekkora szarba? És hogy mászok ki belőle? Elkezdtem ugyanazt ismételni. Egy ügyvédi iroda nyomozója vagyok, Clara Grabow Ullrich ügyében vagyok itt, és William C.-t keresem. De még saját magamat sem tudtam meggyőzni. Kitaláltam egy nevet, körülbelül annyira szellemeset, mint a John Doe, aztán elővettem Jillian kártyáját, és úgy néztem rá, mintha az valahogy segíthetne. Grabow kinyújtotta a kezét.

– Hadd lássam azt!

Semmi nem volt rajta abból, amit kitaláltam. Mindössze Jillian neve és telefonszáma volt az egyik oldalon, a másikon meg valami zagyvaság az előjegyzésről Keith-nél. Grabow hatalmas keze lassan a kártya felé nyúlt.

Óvatosan nyújtottam feléje, de félúton megálltam. Egy szörnyű hörgés szakadt fel a torkomból, kezemet – persze kártyástól – a szívemhez kaptam.

– Mi a jó...

– Levegőt – hörögtem. – Levegőt! Mindjárt meghalok!

– Mi a jó...

– A szívem!

– Nézze...

– A gyógyszerem!

– A gyógyszere? Én...

– Levegőt!

Grabow kinyitotta az ajtót. Kiléptem, összegörnyedtem, aztán tettem még egy lépést, majd kiegyenesedtem, és elkezdtem rohanni, mint az őrült. Abból nem lehet nagy baj.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Legnagyobb örömömre Walter Ignatius Grabow nem szerette az estéit azzal tölteni, hogy a Gramercy Park körül futkorászik. Ha egy hosszútávfutó üldöz, akkor esélyem sincs, de Grabow még csak utánam sem indult. Volt pár lépés előnyöm, és ugyan nem álltam meg, hogy hátrafordulva megnézzem, követ-e, de egy jó ideig hallottam, ahogy kiabál:

– Hé! Mi a francot csinál? Hova fut?

A kiabálása elhalt, ami arra utalt, hogy egy tapodtat sem mozdult, csak egyhelyben állva kiabált, míg én futottam és futottam. Mint egy tolvaj.

Mivel azonban én sem vagyok egy rendszeres kocogó – ami azt illeti, az életben nem kocogtam még önszántamból –, ezért pár utca után kifogytam a szuszból. Addig hajtott az izgalom és az adrenalin, de hamarosan a járdán állva kapkodtam a levegőt, Egyik kezemet a mellemre szorítottam, a másikkal meg egy lámpaoszlopba kapaszkodtam. A szívem szokatlan ütemben dobolt, nem kaptam levegőt, viszont a festőnek nyomát sem láttam, ami azt jelentette, hogy biztonságban vagyok. Két zsaru gyilkosság miatt keresett, egy másik egy fél táska ékszert követelt tőlem, de legalább nem ver agyon egy őrült festőművész, ami azért nem is olyan rossz eredmény.

Amikor már tudtam rendesen levegőt venni, betértem egy bárba a Spring utcában. Semmi művészies nem volt sem a bárban, sem abban a vászonsapkás öregemberben, aki egymás után döntötte magába a whiskyt és a sört. A hely már akkor is itt volt, mielőtt a SoHót felkapták, és az eltelt évtizedektől egyfajta otthonos érzés járta be, amelyet csak erősített az állott sör, a trehány vízvezeték-szerelés és egy ázott kutya szagának keveréke. Egy pohár sört kértem, és nem kapkodtam el, hogy megigyam. Két úriember a mellettem lévő bárszékeken éppen azt a feledhetetlen pillanatot elevenítette fel, amikor Bobby Thompson megnyerte az 1951-es kupát a Giantsnek. Akkor meg New York Giantsnek hívták a csapatot, és a két férfi úgy beszélt a döntőről, mintha tegnap lett volna.

– Ralph Branca dobása gyönyörű volt. Bobby Thompson meg akkorát ütött, mint egy gőzkalapács. Mindig szerettem volna tudni, Ralph Branca mit gondolt erről.

– Ezért a dobásért emlékszünk csak rá – mondta a másik. – Mindenki elfelejtette volna, ha Bobby Thompson nem üt a dobásába akkorát.

– Folytasd csak!

– Te sem emlékeznél rá.

– Hogy én elfelejtsem Brancát? Soha.

Amikor a söröm már langyos volt, odamentem a telefonhoz, és felhívtam Jilliant. Miközben kicsöngött, szépen felsoroltam magamban, mi mindent mondok majd Craignek. De sem ő, sem más nem vette fel. Nyolc vagy tíz csengetés után visszaszereztem a tízcentesem, és a tudakozótól megkérdeztem Craig otthoni számát. A harmadik csengetése felvette.

– Helló – üdvözöltem. – Fáj a fogam. És beszélni akarok Jilliannel.

Hosszú és jelentőségteljes csönd volt a válasz. Craig végül megszólalt:

– Csssss, Bernie. Ne aggódj!

– Ezt fejtsd ki bővebben! Közben még aggódom egy kicsit.

– Honnét hívsz? Ne, ne mondd el! Nem akarom tudni.

– `Em akarod a zinformácijót?

– Ez meg ki akart lenni?

– Peter Lorre. Tudom, hogy nem az igazi. Bogart sokkal jobban megy, de annyira nem vagyunk jóban, hogy őt vezessem elő neked, Craig. Hadd beszéljek Jilliannel!

– Nincs itt.

– Hol van?

– Gondolom, otthon. Honnét tudnám?

– Mert ott voltál ma nála.

– Honnét… Ó, szóval te voltál az, aki félretárcsázott. Figyeli Bernie, szerintem nem kéne beszélnünk.

– Azt hiszed, lehallgatják?

– Ide figyelj, börtönben voltam, a zsaruk végig basztattak, az egész kurva éltem benne van az újságokban, és az feleségem halott.

– Most, hogy így mondod.

– Mi van?

– Kapóra jött, mi? Emlékszem, mennyire kívántad, hogy Crystal meghaljon.

– Baszd meg, Bernie! Hogy mondhatsz ilyet?

– Én csak egy bűnöző vagyok, emlékszel? Egy betörő. Mikor engedtek ki?

– Pár órája.

–Hogy tudta Blankenship elintézni?

– Blankenship szart se intézett el. Csak annyit mondott, hogy maradjak nyugodtan. Én nyugodtan is maradtam, és még akkor is nyugodtan ülhettem volna, amikor leborotválják a fejemet, és ráteszik az elektródákat. Aztán mikor bekapcsolták volna a… Na, akkor aztán már egészen nyugodtam maradtam volna.

– Ma már nem így csinálják.

– Amilyen szerencsém van, miattam megint divatba hozzák. Blankenshipet kirúgtam. Az a mocsok nem hitte el, hogy ártatlan vagyok. Hogyan tudna bármit is tenni értem, ha bűnösnek tart?

– Az én ügyvédem már többször is sokat tett értem az elmúlt évek alatt – mondtam –, pedig ő mindig bűnösnek tartott.

– De te is ott voltál, nem?

– És?

– Én ártatlan vagyok, Bernie. Kirúgtam Blankeshipet, és felfogadtam egy másikat. Nem büntetőjogász, de legalább ismer engem. És megtalálja a lyukat a seggén. Leült, végighallgatott, és a számba rágta, mivel tudom megpuhítani a zsarukat. Ma reggel tízkor kinyitották a cellám ajtaját, és emberként kezeltek. Örültem neki, Bernie. Nem volt jó a rács mögött.

– Nekem mondod? Mit mondtál nekik?

– Kiknek?

– A zsaruknak. Mit mondtál nekik, amitől szabadon engedtek?

– Semmi fontosat. Csak egy kicsit tisztítottam a képet.

– Mivel tisztítottad a képet, Craig?

Újabb szünet, ezúttal nem olyan hosszú, mint elsőre volt. De ezúttal nem kivárásra utazott, hanem kereste a szavakat.

– Jillian szerint amúgy is van alibid – mondta végül. – A bokszmeccsen voltál.

– Te mocsokláda!

– Csak az ékszerekről meséltem nekik, ennyi. Meg a beszélgetésünkről.

– Elmondtad nekik, hogy felbéreltél? Hogy lopjam el az ékszereket?

– Ez nem igaz, Bernie – válaszolt. Szavait olyan gondosan válogatta meg, mintha tényleg azt hinné, lehallgatnak minket. – Crystal ékszereiről beszéltem neked, meg arról, hogy milyen rosszul jártam a válással, erre te érdeklődni kezdtél. Én akkor persze nem tudtam, hogy betörő vagy, és...

– Craig?

– Igen? – felelte.

– Dögölj meg!

– Miért húzod fel magad ennyire? Nyugi, Bernie! Elvégre van alibid, nem? – kérdezte. – Álljunk meg egy pillanatra! Álljunk. Meg. Egy. Pillanatra.

– Craig...

– Szóval tényleg te ölted meg – mondta halkan. Talán saját maga is elhitte, talán a lehallgatók kedvéért mondta. Talán azt próbálta utólag megindokolni, hogy miért dobott fel a zsaruknak. – Csütörtök este törtél be hozzá. Ő rád nyitotta az ajtót, mire te pánikba estél, és megölted.

– Összevissza beszélsz, Craig.

– De miért az én szikémet használtad? Csak úgy véletlenül ott volt nálad egy szike? – Tudtam, hogy menet közben találja ki. – Álljunk. Meg. Egy. Pillanatra! Te kitervelted az egészet. Kirabolod Crystalt, aztán megölöd, és az én nyakamba varrod az egészet. Még Jillianre is ráindultál, és engem el akartál tüntetni, hogy szabad utad legyen. Szóval erről van szó.

– Nem hiszem el, hogy ezt hallom.

– Pedig hidd csak el! Jesszusom, Bernie. És van még pofád idetelefonálni, hogy vele akarsz beszélni? Elképesztő, milyen vastag a bőr a pofádon.

– Ne csodálkozz, betörő vagyok!

– ezt mondd m ég egyszer.

– Nem akarom, Craig, én…

– Térj már észhez! Én…

Klikk.

Rám rakta a telefont. Először feldob a zsaruknak, aztán rám rakja a telefont. Ott álltam kezemben a kagylóval, és azon gondolkodtam, mennyire embertelen is a világ. Előszedtem egy tízcentest, és megint felhívtam. Nyolcszor kicsöngött. Leraktam, kivettem a tízcentesem készülékből, bedobtam, tárcsáztam. Foglalt volt.

Amikor Jillian telefonja másodjára is kicsöngött, azt hittem, összekevertem a számokat. Elővettem a tárcámat, hogy ellenőrizzem az előjegyzési kártyát, de rájöttem, hogy nem raktam vissza, miután Grabow a kezét nyújtotta érte. Átkutattam a zsebeimet, semmi. Elvesztettem. Ami azért baj, mert Jillian száma titkos. Azért felhívtam a tudakozót, ahol ugyanezt mondtak. Megint tárcsáztam emlékezetből, megint kicsöngött. Ekkor kikerestem a telefonkönyvből Craig rendelőjének a számát, s míg kicsöngött, azon tűnődtem, miért is vesztegetem az időmet. Ám nem jutottam messzire, mert Jillian felvette a telefont.

– Hála istennek! – sóhajtott, amikor meghallotta a hangomat. – Órák óta hívlak otthon.

– Nem mentem haza.

– Tudom. Bernie, itt minden olyan kusza és kaotikus. Craig nincs börtönben. Kiengedték.

– Tudom.

– Azt csinálta, hogy megmondta a rendőröknek a neved, meg azt is, hogy szerinte elvitted az ékszereit, vagy valami hasonló. Magától mondta el. Magától.

– Különös, Jillian.

– Ezért jöttek ma a lakásomra a rendőrök. Biztosan tudták, hogy Craiget kiengedik, és meg akarták előzni őt. Gondolom. És még téged is kerestek. Azt mondtam nekik, amire megkértél. Legalábbis remélem, hogy sikerült, mert nagyon ideges voltam.

– Azt el tudom képzelni.

– Még szerencse, hogy ott voltál a meccsen, és tudod bizonyítani is. Szerintem rád akarják kenni gyilkosságot.

Nyeltem egy nagyot.

– Aha – mondtam –, még szerencse, hogy van alibim.

– Craig azt mondja, hogy a rendőrök most tanúkat keresnek Crystal lakása környékén, akik láthattak téged akkor este, amikor megölték. De hogyan találnának bárkit is, ha te egyszer a meccsen voltál? Megmondtam neki, hogy nem szép dolog utánad ereszteni a rendőröket, de azt mondta, hogy az ügyvédje tanácsára tette.

– Carson Verrill.

– Az. A másik ügyvédje szerinte semmit sem ért.

– Akkor köszönjük meg Carson Verrillnek, hogy ilyen profi!

– Én nem vagyok túl hálás neki, megmondom őszintén.

– Én sem, Jillian.

– Szerintem ez az egész bűzlik. Úgy értem, te egy szívességet akartál tenni neki, és most nézd meg, mivel hálálja meg. Próbáltam elmondani, hogy az igazi gyilkos után nyomozol, de szerintem nem is figyelt arra, amit beszéltem. Ott volt a lakásomban, és veszekedtünk is, aztán elrohant. Nem igaz, hogy elrohant. Elküldtem.

– Értem.

– Mert nekem ez bűzlik Bernie.

– Nekem is, Jillian.

– Szóval bejöttem a rendelőbe, hogy megnézzem a kartonokat, de eddig csak az időmet vesztegettem. Egyetlen Grabow-t sem találtam.

– Én viszont megtaláltam őt. Lehet, hogy átkozott jó festő, de futni nem tud.

– Ha megtudod Kopi nevét, akkor azonnal megkeresem. De nem találtam senkit, aki munkahelyként a Pókhálót jelölte volna meg. Így hívják a bárt, ugye

– Így.

– Az összes kartont még nem néztem át. Aztán nekiláttam keresni John nevű ügyvédeket, de reménytelen.

– Felejtsd el – mondtam –, mert ezt az ügyet nem így fogjuk megoldani. Figyelj csak, elő akarom keríteni ezt a Kopit, és van még más dolgom is. Hol leszel ma este?

– Szerintem otthon. Miért?

– És egyedül leszel?

– Amennyire tudom, igen. Craig nem fog átjönni, ha erre célzol. Ha rajtam múlik, biztosan nem jön át.

– És mi van, ha én ugrom fel?

Szünet. Semmi mögöttes jelentéstartalom, egyszerű, hétköznapi szünet.

– Az jó lenne – felelte végül Jillian. – Mikor?

– Nem tudom.

– És nem leszel...?

– Részeg? Ma éjjel egy korty olívaolajat sem fogok inni, ígérem.

– És szerintem Frankie-t is kerüld el egyben!

– Jó ötlet. Nem tudom, mikor érek oda hozzád, mert rengeteg dolgom van. Odaszóljak előtte? Odaszólok előtte. Csak éppen elvesztettem a kártyát, amin rajta van a telefonszámod. Előveszek egy tollat. Mi a számod?

– Rhinelander 7, 1802.

– Ezt a számot tárcsáztam, de nem vetted fel. De nem is vehetted, mert itt vagy a rendelőben. Még mindig ott vagy, ugye?

– Bernie...

– Kezdek egy kicsit begolyózni, de már többen mondták, hogy acélból vannak az idegeim. Még szerencse, mert a jelek szerint szükségem lesz rájuk.

– Bernie? Légy óvatos!

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

– Nézzed már, ki van itt! Az én öreg haverom – mondta Dennis. – Szombat éjjel van, erre nézz csak körül! Olyan unott a pofája mindenkinek. Hétköznap ez a legjobb hely, de hétvégén? Akkor mindenki otthon van az asszonnyal meg a gyerekekkel. Nem kell dolgozni, nincs miért lazítani, érted? De a parkolóházbiznisz. Az reggeltől estig megy, hétfőtől vasárnapig. Ha az embernek parkolóháza van, akkor egész nap dróton rángatják. Akarom én a szombat estémet az asszonyra meg a gyerekekre pazarolni? Neked nincs parkolóházad. Mondtad, hogy mit csinálsz, de valahogy kizuhant az agyamból.

Mit is mondtam neki? Annyit biztosan, hogy betörő vagyok, de mit még?

– Befektetésekben utazom – válaszoltam.

– Az. Elhiszed nekem, hogy nem emlékszem a nevedre? Pedig itt van a nyelvem hegyén.

– Ken. Ken Harris.

– Hát persze, Ken. Épp mondani akartam. Az enyém Dennis, és van egy parkolóházam. Mindent elfelejtek, de egyet nem. Fogadjunk, hogy emlékszem arra, mit iszol? Kopi, vonszold ide a segged! Nekem ugyanazt, Ken barátomnak meg egy Cutty Sarkot tört jéggel! Igazam van, vagy igazam van?

– Igazad van, de tévedsz, Dennis.

Kopihoz fordultam.

– Egyelőre csak egy kávét, feketén. Először ki kell józanodnom, hogy megint be tudjak rúgni.

Nem kellett kijózanodnom. Egész nap egy csepp alkoholt sem ittam, kivéve egy pohár sört a Spring utcában, és azóta már jó pár óra eltelt. Viszont józannak kellett maradnom, mert soha nem iszom, ha dolgozom, és ma este dolgozni készültem. Ott álltam hát régi cimborámmal, Dennisszel a Pókháló bárpultjánál, Kopi töltötte az italokat és a kávét, amit a betörő rendelt.

– A szokott szombat esti program, Kenny?

Ki a fene az a Kenny? Ó persze, én.

– Beugrottam pár helyre, Dennis.

– Találkoztál Frankie-vel?

– Nem. Ma éjjel nem.

– Úgy volt, hogy vacsora után beugrik. Néha lehorgonyzik valamelyik piáldában, és ott ragad, de azért elég megbízható, érted? Otthon meg nincsen, mert pár perce felhívtam, és kicsöngött.

– Meg fog jönni – mondta Kopi. A nevét csak a feje alapján kaphatta. Fiatal volt, a harmincas évei elején, de tar koponyája miatt idősebbnek nézett ki. Feje tetejét egy szinte jelzésértékű barna hajvonal futotta körbe, orra apró volt, szeme barna. Vékony és izmos testén jól mutatott a hivatalos vörös színű Pókháló póló, amelyről kontrasztosan ugrott ki a bár fekete selyemmel rávarrott logója: egy pókhálóból kinyúló pók-kar üdvözöl egy tétova lányos legyet. – Francesnek megvan a maga rutinja – mondta. – Ha maradtok, éjfél előtt biztosan fel fog tűnni – bólintott, majd elment a pult másik végébe.

– Vagy megjön, vagy nem – nézte Dennis az italát. – Legalább te itt vagy, öreg cimbora. Örülök neked, mert rühellek egyedül inni. Aki egyedül iszik, az csak egy piás a többi közül. Érted? Ha akarom, bármikor lerakom az italt. Én a társaságért járok ide.

– Értelek – nyugtattam meg. – Frankie-nek viszont van miért innia manapság, nem?

– Az izé miatt? Akit megöltek?

– Crystal.

– Az micsoda egy dolog! Frankie elég furcsán beszélt, amikor pár órája felhívtam.

– Le volt törve? Dennis elgondolkodott.

– Zavart volt, nem letört – felelte. – Nem értette, hogy engedhették szabadon a férjét. Az állatorvost vagy mifenét.

– Azt hiszem, fogorvos.

– Nem mindegy? Azt mondta, tennie kell valamit. Nem tudom, talán már volt benne pár löket. Tudod, hogy milyen.

– Persze. A nők nem bírják úgy, mint te vagy én. Ez egy fizikai dolog, Ken.

Mintha Kopi csak erre várt volna, megjelent Dennis italával és az én kávémmal. Amikor elment a dolgára, Dennishez fordultam.

Kopi pár perce Francesnek hívta Frankie-t.

– Mivel ez a neve. Frances Ackerman.

– Mindenki Frankie-nek hívja.

– És?

– Semmi, csak úgy elgondolkodtam ezen – vontam meg a vállam. – Kinek mi a beceneve. Meg mi az igazi. Kopinak például mi a rendes neve?

– Affenébe. Ezen gondolkoznom kell. Pedig tudtam. Azt hiszem, tudtam.

– Persze az is lehet, hogy a szülei Kopinak keresztelték, de miféle név ez egy csecsemőnek?

– Á, biztosan nem ez a neve. Mert akkor még nem volt kopasz. Akkor is több haja volt, amikor megszületett.

– Itt ülünk mi ketten Dennis, és egyikünk sem tudja a nevét annak az embernek, aki kiszolgál minket.

– Mondasz valamit, Ken. – Felemelte a poharát, és kiürítette. – Idd meg te is a kávéd, aztán rendelünk tőle még egy rundot, és akkor megkérdezzük, hogy hívják.

Több kellett ehhez, nem egy rund. A koffeinmérgezés tünetei kezdtek mutatkozni rajtam, mire megtudtam, hogy a keresztneve Thomas, a családneve Corcoran, és itt él a közelben. Amikor kimentem vécére, megálltam a telefonfülkénél, és megnéztem Kopit a telefonkönyvben. Egy Thos. Corcorant találtam a Keleti Huszonnyolcadik utcán, az Első és a Második sugárút között. Feltárcsáztam, és miután legalább egy tucatszor kicsöngött, letettem. Hátrapillantottam, és amikor láttam, hogy senki sem figyel, a lapot kitéptem a telefonkönyvből.

Amikor visszaültem Dennis mellé, így szólt:

– Vannak barátnői?

– Kinek?

– A csajnak, akivel beszéltél. Egy csajjal beszéltél, nem? Azt kérdeztem hogy vannak-e barátnői.

– Gondolom, de ellenségei nincsenek.

– Ennek örülök, Ken. Fogadok, hogy amikor kicsi volt, Corkynak hívták.

– Kit?

– Kopit. A családneve Corcoran, azt meg mindig Corkynak becézik, nem?

– Azt hiszem.

– Affenébe! – tűnődött Dennis. – Döntsd le a kávéd, aztán megkérdezzük tőle. Hé, Corkv! Gyere már ide!

Rátettem a kezem Dennis vállára.

– Ezt már kihagyom – mondtam, és pár dollárt csúsztattam a pultra. – Találkozóm van valakivel.

– Tudom, és nincsenek ellenségei. Ha ráér a csaj, meg mondjuk az egyik barátnője, akkor kanyarodjatok erre, jó? Itt leszek még egy ideig. Talán Frankie is megjön végre, és akkor iszunk még párat. Ha mégsem, akkor majd én tartom a frontot.

– Viszlát, Dennis.

– Ne aggódj – dülöngélt egy kicsit a széken – én itt leszek. Hol máshol. Érted?

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

A tizenegy emeletes épület, amelyben Kopi Corcoran lakott, a háború előtt épült. Az előtere art deco stílusú volt, a portása meg olyan, mintha ő maga lenne Szent Péter. Az utca túloldaláról figyeltem, ahogy alaposan meggyőződik arról, hogy minden látogató nyomós okkal és pontos céllal lép az épületbe. Eszembe jutott, hogy egy frissen ideköltözött lakóként adom elő magam, de a viselkedése azt sugallta, hogy ez nem lenne gyerekjáték, és nem voltam biztos benne, hogy a kellő önbizalommal rendelkezem a feladathoz.

A jobb oldalon egy négyemeletes téglaépület állt. A bal oldalon meg egy tizenhárom emeletes tornyosult. Ismerve a New York-i ingatlankereskedelem különleges vonzalmát a babona felé, biztos voltam benne, hogy a liftben nincs 13. emelet. Ahogy az épületben sem. Arra tippeltem, hogy a legfelső emeletet egyszerűen csak TL-nek (tetőtéri lakosztálynak) hívják, és így valójában az épület csak egy emelettel magasabb, mint Kopié. ez a portás azonban nem vett részt az öntudatossági kurzuson, mint Kopié, így akár csíkos rabruhában is bejuthattam volna az épületbe anélkül, hogy megkérdi, ki vagyok.

Az első feladat az volt, hogy megtudom, melyik lakásban lakik Kopi. Ez egyszerű volt: a portásnak mondtam, hogy Kopihoz jöttem, majd figyeltem, melyik gombot nyomja meg az interkomon. Miután senki nem felelt, két dolgot sikerült megtudnom: Kopi a 8-H-ban lakott, és senki nem volt otthon. Elsétáltam a sarokig, ott megfordultam, majd magától értetődő természetességgel besétáltam a szomszédos épület halljába, és a portásnak odavetettem, hogy ’micsoda szép esténk van’. A portás anélkül értett egyet, hogy felnézett volna az újságjából.

Lifttel felmentem a legfelső emeletre (nem a tizenharmadikra, hanem a TL-re), majd lépcsőn felsétáltam a tetőre. A manhattani tetők ideiglenes lakói változatos okokból döntenek a szabad ég mellett. Vannak köztük amatőr csillagászok, különleges sportokat űző párok, és kertészek Ez a tető, hála istennek, üres volt. Odamentem a széléhez, és lenéztem az alattam tátongó, mintegy négyméteres mélységbe. Ha sétál az ember, négy méter nem számít, de ha zuhan... Rosszabb is lehetett volna a helyzet, hisz a két épület legalább szorosan egymáshoz simulva állt. Ha nem így van, akkor nem veszem magamnak a fáradságot, hogy felmenjek a tetőre.

Pár percet elpazaroltam azzal, hogy összeszedtem a bátorságom. Persze nem először csináltam ilyet, és ha az ember nem tudja legyőzni a magasságoktól való kóros félelmét, akkor fájdalom, de a betörésről mint karrierről le kell mondania. Még egyszer lenéztem, aztán leugrottam. A földet érés nem volt fájdalommentes, de legalább a bokám nem ficamodott ki. Kifújtam a levegőt, és odamentem az ajtóhoz, amely az épületbe vezetett.

Belülről zárták be, de ez volt a legkisebb problémám.

Kopi zárjával sem volt gondom. Éppen akkor értem oda, amikor egy középkorú férfi megjelent a folyosón, és felém közeledett. Emlékeztetett valakire. Meg mertem volna esküdni, hogy egy tévéreklámban láttam, amiben tanácsot kért a gyógyszerésztől, hogy mit csináljon egy, hm, rendellenességgel. Zavarral. Kopogtam Kopi ajtaján, és grimaszoltam:

– Én vagyok az. Kinyitod végre az ajtót?

Bentről persze senki sem válaszolt.

– Persze, persze – válaszoltam. – De csipkedd magad, jó?

Ránéztem a közelgő férfira, elkaptam a tekintetét, majd lemondóan a fejemet ráztam.

– Zuhanyozik – sóhajtottam. – Itt kell várnom, míg megtörülközik és felöltözik.

A férfi együttérzően bólintott, majd továbbsietett abban a reményben, hogy nem traktálom a további részletekkel. Amikor befordult a sarkon, előkaptam a szerszámaim, és olyan gyorsan feltörtem a zárat, mintha kulcsom lett volna. Az a fajta szerkezet volt, amelynek a nyelve automatikusan beugrik a helyére, miután behúzza az ember az ajtót. De Kopi ahhoz már nem vette a fáradságot, hogy be is zárja. Így aztán nem volt más dolgom, mint a nyelvet egy helyes kis szerszámmal visszatolni, és benn is voltam.

Az ajtót én – Kopival ellentétben – bezártam magam mögött, majd a villanykapcsoló után nyúltam. Nem hoztam gumikesztyűt, ami nem is volt baj, hisz nem akartam semmit sem ellopni. Bizonyítékot akartam mindössze találni, amiről aztán gyorsan értesítem a rendőrséget. Hogy hogyan, azt nem tudtam, de ötletekben soha nem szenvedtem hiányt.

Ha szerencsém van, akkor megtalálom az ékszerekkel teli táskát. Ebben az esetben ezt magamhoz venném, de néhány, könnyen azonosítható és inkrimináló darabot hátrahagynék olyan helyeken eldugva, amelyeket Todras és Nyswander biztosan átkutatnak. Annak azonban igen kevés esélye volt, hogy Kopi ölte meg Crystalt és lopta el az ékszereket, amelyeket aztán a hanyagul bezárt lakásában rejtett el.

Miközben ezen gondolkodtam, a szobát gyakorlatilag át is kutattam. Kopi lakása ugyanis egy apró garzon volt, alig nagyobb Jillianénál, viszont sokkal kevesebb bútor foglalta benne a helyet. A falnál egy natúr juharfából készült ágy állt, mellette egy mahagóni szekrény, a fiókjain különböző színű fogantyúkkal. Ezt is használtan vehette, ahogy a kényelmes fotelt és az egyenes hátú széket is. A sarokban álló tűzhelyet és hűtőt egy vékony függöny választotta el a szoba többi részéről.

Az egész lakás lelakott volt és rendetlen. A pultosoktól a munkahelyükön elvárják a tisztaságot és pedantériát. Többször volt alkalmam órákon keresztül figyelni egyiket-másikat, amint alaposan eltörölte a poharakat, visszarakta őket a helyükre, ahogy minden egyebet, így jogosan tételeztem fel, hogy a magánéletben is ilyenek. Kopi lakása azonban rácáfolt erre. Mosásra váró ruhák hevertek szanaszét, az ágya vetetlen. Olyan érzésem volt, mintha a bejárónője hónapokkal ezelőtt meghalt volna, és még nem vett fel helyette újat.

Ennek ellenére folytattam a keresést. Először a „konyhát” néztem át. A hűtőben nem találtam készpénzt, a sütőben sem ékszert. Az előzőben viszont volt néhány gyanús kinézetű ételmaradék, az utóbbiban pedig vastag zsírréteg.

Az ágyneműtartóba ruhák voltak begyömöszölve. Kopi ruhatára alapvetően különböző színű és állapotú farmerekből és pólókból állt. A pólók egy része a Pókhálót hirdette, más része pedig vegyesen egyéb vendéglátóipari egységeket és életfilozófiákat. Az egyik fiók különböző fogamzásgátló eszközökkel volt tele, egy másik pedig olyan szexuális segédeszközökkel, amelyeket csak az erre specializált boltokban lehet kapni: vibrátorok, stimulátorok, valamint többféle gumi- és bőrtárgy, amely rendeltetésére nem voltam kíváncsi.

Ékszer sehol. Egy darab fogászati eszközt sem találtam. Semmit, ami akár egy picit is értékes lenne. Korábban eszembe jutott, hogy ha Kopinak nincs is köze a gyilkossághoz, akkor legalább a költségeim fedezésére magamhoz veszek valamit. A jelek ugyanis egyértelműen arra mutattak, hogy szükségem lesz ügyvédre, vagy egy repülőjegyre a Tűzföl irányába. Amikor kulcs nélkül nyitok ki egy ajtót, mindig azért teszem, hogy a fáradozásomnak jutalma legyen. Elvégre nem szerelemből lettem betörő.

Kopi lakása azonban reménytelennek bizonyult. Volt egy hordozható tévéje, az asztalon egy rádiója. Csupa olyan dolog, aminek egy ajtót berúgó drogos roppant módon megörül, de én ugye nem vagyok az. Lapult némi készpénz a jobb felső fiókban, valószínűleg a borravaló maradéka. Kivettem annyit, amennyit a Pókhálóban elköltöttem, plusz a borravalót, amit adtam neki. Annyira azért nem jártam rosszul. Legalább 150-200 dollár hevert ott egyesekben és ötösökben. A bankjegyeket szépen összerendeztem, és oda tettem őket, ahova tartoznak. A belső zsebembe. Ha készpénzt találok, soha nem hagyom ott. Na jó, az aprót igen, ahogy most is. A fiókot visszatoltam.

És itt abba is hagytam a keresést. A lakásban heverő szemétkupac minden egyes darabját átnézhettem volna, de nem volt értelme. Búcsúzóul kinyitottam a szekrényt, gyorsan átkutattam a zakók és dzsekik zsebeit, és már éppen készültem volna becsukni az ajtót, amikor megakadt valamin a szemem. A szívem dobbant egyet, amikor megláttam, mi az.

Egy aktatáska.

Nem az enyém, de egy aktatáska. Nem volt ultravékonv, nem hasított bőrből készült. Némi csalódottság lett úrrá rajtam, hisz a szóban forgó aktatáska és az enyém között ég és föld a különbség. Egy pillanatig azt hittem, megtaláltam Crystal gyilkosát és az ékszereket is, de nem. Ugyanott voltam, ahonnét elindultam.

De a táskát természetesen levettem a polcról.

És természetesen roppant módon meglepődtem, amikor kinyitottam. Tömve volt pénzzel.

TIZENHATODIK FEJEZET

A bankjegyeket két és fél, három centi vastag kötegekbe rendezték, és színespapírral fogták össze. Mivel a kötegek az oldalukon feküdtek, nem tudtam, hogy egydollárosok vagy százasok. Egy pillanatig csak döbbenten bámultam a pénzt. Végül az egyik köteget kivettem, és átpörgettem a kezemben. Húszasok voltak, körülbelül ötven darab. Az annyi, mint ezer dollár csak abban a kötegben.

Átpörgettem még párat. Mindegyikben friss és ropogós húszasok voltak. Mennyi pénz lehetett a táskában? Százezer? Negyedmillió?

Honnét származhatott? Váltságdíj? Drogpénz? Nem valószínű, hisz ezeknél a tranzakcióknál a használt bankjegyeket részesítik előnyben. Akkor illegális részvényügylet? Ingatlaneladás készpénzért, hogy ne legyen nyoma?

És hol kapcsolódott ezen lehetőségek bármelyike is Kopihoz, a pultoshoz, aki egy kupleráj kellős közepén élt, alig volt pár bútora, és még a lakását sem zárta be rendesen?

Alaposabban megvizsgáltam a pénzt. Kivettem tíz darab húszast ez egyik kötegből, és a tárcámba tettem. A maradékot az aktatáskába raktam, és becsuktam.

A zsebemből előszedtem Kopi borravalópénzét, és azt is visszatettem a fiókba. Mivel az én pénzem mellé gyűrtem az övét, ezért nem tudtam pontosan, mennyit is vettem el tőle. Szerintem ő sem. Nagyjából egy százast raktam vissza hát a fiókba egyesekben és ötösökben, majd egy friss és ropogós húszast helyeztem a kupac tetejére. Egy másik húszast beejtettem a szekrény mögé, hogy csak akkor kerüljön elő, ha valaki keresi. A harmadikat a polc szélére tettem, a negyediket beledugtam az egyik cowboycsizmába a szekrény hátuljában.

Remek.

Leoltottam a villanyt, kiengedtem magam, majd bezártam az ajtót. A lifttel lementem a földszintre, ahol a portás jóéjszakát kívánt. Kurtáin biccentettem feléje. A lábujjaim még mindig sajogtak az ugrás miatt. Az ő hibája volt, hogy le kellett ugranom a szomszéd ház tetejéről.

Egy taxi jelent meg abban a pillanatban, ahogy kiléptem az utcára. A dolgok néha ilyen egyszerűen működnek.

New York tele van csomagmegőrzőkkel: a metrón, a vasútállomáson, mindenhol talál az ember néhányat. Én a központi buszpályaudvar csomagmegőrzőit szeretem a Nyolcadik sugárúton. Kinyitottam az ajtót, betettem a táskát, bedobtam pár negyeddollárost, elfordítottam a kulcsot, kihúztam a zárból és zsebre tettem. Furcsa érzés volt annyi pénzt magammal vinni, de nyilvános helyen – még ha egy jól zárható szekrényben is – otthagyni még furcsább volt.

Ennél már csak lett volna furcsább, ha a SoHóba is magammal viszem.

Nagyon nem akartam menni. Amikor utoljára ott jártam, szívinfarktust színleltem, hogy meglépjek Walter Ignatius Grabow elől. Erre tessék, megint mászok vissza a nyeregbe, hogy beledugjam a fejem az oroszlán szélesre tárt szájába.

Azzal nyugtattam magam, hogy most nem lesz ennyire veszélyes. Ha otthon van, akkor beenged, amikor felcsengetek hozzá. Na, ekkor fogok pillanatokon belül eltűnni. De nem lesz otthon, mert szombat este a művészek mindig elmennek inni, ugyanis nekik ez a dolguk. Vagy valakinél bulizik, vagy sorra dönti magába az ártalmasabbnál ártalmasabb italokat a Broome Utcai Bárban, vagy egy ellenkező nemhez tartozó egyeddel osztja meg kaliforniai Zinfandelét.

Ezzel az okfejtéssel csak annyi volt a baj, hogy a barátnője, Crystal meghalt, így talán mégsem ment el művészhez hűen mulatozni, hanem otthon fojtja csendben alkoholba a bánatát. Ott ül a sötétben, csak dönti magába az olcsó gint, és amikor felcsöngetek, eszébe sem, jut válaszolni, megmozdulni, egészen addig, amíg fel nem töröm a zárat, és...

Kellemetlen gondolat.

Ez járt a fejemben, amikor felcsöngettem hozzá, és nem kaptam választ. A főbejáraton lévő zár átkozottul jó volt, ráadásul az ajtó és az ajtófélfa között egy acéllemez akadályozott meg abban, hogy visszatoljam a zár nyelvét. Csakhogy soha nem szabad hinni a zárgyártók hirdetéseinek. Egy zár sem olyan jó és biztonságos, mint azt mondják. Egy megfelelő célszerszám, egy ügyes és begyakorlott mozdulat., aztán a zárnyelv elfordul, és én benn vagyok.

Felsétáltam a lépcsőn. A lakó, akinél a rengeteg növény burjánzott, kellemes rockzenét játszott a vendégeinek; a mormogás alapján nem lehettek kevesen. Ahogy elmentem a lakás előtt, az orromat megcsapta a marihuana penetráns szaga. A füst remekül illett a zenéhez. Rátapadtam Grabow ajtajára. Nem hallottam semmit, csak a szomszéd lakásából kiszűrődő zenét. Letérdeltem, és benéztem az ajtó alatt, de nem láttam fényt odabent. Talán ő is a szomszédnál tölti a szombat estét, csendesen cseveg, az ujjával dobol a szék hátán az Eagles egyik dalára, és közben arról az ütődöttről mesél a többieknek, akivel délután találkozott.

Az ütődött ezalatt vett egy mély levegőt, és kinyitotta az ajtót. Grabow nem sajnálta a pénzt: az ajtó nemcsak vastag volt, hanem azzal a Fox típusú rendőrségi zárral is felszerelték, amely egy, a padlóban végződő acél-rúddal teszi lehetetlenné, hogy berúgják. Amennyiben az acélrúd a helyén van, akkor nemhogy berúgni nem lehet, hanem feltörni sem. Az összes zár közül talán ez az egyetlen, amely valóban biztonságot jelenthet.

Jelenthet. Ugyanis minden zár olyan erős, mint a nyelve. A zár maga egy ötpontos Rabson volt, mélyen besüllyesztve az ajtóba, nehogy egy betörő ki akarja feszíteni. De miért is kellene nekem kifeszíteni? Elég volt két célszerszám, egy kis rábeszélés, duruzsolás. Tudtam, hogy előbb vagy utóbb beadja a derekát, és az enyém lesz. Előbb adta be.

Grabow egy elképesztő méretű helyiségben élt és dolgozott. A futballpálya nagyságú lakás különböző funkciójú pontjait üres terek választották el egymástól: háló, konyha, fürdő, dolgozó. A nappaliként szolgáló részben legalább egy tucat összerakható szófaelem volt, amelyeket vas-tag barna plüss-szövet borított. Előttük néhány alacsony, műanyag dohányzóasztalka. Az ágy körül a padlót kikészített juhbőr borította. A mögötte álló fal krémszínűre festett tégláin keresztben felrakott lándzsák és törzsi maszkok függtek. Úgy tippeltem, hogy vagy Óceániából, vagy Új-Guineából származnak. A saját falamon is el tudtam volna képzelni őket. De azzal is megelégedtem volna, amennyit egy árverésen kapnék értük a Parke-Bernetnél.

A konyha csodálatos volt: egy hatalmas sütő, egy automata jégkészítővel ellátott hűtő, egy rozsdamentes acél mosogató, egy mosogatógép és egy szárító töltötte ki a helyet. Réz- és acéledények lógtak a kovácsoltvas edénytartókról.

A dolgozórész is legalább ilyen jól nézett ki. Két hosszú asztal uralta: az egyik mellmagasságig ért, a másik átlagos volt. Előttük két hagyományos és két támla nélküli szék állt. Itt egy nyomatok elkészítéséhez szükséges berendezés, amott egy kis kemence az agyagedények kiégetéséhez. A padlótól a plafonig nyúló polcrendszeren szépen rendezett sorokban festékek, vegyi anyagok, ecsetek, szerszámok.

Úgy negyed tizenegy lehetett, amikor beléptem Grabow lakásába, és talán húsz perc alatt kutattam azt át.

Íme a lista, hogy mit nem találtam. Sehol egy ember, elő vagy halott. Sehol egy aktatáska, ultravékony vagy ultravastag. Sehol egy darab ékszer, leszámítva pár mandzsettagombot és nyakkendőtűt. Sehol egy fillér se, mert azt a pár dollárnyi aprót a dohányzóasztalon nem vehettem komolyan. Sehol egy festmény akár Grabow-tól, akár mástól. Sőt egy darab műtárgy sem, leszámítva a lándzsákat és maszkokat.

Most pedig itt a lista, hogy mit találtam. Két, nagyon aprólékosan kidolgozott díszítésű réztányért két fenyőrúd tetején. Egy kulcsot, ami valószínűleg egy bankszéfet nyit. Az íróasztalon egy vörös bőrrel bevont ceruzatartó állt, amelyben azonban nem írószerszámok, hanem a legfinomabb acélból készült, hatoldalú markolatú sebészkések voltak.

Amikor eljöttem Walter Grabow lakásából, nem volt nálam semmi, ami ne lett volna az enyém. Pár tárgyat azért elmozdítottam a helyéről, és itt-ott elhelyeztem néhány ropogós húszdollárost.

De nem loptam el semmit. Elismerem, hogy volt egy pillanat, amikor vissza kellett fognom magam, hogy ne emeljem le az egyik lándzsát a falról, ne tegyem fel az egyik maszkot, és ne rohanjak keresztül a SoHón vad, törzsi kiáltásokat hallatva. A késztetést végül leküzdöttem, és hagytam a lándzsákat meg a maszkokat a helyükön. Valóban nagyon szépek voltak, és feltehetően roppant értékesek, de miután magamhoz vettem negyedmillió dollárt, valahogy nem vont egy egyszerű, hétköznapi lopás.

Ahogy a taxi megállt Jillian épülete előtt a tűzcsapnál, azonnal kiszúrtam egy kék-fehér járőrkocsit.

– Hajtson tovább! – szóltam a sofőrnek. – A sarkon szállok ki.

– Már lecsaptam az órát – panaszkodott a férfi. – Megbüntethetnek.

– Mit ér az élet egy kis kockázat nélkül? Mert nem maga az, aki vállalja.

Valóban. A borravalója nem volt akkora, amekkora lehetett volna, így elég mérgesen kanyarodott ki a forgalomba. Lassan sétáltam a főbejárat felé a fal mellett. Nem láttam más rendőrautót, ahogy civil- vagy egyenruhás rendőrt sem. Az árnyékba behúzódva vártam. Türelmem meghozta jutalmát: az ajtón két ismerős figura lépett ki. Todras és Nyswander. Nem voltam meglepve, hogy látom őket. Megnyugodtam, hogy még mindig ők vigyáznak a város nyugalmára. Annak pedig még jobban örültem, hogy hétvégén is dolgoznak, csakúgy, mint én.

Amikor beültek kocsiba, és elhajtottak, még öt percig maradtam ott, ahol voltam. Hátha eszükbe jut valami, és visszagurulnak. Amikor nem bukkantak fel, eszembe jutott, hogy felhívom Jilliant a sarki fülkéből. De nem éreztem szükségét. Inkább felcsöngettem hozzá.

Még az intercom sistergésén keresztül is hallottam a hangján, hogy izgatott.

– Igen? Ki az?

– Bernie.

– Ó. én nem...

– Egyedül vagy, Jillian?

– A rendőrök most mentek el.

– Tudom. Láttam őket.

– Azt mondják, te ölted meg Crystalt. Azt is mondják, hogy veszélyes vagy. Nem is voltál ott a bokszmeccsen. A lakásában voltál, és megölted őt.

Mindezt az intercomon keresztül.

– Feljöhetek, Jillian?

– Nem tudom.

Feltöröm ezt a rohadt zárat, gondoltam, aztán felrohanok, és berúgom az ajtódat. Ehelyett ezt mondtam:

Sokat haladtam ma éjjel, Jillian. Tudom, hogy ki meg Crystalt. Engedj be, és elmagyarázom az egészet.

Jillian nem válaszolt, és már attól kezdtem félni, hogy nem hallott. Talán nem nyomta le az intercom gombját. Vagy a rendőröket hívta, akik ily kései órán biztosan kivont fegyverekkel érkeznének meg. Talán....

Az ajtó berregni kezdett, én pedig kinyitottam.

Tompa zöldeskék színű gyapjúszoknyát viselt, és egy tengerészkék pulóvert. A harisnyája is kék volt, a lábán pedig egy hegyes orrú szarvasbőr papucs. Összességében úgy festett, mint egy gyerekkönyv törpe főhőse.

– Kész idegroncs vagyok – sóhajtott. – Egy hónap alatt nincs annyi látogatóm, mint ma este.

– A zsaruk?

– Ők jöttek utoljára. Persze, láttad őket, amikor elmentek. Először egy másik rendőr jött. Meg is mondta a nevét...

– Ray Kirschmann.

– Ő az. Azt akarta, hogy adjak át neked egy üzenetet. Azt mondta, hogy úgyse jelentkezel majd nálam, de közben kacsintott egy nagyot. Nem lenn lennék meglepve, ha elpirultam volna. Olyasféle kacsintás volt, tudod.

– Maradjunk annyiban, hogy nem vagyok meglepve. Mi az üzenet

– Lépj vele kapcsolatba! Azt mondta, hogy tökös egy betörő vagy, amit az is bizonyít, hogy visszamentél a bűncselekmény helyszínére. Azt is mondta, hogy biztosan megtaláltad azt, amiért mentél, és meg akarja nézni. Mondtam neki, hogy egy szót sem értek belőle, de azt válaszolta, hogy te tudni fogod, miről van szó. A lényeg az, hogy lépj vele kapcsolatba.

– „Visszamentem a bűncselekmény helyszínére?” Ez mit akar jelenteni?

– A másik két zsaru elpötyögött valamit. Miután Kirschmann elment, megjelent Craig.

– Nem azt mondtad neki, hogy nem akarod látni?

– De igen. Aztán amikor elment, egyszerűbb volt beengedni, mint botrányt csinálni.

– Mit akart?

Jillian az égnek emelte a szemét.

– Borzalmas volt. Tényleg azt hiszi, hogy te ölted meg Crystalt. Szerinte a rendőrök is biztosak benne. Saját magát okolta, amiért odaküldött téged Crystal ékszereiért. Ezért jött: le akarta tagadni, hogy bármiben megállapodtatok volna. Azt is mondta, hogy ha letartóztatnak téged, akkor biztos mindent elmondasz a zsaruknak, és akkor az ő szava áll szemben a te szavaddal. És a zsaruk természetesen egy jó nevű fogásznak hisznek majd, nem pedig egy elítélt bűnözőnek...

– Ez teljesen természetes.

– De azért megkért arra, hogy ha kell, valljam eskü alatt: a te történetedből egy szó sem igaz, különben ő nagy bajba kerül. Megmondtam, neki, hogy szerintem te képtelen vagy megölni bárkit is, mire nagyon mérges lett, és azzal vádolt meg, hogy a te pártodat fogom, amire én is felkaptam a vizet, és mondtam neki pár dolgot. Egyszerűen nem értem, mi vonzott benne. Nem értem.

– Szépek a fogai.

– Ezután elment, én meg éppen leültem volna tévézni, amikor megjelent az ügyvédje.

– Verrill?

– Ő. Szerintem azért jött, hogy nagyobb nyomatékot adjon Craig szavainak, aki elmondta neki, miben állapodtatok meg. Verrill persze nem akarja, hogy ez kiderüljön. Megpróbált rávenni arra, hogy tartsam titokban. Szerintem pénzt is akart adni, de csak utalt rá.

– Érdekes.

– Dörzsölt figura, amilyenek a jól menő ügyvédek szoktak lenni. Nem egy pénzzel teli borítékot akart adni, hanem – ha jól vettem ki a szavaiból – valami adómentes járadékot. Nem tudom pontosan. Azt mondta, nem férhet kétség ahhoz, hogy te ölted meg Crystalt. Azt is mondta, hogy a rendőröknek bizonyítékuk is van.

– Miféle bizonyíték?

– Azt nem mondta – nézett félre Jillian, majd nyelt egy nagyot. – Nem te ölted meg, ugye?

– Persze, hogy nem.

– De akkor is ezt mondanád, ha te ölted volna meg.

– Nem tudom, mit mondanék, ha én öltem volna meg. Mivel soha nem öltem meg senkit, ezért ez a kérdés nem is merült fel soha. Jillian szerinted mi a bánatért öltem volna meg a nőt? Ha rajtakapott volna: akkor sincs baj, mert lelépek, mielőtt a rendőrök kiérnek. Talán félrelöktem volna, hogy el tudjak szaladni…

– Ez történt?

– Nem, mert nem kapott rajta. De ha így is történt volna, és én félrelököm, ő meg elesik, akkor se lett volna nagy baja. Egy dolog nem történt meg: nem szúrtam szíven egy szikével.

– Én is ezt mondtam magamnak.

– És milyen igazad volt.

Szeme kikerekedett, ajka remegni kezdett.

– Aztán megjött az a két rendőr úgy háromnegyedórával azután, hogy Mr. Verrill elment. Azt mondták, hogy tegnap éjjel megint betörtél Crystal lakásába. Rendőrségi pecsét volt az ajtón, de betörtek. Azt mondják, te voltál.

– Valaki megint betört hozzá? – vakartam a fejem. – Ha én is lettem volna, mi az istenért?

– Azt mondták, valamit biztosan ott felejtettél. Vagy meg akartál semmisíteni egy bizonyítékot.

Szóval Kirschmann erről beszélt Jilliannek. Azt hitte, az ékszerekért mentem vissza.

– Sebaj – mondtam végül –, mert tegnap este itt voltam.

– Mi van, ha csak beugrottál Crystalhoz menet?

– Sehova nem tudtam volna csak úgy beugrani tegnap éjjel. Emlékszel? Úgy be voltam rúgva, hogy azt se nagyon tudtam, hogy hívnak.

Jillian nem nézett a szemembe.

– Azt is mondták, hogy találtak két tanút, akik láttak téged Crystal háza előtt – mondta. – Akkortájt, amikor megölték őt. Es van egy harmadik hölgy, aki azt állítja, hogy beszélgetett veled a Gramercy Parkban.

– Affenébe. Henrietta Tyler.

– Kicsoda?

– Egy édes, idős hölgy, aki utálja a kutyákat és az idegeneket. Meg vagyok lepve, hogy emlékszik rám. Azon is, hogy beszélt a rendőrökkel. Azt hittem, hogy aki utálja a kutyákat és az idegeneket, soha nem állna szóba a zsarukkal. Mi a baj?

–Szóval ott voltál?

–nem öltem meg senkit, Jillian. A betörés az egyetlen bűncselekmény, amit elkövettem aznap éjjel, és közben valaki megölte Crystalt.

–Szóval te…

–Ott voltam a lakásban.

–Akkor láttad, hogy…

–A hálószobaszekrény ajtaját láttam belülről.

–Nem értem.

–Semmi baj, Jillian. Ugyan nem láttam, hogy ki ölte meg, de ma éjjel rengeteg helyen jártam, és kiderítettem, hogy ki volt az. Minden passzol, még a második betörés is –mondtam komolyan. –Mi lenne, ha feltennél egy kávét? Hosszú történet lesz.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Jillian az alkalomhoz illően tágra nyílt szemmel hallgatta végig a betörés és a gyilkosság részleteit. Amikor a Kopi Corcoran szerény és rendetlen lakásában tett látogatásomhoz értem, előredőlt a székében, szeme pedig csillogott az izgalomtól. Most visszagondolva nem lehetetlen, hogy egy kicsit színeztem a történetet. De csak egy kicsit. Lehet, hogy az épület, amiről leugrottam, egy kicsit magasabb volt, és az is lehet, hogy a két ház között volt pár méter. Ennyi költői szabadságot megérdemlek, nem?

Amikor az aktatáskához értem, nem mert levegőt venni. Akkor sem, amikor kiderült, hogy nem az én aktatáskámat találtam meg. A szeme akkor kerekedett el igazán, amikor elmondtam, mire bukkantam a táskában.

– Olyan sok pénzt? – kérdezte. – Hol van? Nincs itt nálad, ugye?

– Biztonságos helyen van. Legalábbis remélem, különben kidobtam az ablakon ötven centet.

– Hogyan?

– Nem érdekes. A táskát elrejtettem, de pár bankjegyet magamhoz vettem, mert arra gondoltam, hogy jól jöhetnek még. – Elővettem a tárcámat. – Kettő maradt, látod?

– Mi van velük?

– Szépek, nem?

– Húszdolláros bankjegyek. Mi olyan különleges bennük?

– Fogadok, hogyha egy egész táskányi lenne előtted, elállna a szavad

– Gondolom, de...

– Hasonlítsd össze a sorozatszámokat Jillian!

– Mi van velük? – vett egyet a kezébe. – Várj egy percet! Jól látom?

– Igen

– Ezek… Bernie, ezeknek ugyanaz a sorozatszámuk.

– Tényleg? Hihetetlen, mi?

– Benne...

– Egy olyan világban, amelyben nincs két ugyanolyan hópehely, amelyben minden egyes embernek más az ujjlenyomata, na, egy ilyen világban előveszek a tárcámból két húszast, és mit látok? Ugyanaz a sorozatszámuk. Ezen azért érdemes elgondolkodni, nem?

– Ezek akkor...

– Hamisak? Bizony, hamisak. Elképesztő. Ennyi pénz, és egy fillért sem ér. Nézd meg jobban, Jillian. Andy Jackson arcképe a legtöbb hamisítványhoz képest egészen kiváló, de ha egészen közel megnézed, akkor már nem is olyan kiváló a minősége.

– A pecsét körül...

– Bizony, a pontok elmosódnak. Ha megfordítod, akkor más bajokat is láthatsz. Persze ezek a bankjegyei: frissek és újak. De ha egy kicsit meggyűröd őket, összehajtogatod többször egymás után, ha egy kis kávéval leöntöd, hogy valóban használt érzete legyen... Akkor valódinak látszanak. Nem sokat tudok a pénzhamisításról, mert éppen elég nekem a saját szakmám technikai fejlődését követnem, annyi azonban biztos, hogy ezeket a bankjegyeket minden bankban nyugodtan beválthatod. Húszból egyszer talán gyanút fognak. A legnagyobb hibájuk az egyező sorozatszám. Neked feltűnne valami, ha egy ilyet kapnál vissza egy ötvenesből?

– Nem.

– És ezzel nem vagy egyedül. Mihelyst megláttam, hogy a pénz hamis. azonnal visszamentem Grabow lakására. Alig léptem be az ajtón, máris tudtam, hogy jó helyen járok. Grabow egy sikertelen festő, aki most nyomatok készítésével foglalkozik. De az sem jött be neki, ennek ellenére egy olyan lakásban lakik, amiért bármelyik New York-i gyilkolni is hajlandó lenne. Hatalmas alapterület, rengeteg gyönyörű bútor. néhány ezer dollárt érő maszkok és lándzsák a falon. Kicsit körbenéztem, és annyi papírt meg tintát találtam, amennyi pénzjegynyomdának is elég lenne pár hónapra. Ha voltak is kételyeim, azonnal eltűntek, amikor megtaláltam a nyomólemezeket. Grabow nagyon szépen és alaposan dolgozik.

– Grabow a hamisító?

– Ő ám. Szöget ütött a fejembe, hogy miért volt olyan gyanakvó, amikor összetalálkoztunk a parányi hallban. Szerintem elég jól vezettem elő az ütődött barmot, aki a rossz címen keres egy rossz Grabow-t, de ő tele volt kérdésekkel. Ki vagyok? Honnét szereztem meg a címét? Miért dolgozom szombaton is? Olyan gyorsan kérdezett, hogy nem győztem kitalálni a válaszokat. Ezért kellett elrohannom. De, kérdem én, miért gyanakodna valaki ilyen kitartóan, ha nem lenne valami takargatnivalója? Bizony, Grabow pénzhamisító. Arra nem merek megesküdni, hogy a nyomólemezeket ő készítette, de nála vannak. A nyomtatást viszont ő csinálja.

– Akkor ő adta a pénzt Kopi Corcorannek? Mert innét már nem nagyon értem, mi történt.

– Én sem, de van pár ötletem. Tegyük fel, hogy Crystal hozta össze Kopit és Grabow-t. Grabow a szeretője volt, így valószínű, hogy együtt is jártak bárokba. A Jogi Dokival ugyanezt csinálta, akkor miért ne tette volna Grabow-val is? Szóval Kopi és Grabow kitaláltak valamit. Könnyen lehet, hogy Grabow hamisította a pénzt, Kopi meg rájött, hogy miképpen tud valódi pénzt csinálni belőle. Azonban valaki átverte a másikat. Talán Kopi lenyúlta a pénzt, Grabow meg berágott. Talán Crystal verte át valamelyikőjüket, és a pénz nála kötött ki.

– Hogyan?

Megvontam a vállam.

– Gőzöm sincs. Lehet, hogy a pénzhamisításnak nincs köze a gyilkossághoz. Grabow talán megtudta, hogy Crystal a háta mögött másokkal is ágyba bújik, és bepipult. Talán kiderült, hogy lefekszik Kopivai. Grabow erre féltékeny lett, felkapott egy szikét, és elindult hozzá.

– Honnét lenne neki egy fogorvosi szikéje?

– A Celniker Fogorvosi és Optikai Eszközgyártótól. Ahonnét Craig is beszerzi őket.

– De miért...?

– Egész szép gyűjtemény van belőlük. Mindenféle szike, csipesz meg miegymás, és mindegyik a Celnikertől származik, hacsak nem használ más gyártó is hatoldalú markolatot. Gondolom, a nyomatkészítésnél használja őket, meg linóleumtömbök kivágásához és fametszetek készítéséhez. Vagy szándékosan vitt magával egy szikét, vagy véletlenül volt a zsebében.

– Ez azért furcsa, nem?

Megráztam a fejem.

– Akkor figyelj jól! Crystal felment hozzá, és meglátta a fogorvosi eszközöket, megemlítette, hogy a férje is pont ilyeneket használ a rendelőjében. Tudta jól, elvégre évekig ő volt az asszisztense, mielőtt. hozzáment. Ami azt illeti, ez még azt a véletlent is megmagyarázhatja, miért voltak Grabow-nak ugyanolyan eszközei, mint Craignek. Lehet, hogy egy másik márkát használt, vagy éppen éles konyhakéseket, és Crystal javasolta neki, hogy használjon inkább fogászati eszközöket, mert az acél jobb minőségű. Nem tudom. A lényeg az, hogy ha Grabow tudta, Craig milyen eszközökkel dolgozik, akkor direkt azt használta, hogy rákenje a gyilkosságot. Arra meg semmi oka nem volt, hogy megszabaduljon a maga Celniker eszközeitől, mert még azt sem lehet bizonyítani, hogy ismerte volna Crystalt. Ha pedig Craiget elkapják a zsaruk, akkor nincs miért egy másik gyilkost keresni.

– Szóval akkor azért vitte magával a szikét, hogy megölje Crystalt?

– Mi másért?

– Találkozott vele a bárban, felment hozzá, és előtte lefeküdt vele?

– Ördögi gonoszság, nem? Ugyan kevés időt töltöttem vele, de nem tűnt egy kifejezetten gonosz alaknak. Egyenes embernek látszott, erősnek és hallgatagnak. Amikor Crystal lement a Pókhálóba, szerintem a Jogi Dokival találkozott, és ővele jött vissza a lakásába. Nem nagyon emlékszem a beszélgetésükre, mert nem akartam hallani őket, de biztosan nem Grabow volt az.

Szerintem a következő történt – dőltem előre a széken. – Grabow figyelte a házat, vagy már a bártól elkezdte követni Crystalt és az ügyvédet. Vagy bárkit, mert nem biztos, hogy az ügyvéddel bújt ágyba. Sőt őt ki is húzhatjuk a listáról, mert semmi köze nincs az egészhez. Csak azért, mert Frankie Ackerman három férfiról beszélt, még nincs feltétlenül mind a háromnak köze a gyilkossághoz. Az is elég meglepő, hogy kettőnek van.

– Ott tartottál, hogy valakit hazahozott magával – vágott közbe Jillian –, Grabow meg lent figyelt.

– Igen. Grabow látta a pasit elmenni. Várt még pár percet, aztán odament az ajtóhoz, és felcsöngetett. Amikor Crystal beengedte, Grabow elővezette a „Ma este még hallgatagabb vagyok a szokásosnál” című magánszámát, és szíven szúrta a nőt.

Jillian a szívéhez kapta a kezét. Jobb kezével megszorította a pulóverét mellkasa bal oldalán. Úgy élt együtt a történettel, mintha egy filmet nézne.

– Aztán bejött a hálóba – folytattam –, és az első dolog, amit meglátott, az az én aktatáskám volt a fal mellett, a francia nő portréja alatt. Odament, és...

– Miféle francia nő?

– Nem érdekes. Egy kép Crystal falán. De Grabow nem is vette észre, mert csak a táskát látta. Egy aktatáska mégiscsak egy aktatáska. Biztos azt hitte, hogy abban volt a hamis pénz, és megörült, hogy megtalálta.

– De a pénz nem abban volt, ugye? Hanem egy másikban.

– Igen, de ezt Grabow nem tudhatta.

– Akkor csak találomra vitte el? – kérdezte Jillian.

– Talán, de ezt sem tudhatjuk. Lehet, hogy a pénzt Crystalnak egy Bloomingdale'sből származó szatyorban adta oda. Én is ezt szoktam használni, ha betörök. Olyan szépen bele tudok vele simulni a tömegbe, miközben a szatyor tele van másvalaki tulajdonával. Talán Grabow megtudta, hogy a pénz egy aktatáskában van. Nicsak, mondta, ott egy aktatáska, ezt elviszem magammal. Teljesen természetes volt, hogy a táskát felkapta, és gyorsan elhúzott a lakásból. Azt ráért megnézni később is, mi van benne.

– És amikor kinyitotta a táskát...

– Szerintem azt sem tudta, hol van, annyira meglepődött. Én a helyében biztosan azt hittem volna, hogy Crystal feltalálta a tökéletes bölcsek kövét, amivel készpénzből ékszert lehet csinálni. Aztán rájött, hogy vissza kell mennie a pénzért. Feltörte a rendőrségi pecsétet, átkutatta a lakást, és üres kézzel ment haza. Mert a hamis bankjegyek Kopi Corcoran lakásában voltak, a ruhásszekrényben.

Jillian bólintott, aztán a szemöldökét ráncolta. Jó, de mi történt az ékszerekkel?

– Szerintem Grabow megtartotta őket. Az emberek hajlamosak megőrizni egy táskányi ékszert, és nem dobják ki a szemétbe. A táskát nem találtam meg a lakásában, de ez semmit sem jelent. Az ékszerek bizonyítékok a gyilkossági ügyben, és Grabow-nak van annyi esze, hogy ne hagyja őket szem előtt.

– De a fogászati eszközöket nem rakta el.

– Az teljesen más tészta. Az ékszerek ottlétét nem tudta volna megmagyarázni semmilyen körülmények között sem. Valahova eldugta őket, és szerintem a lakásában. Annyira nem nehéz elrejteni őket a padló alá, vagy valamelyik bútorba. Ahhoz sokkal alaposabban kell átkutatni a helyet, mint én tettem. Viszont rábukkantam egy bankszéf kulcsára. Könnyen lehet, hogy az ékszerek ott vannak. Pénteken még éppen zárás előtt bemehetett a bankjába. De az is lehet, hogy túladott rajtuk. Annyira nem lehetetlen. Emlékezz csak, Grabow pénzhamisító, tehát bejárása van bizonyos bűnözői körökbe. Ugyanolyan könnyen találsz a városban orgazdát, mint lottóárust vagy drogkereskedőt. De nem igazán érdemes az ékszerekkel foglalkozni. Van már annyi bizonyítékunk, amivel évekre rács mögé juttathatjuk Grabow-t.

– Azok a fogászati szerszámok?

– Az még csak a kezdet – vigyorodtam el. – Egy kicsit, egészen kicsit átrendeztem a lakását, hátha eszébe jut eltüntetni a bizonyítékokat. Néhány húszast elrejtettem, amiket csak alapos kutatás után lehet megtalálni. Ugyanezt csináltam pár szikével is. Ha pánikol, és megszabadul a szikéitől, akkor néhányat azért még fognak találni a rendőrök. A nyomólemezeket is elrejtettem. Ettől biztosan hisztériás rohamot fog kapni. Na jó, azt talán nem. Ráadásul semmi nyomot nem hagytam magam után, ami alapján feltételezhetné, hogy egy idegen járt nála. Kifele jövet még az ajtót is bezártam magam után, márpedig ezt a szolgáltatást' nagyon kevés betörőn nyújtja csak. Üres kézzel jöttem el tőle. Istenigazából még hagytam is nála pénzt. A hamis húszasokat. Ha ebből rendszert csinálnék, előbb-utóbb bajban lennék a lakbérrel.

Jillian ezen jót mulatott.

– Az anyám szokta mondani, hogy ha hozzánk betörnek, akkor csak hozni tudnak valamit, elvinni nem. De erről most hallottam először.

– Nem fogok rendszert csinálni belőle.

– Egész életedben betörő voltál, Bernie?

– Nem egész életemben. Kiskoromban kezdtem, ahogy mindenki – mondtam. – Tetszik, ahogy nevettél. Nagyon vonzó. Szerintem azóta vagyok betörő, amióta felnőttem.

– Nehezen hiszem el, hogy felnőttél Bernie.

– Néha én is így érzem, Jillian.

Elkezdtem mesélni neki magamról és kriminális karrieremről. Arról, hogy eleinte csak azért surrantam be mások otthonába, mert élveztem. Később meg rájöttem, hogy sokkal érdekesebb, és még élvezetesebb, ha valamit magammal is hozok. Én beszéltem, ő hallgatott, a kávé elfogyott, Jillian meg valamikor kinyitott egy üveg nehezen kifogásolható minőségű kaliforniai bort. Talpas pohárból kortyoltuk a behűtött italt, én meg folytattam a történetemet, miközben egyre azt kívántam, a kanapéból bárcsak ágy lenne egy szempillantás alatt. Jillian imádnivaló volt, a legodaadóbb hallgató, a hajának meg olyan illata volt, mint a tavaszi virágoknak.

Nagyjából akkor, amikor az üveg kiürült, így szólt:

– Most mihez kezdesz, Bernie? Most, hogy tudod, ki ölte meg Crystalt?

– Kitalálom, hogyan tudom a zsarukhoz eljuttatni az információt. Ray Kirschmann első hallásra jó megoldásnak tűnik. Ugyan nem az ő ügye, de ha pénzt szagol, akkor úgy kerüli meg a szolgálati utat, hogy öröm nézni. Azt azonban nem tudom, ebből hogyan fog pénzt Ha az ékszerek előkerülnek, akkor bizonyítékként lefoglalják őket. De ő megtalálja a módját, hogyan járjon jól. Ez már az ő gondja, nem az enyém.

– Mondta is, hogy hívd fel.

– Tudom. De nem most. Attól tartok, erősen belecsúsztunk az éjszakába.

– Mennyi az idő? Ó. Tényleg késő van. Nem is vettem észre.

– nekem meg ki kell találnom, hol alszom. Az én lakásom egy ideig szóba se jöhet. Nem hiszem, hogy figyelnék, de nincs kedvem leellenőrizni, mert letartóztatási parancsuk van ellenem. Majd egy hotelban elalszom.

– Ne nevettesd ki magad!

– Szerinted veszélyes? Azt hiszem, igazad van. Ilyen későn vendégek már nem nagyon szoktak beesni, és valakinek gyanús lehetek. De van egy másik lehetőség, amit már használtam párszor. Találok egy üres lakást, aminek a lakói elutaztak a hétvégére, és befészkelem magam.

– Ne nevettesd ki magad! Tegnap éjjel itt aludtál, miért ne aludhatnál itt most is? Szerintem itt sokkal biztonságosabb.

– De talán Craig...

– Ne nevettesd ki magad! Craig nem fog átjönni, és ha mégis, úgyse engedem be. Ha tudni akarod, nagyon mérges vagyok rá. Lehet, hogy kiváló fogász, de emberként ugyanez már nem mondható el róla.

– Nagyon kedves tőled – mondtam –, de most a fotelban fogok aludni. Nem akarlak kitúrni az ágyadból.

– Ne nevettesd ki magad!

– Nem hagyom, hogy egész éjjel a fotelban kuporogj! Te alszol az ágyban, és kész!

– Ne nevettesd ki magad!

– Mi? Én nem...

– Bernie? – nézett rám hosszú szempillái alól. – Bernie, ne nevettesd ki magad!

– Ó – mondtam, és mélyen a szemébe néztem, beszívtam haja illatát. Ó.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Tíz óra felé járhatott, amikor felébredtünk. A környéken volt pár templom, amelyek harangjai kitartóan a hívők adományaiért. Délig még heverésztünk az ágyban, néha hallgattuk a harangokat, néha meg elfeledkeztünk róluk. Ennél sokkal rosszabbul is el lehet tölteni egy vasárnap reggelt.

Jillian végül felkelt, belebújt köntösébe, és kávét főzött. Én magamra húztam a ruháimat, amiket már egy örökkévalóság óta viseltem, és leültem a telefonhoz.

Ray Kirschmann felesége azt mondta, hogy a férje nincs otthon. Dolgozik. Nem akarok üzenetet hagyni? Nem akartam.

A kapitányságon is kerestem, de ott meg azt mondták, hogy szabadnapos. Otthon próbáljam meg, ahol biztosan egy sör társaságában nézi a meccset. Adhatnak valaki mást helyette? Nem, köszönöm. Akarok üzenetet hagyni? Köszönöm, de azt sem.

Nem mertem hazamenni, pedig nagyon szerettem volna lezuhanyozni, és tiszta ruhát húzni magamra. Ráadásul vasárnap lévén még csak le sem tudtam ugrani egy boltba, hogy vegyek egy inget meg egy nadrágot.

Felvettem a telefont, és az otthoni számomat tárcsáztam.

A vonal foglalt volt.

Ez azonban nem bizonyított semmit. Talán valaki éppen akkor hívott engem: neki kicsöngött, nekem meg foglaltat jelzett. Letettem a kagylót, vártam pár percet, megint tárcsáztam – és a vonal megint foglalt volt.

Még ez sem bizonyított semmit. Talán látogatóm volt, aki véletlenül leverte a készüléket. Talán nem működtek a telefonok Manhattanben. Talán…

– Valami baj van, Bernie?

– Igen – feleltem. – Hol van a telefonkönyv?

Kikerestem Mrs. Hesch számát. Amikor beleszólt a telefonba érdes, cigaretta marta hangján, a háttérből a tévé zaját hallottam.

– Mrs. Hesch, Bernie Rhodenbarr vagyok – mondtam. – A szomszédja. A folyosó túloldalán.

– A betörő.

– Khm, igen. Mrs. Hesch...

– Az ünnepelt és híres betörő. Alig egy órája láttam magát a tévében. Nem személyesen persze, hanem fényképen. Biztosan a börtönben készült, mert olyan rövid volt a haja.

Tudtam, hogy melyik képről volt szó.

– Most meg a rendőrök lepték el az épületet. Hozzám is becsöngettek, maga után érdeklődve. Tudom-e, hogy maga betörő. Ezt kérdezték. Csak annyit tudok, hogy maga jó szomszéd, válaszoltam. Kedves, udvarias fiatalember, rendesen öltözködik, és mindig köszön. Ennyit tudok. Maga keményen megdolgozik a pénzéért, igaz?

– Igaz.

– Nem munkanélküli segélyből él. Mit érdekel engem, ha azoktól a gazdagoktól lop az East Side-on? Tettek értem azok bármit is? Maga egy rendes szomszéd. Ebben az épületben soha nem tört be sehova, igaz?

– Igaz.

– Most meg tele van a lakása rendőrökkel. Az egész ház tele van velük. Mindenhova becsöngetnek, fényképeznek.

– Mrs. Hesch. A rendőrök között...

– Várjon egy percet, rágyújtok. Mit kérdezett?

– Volt a rendőrök között egy Kirschmann nevű?

– Cseresznye.

– Azt nem igazán szeretem, Mrs. Hesch.

– Nem érti, Bernie. Cseresznye. A Kirsch németül cseresznyét jelent. Azt mondta, Kirschmann a neve, én meg azonnal arra gondoltam: Cseresznyeember. Ha lefogyna 15 kilót, alig látszana meg rajta.

– Most is ott van?

– Először ketten csöngettek be. Tele voltak kérdésekkel. Aztán megjelent ez a Kirschmann is ugyanazokkal a kérdésekkel, meg még egy millió másikkal. Maga ugye nem gyilkos, Mr. Rhodenbarr?

– Természetesen nem.

– Én is ezt mondtam nekik, ahogy magamnak is. szóval akkor nem ölte meg azt a nafkét a Gramercv Parknál?

– Persze, hogy nem.

– Jó. Szóval akkor nem...

– Minek hívta őt?

– Nafkénak.

– Az mit jelent?

– Kurva, már ha elnézi nekem a durva fogalmazást. Akkor a férfit sem ölte meg, igaz?

Miféle férfit?

– Nem, természetesen, nem – válaszoltam. – Mrs. Hesch, megtenne nekem egy szívességet? Ide tudná hívni Ray Kirschmannt a telefonhoz anélkül, hogy elárulná bárkinek is, miért? Mondhatná, hogy eszébe jutott rólam valami. Valahogy hívja ide Rayt úgy, hogy a többiek ne sejtsenek semmit!

Mrs. Heschnek ez nem okozott gondot. Pár perc múlva egy ismerős hang szólt bele a telefonba. – Igen?

– Ray?

– Nem mondunk neveket.

– Nem mondunk neveket?

– Hol a francban vagy?

– Éppen telefonálok.

– Mondd meg, hogy honnét. Üdvös lenne, ha mihamarabb találkoznánk. Ezúttal tényleg nyakig vagy a szarban, Bernie.

– Azt hittem, nem mondunk neveket.

– Felejtsd el, mit mondtam! Azért okos húzás volt tőled másodszorra is betörni a nőhöz, és elhozni a cuccot. De rögtön fel kellett volna hívnod, Bernie. Most már nem nagyon tehetek érted semmit.

– Rács mögé juttathatsz egy gyilkost, Ray.

– Igazad van, ezt megtehetem, de soha nem hittem volna, hogy az a gyilkos te leszel. Meg vagyok lepve.

– Ray, azt hittem, ezt már megbeszéltük. Ami az ékszereket illeti...

– Na, azokat megtaláltuk, Bernie.

– Micsoda?

– Ott, ahol hagytad őket. Ha egyedül jövök, akkor más a helyzet, de Todrasékkal kellett jönnöm, és nem tudtam előbb ideérni. Nyswander találta meg a szajrét. Egy gyémánt karkötőt, egy rubin brosst, meg az igazgyöngy nyakláncot. Nagyon szépek.

– Csak ezt a hármat?

– Aha – mondta Ray, majd egy ideig nem szólt semmit. Valamin járt az agya. – Több volt, Bernie? A maradékot eldugtad valami jó helyre, ugye?

– Valaki szándékosan tette az ékszereket a lakásomba, Ray.

– Persze. Valaki, aki csak úgy ingyen, szívességből idegenek lakásába mindenféle drága ékszereket dug el. Közeleg a karácsony, és ez a valaki úgy gondolta, hogy meglep téged.

Vettem egy mély levegőt, és belevágtam.

– Ray, én soha nem loptam el azokat az ékszereket. Valaki elrejtette őket a lakásomban. Ugyanaz, aki megölte Crystalt. Ő lopta el az ékszereket, és ő tette őket oda, ahol megtaláltad őket…

– Nem én találtam meg, Bernie. Nyswander volt az, és ez azért aggaszt engem, mert a pali becsületes. És hol máshol találtuk volna meg az ékszereket, ha nem a lakásodban, ahol hagytad őket?

Erre nem válaszoltam.

– Szerintem soha nem hallottál a férfiról, aki ellopta az ékszereket, és megölte Crystalt.

– Ne légy ebben olyan biztos! Mi a neve?

– Veszélyes a pali, Ray. Hidegvérű gyilkos.

– A nevét mondd inkább!

– Grabow.

– Azt mondtad, soha nem hallottam róla.

– Walter I. Grabow. Az 'I.' annyit tesz, mint Ignatius, ha ez számít egyáltalán.

– Vicces.

– Zavaros és összetett az ügy, Ray. Mi lenne, ha találkoznánk, csak mi ketten, és elmagyaráznám neked?

– Annyi biztos, hogy találkoznunk kell, Bernie. De mi a fene törtem veled? Elöntötte a vér az agyad? Azért öltél megint?

– Miről beszélsz?

– Soha nem gondoltam volna rólad, hogy képes vagy gyilkolni – folytatta. – De a jelek szerint mégiscsak megy ez neked. Az a második gyilkosság a lakásodban. Akkor kattantál be végleg, ugye?

– Mi a fenéről beszélsz?

– Azt mondod nekem, hogy soha nem hallottam róla. Grabow-ról. Azt mondod nekem, hogy veszélyes, meg hidegvérű gyilkos. Az a szerencsétlen ott fekszik holtan a nappalidban, a szívében egy olyan fogorvosi szikével, és azt mondod nekem, hogy veszélyes. Jesszusom, Bernie. Te vagy veszélyes. Mi lenne, ha megmondanád, hol vagy, én meg szépen behoználak téged a kapitányságra? Itt biztonságban leszel. Hidd el, így lesz a legjobb! Találj magadnak egy jó ügyvédet és hét év múlva már kinn is leszel a sittről. Maximum tizenkettő. Azért ez annyira nem rossz.

Még mindig beszélt, őszintén és komolyan, amikor leraktam a kagylót.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

– Szerintem tudja, hogy a sarkában vagyok – mondtam Jilliannek. – Elkezdett pánikolni. Tudja, hogy egyre közelebb kerülök hozzá, és be van ijedve.

– Kicsoda, Bernie?

– Ez jó kérdés. Ha tudnám, ki az, sokkal nyugodtabb lennék.

– Azt mondtad, Grabow ölte meg Crystalt.

– Tudom.

– De ha Grabow ölte meg, akkor őt ki nyírta ki?

– Nem Grabow ölte meg.

– De mindent olyan jól kitaláltál. A pénzhamisítást, a szikéket, mindent.

– Tudom.

– Szóval ha nem Grabow ölte meg...

– Akkor másvalaki. És azért nyírta ki, hogy engem tartóztassanak le érte, bár az más kérdés, hogy azt a gorillát miért a saját lakásomban öltem volna meg. A gyilkos, akárki is volt az, az ékszereket is otthagyta, hogy kétség se férhessen a bűnösségemhez. Ugye milyen okos és ügyes vagyok? Egy másik szikével szíven szúrom Grabow-t, aztán Crystal ékszereit bedugom a holttest alá.

– Ott találták meg őket?

– Honnét tudnám, hogy hol találták meg őket? Nyswander bukkant rájuk. Gyémánt, igazgyöngy meg rubin. Azóta nem láttam őket, hogy szépen bepakoltam mindet az aktatáskámba, hogy aztán valaki el tudja szépen lopni. Honnét tudnám, hol találták meg őket? Arra sem emlékszem, miféle ékszerek voltak.

– Ne harapd le a fejem, Bernie!

– Ne haragudj! – mondtam. – Iszonyú pipa vagyok. Őrület az egész, mert csak közvetett bizonyítékaik vannak ellenem. Az egésznek semmi értelme, viszont ahhoz elég, hogy bevarrjanak.

– De nem te tetted – ellenkezett Jillian. – Azt mondtad, hogy nem te voltál.

– Mert nem én voltam. De ha fogsz tizenkét esküdtet, és megmutatod nekik a bizonyítékokat, én meg ott állok előttük, és azt bizonygatom, hogy nem én voltam, és kérem, higgyenek nekem, mert nekem ennél több eszem van, nos akkor az ügyvédem azt mondaná, hogy üljek le az ügyésszel.

– Miért?

– Hogy vádalkut kössek. Egy kevésbé komoly vádpontban bűnösnek vallom magam, és ezért cserébe enyhébb ítéletet kapok. A kerületi ügyész boldogan belemegy, mert nem kell egy kockázatos tárgyalást végigcsinálnia, én mondjuk hirtelen felindulásból elkövetett emberölésben bűnösnek vallom magam, és kapok öttől tíz évig letöltendőt. Ha jól viselkedem, három év múlva feltételesen szabadlábra helyeznek – mondtam komoran. – De most más a helyzet, hogy Grabow is halott. Két gyilkossággal a nyakamban nem hiszem, hogy belemennének a vádalkuba. Ebben az esetben óriási mázli kell ahhoz, hogy öt év után szabaduljak.

– De ha ártatlan vagy, akkor az ügyvéded miért akarná, hogy vádalkut kössél?

– Ő nem akar semmit. Maximum tanácsot ad.

– Ezért rúgta ki Craig is az ügyvédjét. Blankenship nem hitt abban, hogy ártatlan. Mr. Verrill meg tudta, hogy nem.

– Így aztán Craig most szabadon jár, mint a madár.

– Aha.

– Még ha lenne is egy ügyvéd, aki hisz az ártatlanságomban, bolond lenne a bíróság elé vinni az ügyemet, annyi minden szól ellenem.

Jillian mondott valamit, de nem figyeltem rá. Egy gondolat kezdett alakot ölteni valahol hátul, a tarkóm környékén, és pedig egyre izgatottabb lettem.

Felkaptam a telefonkönyvet. Mi is volt Frankie családneve? Ackerman, Frances Ackerman. Meg is van. Ackerman F.-ként találtam meg. A címe a kedvenc bárjától pár sarokra volt a Keleti Huszonhetedik utcán. Tárcsáztam. Kicsöngött.

– Kit hívsz, Bernie?

Letettem a kagylót, megkerestem Kopi Corcoran számát, tárcsáztam. Nem vette fel.

Megint megpróbáltam Frankie-t. Semmi.

– Bernie?

– Bajban vagyok – mondtam.

– Tudom.

– Azt hiszem, fel kell adnom magam a rendőrségen.

– De ha egyszer ártatlan vagy...

– Gyilkosságért köröznek, Jillian. Talán még vádalkut is tudok kötni. Nekem se tetszik az ötlet, de úgy látszik, nincs más választásom. Talán szerencsém lesz, és előkerül egy új bizonyíték, amíg a tárgyalásra várok. Lehet, hogy felfogadok egy magándetektívet, hogy egy profi is nyomozzon már végre az ügyben. Látod, amatőrként nem jutottam sokra. De ha jövök-megyek a városban, mint egy eszement, könnyen belefuthatok egy lelkes zsaruba, aki lelő. A holttestek egyre gyűlnek körülöttem, és félek. Ha tegnap adom fel magam, senki sem tudta volna rám kenni Grabow megölését.

– Mit fogsz csinálni? Bemész a kapitányságra?

Megráztam a fejem.

– Kirschmann azt akarta, hogy neki adjam fel magam. Azt mondta, így biztonságos. Ő csak az elismerést akarja, amit azért kap, hogy bevitt engem. Én meg egy ügyvédet akarok, amikor feladom magam. A rendőrségnek jogában áll 72 óráig elzárni a külvilágtól. Az egyik kapitányságról a másikra szállítanak, senki sem tudja, hol vagyok. Nem biztos, hogy ezt csinálnák, de nem akarom kipróbálni.

– Felhívod az ügyvéded?

– Ezen gondolkoztam. Az ügyvédem mindig nagyon jól képviselt, mert bűnös voltam. De mihez kezdene velem, ha ártatlan vagyok? Ugyanaz a problémám, mint Craignek Errol Blankenshippel.

– Akkor mihez akarsz kezdeni?

– Megtennél nekem egy szívességet? – kérdeztem. – Hívd fel légy szíves Craiget, és kérd meg, hogy érje utol az ügyvédjét, azt a hogyishívjákot, Verrillt, és találkozzanak velem!

– Hol? Mr. Verrill irodájában?

– Legyen inkább Craig rendelője! Mindannyian tudjuk, hogy hol van. A Central Park déli oldalán. Szép hely egyébiránt. Most fél egy van. Hívd oda őket négyre, mert előtte még pár dolgot el kell intéznem.

– Azt akarod, hogy Craig is ott legyen?

Bólintottam.

– Határozottan. Ha nem akar eljönni, mondd meg neki, hogy odadobom a farkasok elé. Ő bérelt fel, hogy lopjam el Crystal ékszereit. Ez az egyetlen ász a kezemben. Azt biztosan nem akarja, hogy meséljek a rendőröknek a megállapodásunkról. A hallgatásomnak pedig ára van. Azt akarom, hogy Verrill képviseljen, és intézze el a feladásom részleteit a rendőrséggel. A legjobb védelmet akarom megkapni, amit csak lehet. Verrill talán hív majd maga mellé egy büntetőjogászt, és felbérel egy magándetektívet is. Ma délután mindent meg tudunk majd beszélni, de amennyiben nem jönnek el, akkor jobb, ha Craig tudja: mindent kipakolok a rendőröknek.

– Négykor a rendelőjében?

– Bizony – vettem fel a zakómat. – Pár dolgot még el kell intéznem – mondtam. – Mondd meg nekik, hogy legyenek ott! – Az ajtónál visszafordultam. – És te is gyere! Érdekes beszélgetés lesz.

– Nagyon komolynak látszol, Bernie.

Bólintottam.

– Craig joggal tart tőlem – jelentettem ki. – Egyetlen ász van a kezemben ellene, és jól akarom kijátszani. Craig és Verill mindenbe beleegyeznek majd, csak hogy adjam fel magam, és fogjam be a számat. Miután és meghallgatnak, nyugodtan elmehetnek. De azt akarom, hogy ott legyél. Nem árt majd egy tanú.

Mozgalmas délutánom volt. Felhívtam pár embert. Másokkal személyesen beszéltem. Közben állandóan a hátam mögé néztem, és néha láttam is egy-egy zsarut. A város tele van velük: egyenruhások, civil ruhások, járőrkocsiban és civil autóban. Szerencsére egyik sem engem üldözött – vagy ha igen, én láttam meg őket először.

Három óra után pár perccel egy bárban, a Harmadik sugárúton megtaláltam azt a férfit, akit kerestem. A pultra könyökölt, lábát a réz lábtartón nyugtatta, és amikor meglátott, szeme felvillant, és elmosolyodott.

– Cutty Sark tört jéggel – mondta. – Gyere, ülj le, és igyál egyet!

– Mi újság van, Dennis?

– Semmi. Erről ne is beszéljünk többet! Veled mi van, Ken?

Válaszképpen tenyérrel lefele kinyújtottam a kezem, és jobbra-balra döntöttem.

– Megvagyok.

– Akkor jó. Hé, Ace, hozz nekünk egy italt! Ken barátomnak Cutty Sarkot tört jéggel.

Ace ujjatlan pólót viselt, arcán pedig üres kifejezést. Olyan volt, mint egy matróz, aki egyszer eltévedt, majd meg akarta találni a hajóját, de végül megunta a keresgélést, és most igyekszik a legtöbbet kihozni egy rossz helyzetből. Töltött Dennisnek és nekem, majd visszaült a tévé elé. Dennis felemelte a poharát, és így szólt:

– Te Frankie barátja vagy, ugye? Akkor igyunk Frankie-re. Odafenn kedvelik őt – nézett felfele.

Ittam egy korty whiskyt.

– Micsoda véletlen – mondtam –, mert éppen Frankie-t keresem.

– Te nem tudod?

– Mit?

– Tegnap este találkoztunk, ugye? – kérdezte egy hosszú sóhaj után. – Persze, emlékszem, te kávét ittál. Kopival dumáltunk. Én meg Frankie-re vártam, hogy megjöjjön.

Bólintottam.

– De Frankie nem jött meg. Nem hallottad, Ken? Akkor biztosan nem. Megölte magát. Pia gyógyszerekkel. Nem tudott belenyugodni a barátnője, Crystal halálába. Hallottal róla, ugye? – Lassan bólintottam. –Szóval Frankie beszedett egy rakás váliumot, és megivott egy üveg gint. Ki mondja meg, hogy véletlen volt, vagy baleset? Ki mondja meg?

– Mi biztosan nem.

– Ez az igazság. Átkozottul csinos nő, és megöli magát. Lehet, hogy csak véletlenül. Ki mondja meg, mi történt, Ken? Isten nyugosztalja, és csak ennyit mondok.

Erre ittunk. Egész délután Frankie-t kerestem. A lakása környékén az bárt bejártam, felcsöngettem hozzá, de nem találtam. Most már értem, miért. A halálhíre nem lepett meg különösebben. Talán baleset volt. Talán öngyilkosság. Talán egyik sem, mert valaki segített neki. Valaki, aki Crystal Sheldrake és Walter Grabow hirtelen szívmegállásában is tevékenyen segédkezett.

– Egy ilyen izém volt az éjjel – mesélte Dennis. – Rossz előérzetem. Ott ültem egész éjjel, Kopi hozta az italokat, én meg próbáltam felhívni Frankie-t. Addig vártam, amíg Kopi el nem zavart, hogy bezárhasson. Talán fel kellett volna mennem hozzá. Talán tehettem volna valamit érte.

– Kopi mikor csukta be a boltot?

– Ki tudja? Kettőkor? Háromkor. Ki figyel erre? Miért kérded?

– Kopi hazament, de nem maradt sokáig. Bepakolt egy bőröndbe, és rögtön el is ment.

– Igen? És akkor mi van?

– Talán repülőre szállt – mondtam. – Talán találkozott valakivel, és bajba került.

– Nem értelek, Ken. Mi köze van Kopinak ahhoz, ami Frankie-vel történt?

– Nos, Dennis – válaszoltam –, nem kevés. Kicsit komplikált történet.

HUSZADIK FEJEZET

Tíz perccel korábban értem oda a rendelőhöz a Central Park déli oldalán. Fél három körül beszéltem Jilliannel, aki azt mondta, hogy a találkozó Craiggel és az ügyvédjével le van fixálva. Ennek ellenére egyáltalán nem lepett meg, hogy még nem voltak ott. Sőt azon sem lepődtem volna meg, ha egyáltalán el sem jönnek. A bejáratnál a tejüveg ablakú ajtó mellett vártam őket. Négy óra előtt két perccel a liftajtó kinyílt, és mind a hárman kiléptek: Craig, Jillian, és egy magas férfi kék csíkos öltönyben. Amikor kiderült, hogy Carson Verrill, végképp nem voltam meglepve.

Craig bemutatott minket egymásnak. Az ügyvéd a kelleténél erősebben szorította meg a kezem, és a fogaiból sem mutatott túl sokat, amelyek szépek voltak, de ez sem lepett meg, hisz a Világ Legremekebb Fogorvosa tartotta őket karban. Egyszóval ott álltunk, Verrill-lel ráztuk egymás kezét, miközben Craig egyik lábáról a másikra állva fészkelődött, Jillian meg a retiküljében keresgélte a kulcsát. Amikor megtalálta, felkapcsolta a lámpát Marion, a recepciós asztalán, beült Marion székébe, én pedig intettem Craignek és Verrillnek, hogy üljenek le a kanapéra, majd becsuktam az ajtót.

Craig idegesen zagyválni kezdett valamit az időjárásról, Verrill meg azért kért elnézést, hogy megvárakoztattak. Csak pár perc volt, nem érdekes.

Verrill végül belevágott.

– Talán rá kellene térnünk a lényegre, Mr. Rhodenbarr. Ha jól tudom, szeretne üzletet kötni. Azzal fenyegette meg ügyfelemet, hogy a rendőrség tudomására hozza a maguk állítólagos megállapodását Crystal Sheldrake lakásának feltöréséről, hacsak nem vállalja magára az ügyvédi költségeit.

– Ez nem semmi.

– Hogy mondta?

– Hogy csípőből így tud beszélni. Figyelemre méltó képesség, de nem teríthetjük ki rögtön a kártyáinkat, ugye, Craig megbízott azzal, hogy törjek be a felesége lakásába. Mi mindannyian jó barátok vagyunk itt, és ezzel mindannyian tisztában is vagyunk, szóval akkor mit is akar ezzel az „állítólagossággal”?

– Bernie, csináljuk úgy, ahogy Carson jónak látja, rendben? –szólalt meg Craig.

Verrill szúrós tekintettel nézett rá. A jelek szerint sokkal többre értékelte a csendet, mint Craig támogatását

– Mr. Rhodenbarr – fordult felém –, nem vagyok abban a helyzetben, hogy egy ilyen állítást elismerjek. Mindazonáltal szeretném minél jobban megérteni a maga álláspontját. Beszéltem Miss Parral és dr. Sheldrake-kel is, és úgy gondolom, hogy tudok magának segíteni. Büntetőügyekkel ugyan nem foglalkozom, ezért nem is tudom elképzelni, hogyan képviselhetném magát, ám ha az érdekei úgy kívánják, hogy feladja magát, és megpróbáljon vádalkut kötni...

– De én ártatlan vagyok, Mr. Verrill.

– Én másképpen tudtam...

Rámosolyogtam, és én sokkal több fogat mutattam, mint ő.

– Mr. Verrill, egy nagyon okos gyilkos két gyilkosságot akar rám kenni. Sőt nemcsak okos, hanem találékony is. Először a maga ügyfelét vette célba, aztán rájött, hogy én sokkal jobb célpont lennék, így mindent úgy intézett, hogy a gyanú rám terelődjék. Egészen jó munkát végzett, de azt hiszem, meg tudom mutatni a kiutat azzal, hogy elmondom, szerintem mi történt.

– Miss Paar azt mondta, hogy ezt a művészt gyanúsította, de őt végül a maga lakásában találták meg holtan.

Bólintottam.

– Tudnom kellett volna, hogy nem ő ölte meg Crystalt. A szike nem az ő stílusa volt. Ő inkább agyonveri vagy megfojtja, de nem szúrja le. Van egy harmadik férfi, aki mind a két gyilkosságot elkövette.

– Egy harmadik férfi?

– Crystal életében három férfi volt. Grabow, a művész. Kopi Corcoran, a pultos, és a Jogi Doki.

– Kicsoda?

– A maga egyik kollegája. Egy John nevű ügyvéd, aki néha felbukkant a környékbeli bárokban Crystal társaságában. Ennél többet senki sem tud róla.

– Akkor talán nem is kellene vele foglalkoznunk.

– Szerintem viszont kellene. Úgy gondolom, ő ölte meg Crystalt.

– Ó – mondta Verrill, és szemöldöke felszaladt a homloka közepére. – Sokat segítene, ha tudnánk, ki ez John.

– Bizony – értettem egyet. – De nem lesz egyszerű megtalálni őt. Egy Frankie nevű nő mesélt róla. „És most üdvözöljüüüüüüüüüük Johnnyt!”, utánozta Ed McMahont, amikor John megjelent a bárban. De Frankie tegnap este beszedett egy doboz váliumot, és megivott rá egy üveg gint.

– Akkor hogyan fogod megtalálni ezt a John nevű pasast? – kérdezte Craig.

– Nem lesz könnyű – válaszoltam.

– Talán nem is illik bele a képbe. Talán csak Crystal egyik futó ismerőse volt a sok közül. Sok barátja volt.

– És legalább egy ellensége – mondtam komoran. – Egy dolgot nem szabad azonban elfelejtenünk: valakinek jó oka volt rá, hogy megölje. Neked volt okod rá, Craig, de nem te tetted, hanem rád kenték.

– Így van.

– Nekem is volt okom arra, hogy megöljem – dőltem előre a székben. – Nem akartam, hogy letartóztassanak betörését. Csakhogy én sem öltem meg őt. De ennek a Johnnynak nagyon jó oka volt.

– Mi lenne az, Bernie?

– Grabow pénzhamisító volt – magyaráztam. – Festőművésznek indult, de az nem jött be, erre nyomatokat kezdett el készíteni, aztán ügy döntött, hogy nem művészkedik tovább, inkább pénzt keres. Az ő tehetségével kézenfekvő volt, hogy a pénzt nem keresni, hanem csinálni fogja.

Kifejezetten jól csinálta – folytattam. – A munkái közül pár a kezembe került, és a bankjegyek minősége majdnem olyan jó, mint a kormány által kibocsátottaké. Láttam a lakását is: ahhoz képest, hogy bukott művész, pazar körülmények között élt. Bizonyítani ugyan nem tudom, de van egy olyan sejtésem, hogy a nyomólemezeket ő maga készítette pár évvel ezelőtt. A hamis pénzt pedig a hétköznapokban használta fel: moziban, újságosnál, boltban. Ne feledjük, Grabow művész volt, nem profi bűnöző, így nem is tudhatta, hol és hogyan szabadulhatna meg egy komolyabb mennyiségtől. Kisipari módon dolgozott: nyomott pár tucat húszast, aztán szépen egyenként elköltötte őket. Amikor már elég sokat elpasszolt, vett magának pár szép bútort. Egyszemélyes üzlet volt, és az idők végeztéig csinálhatta volna, de Grabow-nak ez nem volt elég. Ő többet akart.

– Mi köze van ennek...

– Hozzánk? Majd meglátja. Grabow óvatos volt, és sokat mozgott. Folyamatosan járta a bárokat. Ivott egy sört, kettőt, a háromdolláros számlát egy húszassal fizette ki, a visszajárót meg zsebre rakta. Valamikor összetalálkozott Crystallal, és egyre több időt töltöttek együtt. Aztán Grabow vagy hencegni kezdett, vagy Crystal megsejtette, hogy egy pénzhamisítóval van dolga.

Akkor már egy ideje viszonya volt Kopi Corcorannel, aki pultos egy bárban, és megvan a magához való esze. Ismerte a dörgést. Talán az ő ötlete volt, talán Crystalé, de szerintem mégis az ügyvéd állt elő vele.

– Mivel? – kérdezte Jillian.

– A nagy ötlettel. Grabow egymaga nyomtatta a pénzt, és passzolta el. De miért aprózná el, ha egyben is meg tud szabadulni egy nagyobb mennyiségtől? Egy-két évig semmire sincs gondja. A hamis bankjegyek jó minőségűek voltak, így egy hamis dollárért húsz centet is kaphatott. Ha üzletet köt negyedmillió hamis dollárra, akkor tisztán bezsebelhet ötvenezret, és nyugodtan amortizálhatja a máját főállásban a környékbeli bárokban.

– Az ügyvéd elintézett mindent. Crystal megmutatott Kopinak pár hamis húszast. Kopi ekkor talált valakit, aki a negyedmillió dollárnyi hamisítványért hajlandó volt fizetni ötvenezret. Crystal volt a közvetítő. Grabow neki adta oda a saját gyártású bankjegyeket, amiket a nő aztán átadott Kopinak, az meg leszámolta az ötvenezret, ami végül Grabow-nál landolt. Kopinak és Grabow-k nem is kellett találkoznia. Grabow mániákusan védte a magánéletét. Nem akarta, hogy bárki is tudja, hol lakik, így boldogan belement az üzletbe.

– Az egészet ez a John nevű ügyvéd találta ki, és szervezte meg?

– Igen – bólintottam Craig felé.

– Neki mi volt ebben az üzlet?

Elmosolyodtam.

– Háromszázezer dollár. Úgy tervezte, hogy sem a hamis negyedmillió, sem a valódi ötvenezer nem jut el a címzetthez. Elintézte, hogy Kopi és Corcoran már előre elhozzák a pénzt, külön-külön. Mind a ketten Crystal szeretői voltak, ezért úgy gondolták, hogy bízhatnak benne. Az is lehet, hogy Crystal tudta: az ügyvéd mind a két férfit át akarja verni. Először megkapta az ötvenezret Kopitól, majd a negyedmilliót Grabow-tól. Crystal azt mondta mindkettejüknek, hogy pár nap múlva megkapják, amiben megállapodtak. Az ügyvédnek meg nem volt más dolga, mint megölni Crystalt.

– Ezt mire alapozza, Mr. Rhodenbarr?

– Kopi Corcoran pénze már nála volt, Mr. Verrill. Amikor megölte Crystalt, a hamis negyedmilliót elhozta tőle, és kész. A neve egyszer sem merült fel. Kopi és Grabow nem is tudták, hogy ő létezik, hisz Crystal volt a közvetítő. Ha meg ő halott, akkor mihez kezdenek? Mindketten azt gondolták, hogy a másik tett keresztbe. Az ügyvédet meg hol érdekli, ha ezért kinyírják egymást? Ő tiszta, senki sem tud a létezéséről. Az egyik kezében ott van a valódi ötvenezer, a másikban meg a hamis negyedmillió, amit csak el kell passzolnia. Ha átlagos piaci árat kap érte, akkor újabb ötvenezerrel gazdagabb. Azaz összesen százezer dollárról van szó, és ennél kevesebbért is öltek már. Még ügyvédek is.

Verrill mosolygott.

– A szakmánknak vannak olyan gyakorlói – mondta –, akiknek az erkölcsi mércéje alacsonyabb a kelleténél.

– Ne kérjen elnézést – mondtam. – Senki sem tökéletes. Ha erősen keresgél, előbb-utóbb találni fog egy erkölcstelen betörőt is. – Odasétáltam az ablakhoz, s lenéztem a parkra és az Ötvenkilencedik utcánál sorakozó konflisokra. A Nap a felhők mögé bújt. Ez ment egész délután: hol elbújt, hol előbukkant. – Csütörtök este elmentem Crystal lakásába az ékszerekért. Alig húsz perc múlva a hálószobai szekrényben találtam magam bezárva, míg Crystal a szeretőjével hancúrozott az ágyban. A szerető elment, Crystal meg beállt a zuhany alá. Én eközben megpróbáltam feltörni a zárat, hogy ki tudjak jönni a szekrényből. A csengő azonban megszólalt, Crystal ajtót nyitott, az ügyvéd belépett, és szíven döfte a szikével.

– Aztán bement a hálószobába, mert nemcsak azért jött, hogy megölje őt, hanem a hamis pénzért, amelyet Crystalnak kellett volna odaadnia Kopi Corcorannek. Crystal ugyanis korábban megmondta neki, hogy Grabow egy aktatáskában leszállította a hamis negyedmilliót. Az ügyvéd besétált a hálóba, és mit látott? Egy aktatáskát a fal mellett.

Ő persze nem ezt a táskát kereste, mert az valószínűleg végig ott volt valahol mellettem a szekrényben. Szerintem Crystal oda rejtette el, különben miért zárta volna be a szekrényt? Az ékszereit nem dugta el, mert szerette, ha kéznél vannak. De a szekrényben volt valami, amire nagyon vigyázott. Ezért figyelt arra, hogy az ajtaja mindig zárva legyen.

Az ügyvéd megragadta az aktatáskát, és lelépett. Amikor hazaért és kinyitotta a táskát, gondosan becsomagolt ékszereket talált benne. Az ékszerek ugyan lopottak voltak, elvégre én szedtem össze és csomagoltam be őket, de az ügyvéd úgy gondolta, hogy egy újabb ötvenezret csak kap majd értük, így pénzénél lesz. Mindössze várnia kell pár hetet, és akkor viszonylag könnyen és gyorsan el tudja passzolni őket.

– Talán még az is eszébe jutott, hogy visszamegy Crystal lakásába a hamis pénzért. De Kopi Corcoran megelőzte. A Crystal halálát követő napon műszakot cserélt az egyik kollégájával, és felment a lakásba. Ő törte fel a rendőrségi pecsétet az ajtón, és ő kutakodott bent. Lehet, hogy tudta, hol keresse a pénzt. Crystal megemlíthette neki, hogy nem kell aggódnia, mert eldugta a szekrényébe. Kopi ugyanis a pénzt megtalálta, hazavitte, és elrejtette a saját szekrényébe.

– Ezt honnét tudja, Mr. Rhodenbarr?

– Egyszerűen. Ott találtam meg.

– Ezek szerint maga…

– Kopi szekrényében találtam meg az aktatáskát teli a hamis húszasokkal. Igen, betörtem, megtaláltam a pénzt, de ott hagytam, nehogy elijesszem Kopit.

Reménykedtem, hogy Jillian nem szólja el magát. Neki ugyanis elmondtam, hogy a táskát elhoztam magammal, és a buszpályaudvar egyik csomagmegőrzőjébe tettem. De hál' istennek máson járt az esze.

– A szike – mondta. – Az ügyvéd az egyik szikénkkel ölte meg Crystalt.

– Így van.

– Akkor ő is Craig páciense.

– Egy John nevű ügyvéd – szólalt meg Craig. – Hány ügyvéd páciensünk van? – kérdezte, majd megvakarta a tarkóját. – Sok – válaszolt a saját kérdésére. – A John meg nem a legritkább név...

– Nem biztos, hogy páciens volt – néztem rá. – Induljunk el máshonnan! Crystal többször is járt Grabow lakásában a King utcában. Látta a fogászati eszközöket, és felismerte, hogy Craignek is ugyanilyen eszközei vannak. Egyszerű véletlen volt, amit megemlített az ügyvédnek, akinek ekkortól már nem kellett azon gondolkoznia, mivel ölje meg Crystalt. A fogorvosi szike Craig felé irányítja zsarukat, arra meg majd később talál módot, hogy Grabow-ra terelje a gyanút.

– A terve nagyon jó volt – jelentettem ki. – Egyvalakit kellett már csak kiiktatnia. Engem.

– Téged, Bernie?

– Bizony, engem – feleltem Craigek. – A zsaruk téged bevágtak egy cellába, te ki akartál kerülni onnan, ezért elhatároztad, hogy odadobod nekik öreg cimborád, Bernie-t.

– Nem volt más választásom, Bernie – nyögte Craig. – Különben is – folytatta, miközben kerülte a tekintetemet –, nem én öltem meg Crystalt. De ha te ott voltál a lakásában, és Crystalt egy olyan szikével ölték meg, amilyent én is használok... A fenébe is, Bernie – csattant fel –, olyan volt, mintha te akartad volna rám kenni a gyilkosságot.

– Nem érdekes – legyintettem. – Ki akartál kerülni a börtönből, és megtaláltad a módját. Igen ám, de Kopi betört Crystal lakásába, és elhozta magával a hamis pénzt, amit elrejtett otthon. Innentől kezdve az ügy már nem egy szimpla feleséggyilkosság volt. Az ügyvéd tudta, hogy gyorsan kell cselekednie. Volt néhány szál, amit el kellett varrnia, mert ha a rendőrség elkezd alaposan nyomozni Crystal ügyében, akkor fény derülhet a kettejük afférjára.

– Grabow is fejfájást okozott neki. Azt is elképzelhetőnek tartom, hogy találkozott vele. Grabow talán tudott az ügyvéd kapcsolatáról Crystallal. Ez nem számít. Azt azonban nem tudhatta az ügyvéd, hogy Crystal mennyit fecsegett róla Grabow-nak. Így vagy úgy, de Grabow veszélyt jelenthetett rá. Amikor találkoztam vele, a pénzhamisítónk roppant idegesnek tűnt. Az ügyvéd tisztában volt vele, hogy meg kell ölnie Grabow-t. Ekkor jutott az eszébe, hogy a festő halálával az én nyakam körül húzza szorosabbra a kötelet. Valahogy rávette, hogy jöjjön el az én lakásomba, ahol megölte egy másik szikével, és a holtteste mellett ott hagyott párat Crystal ékszerei közül, hogy a rendőrségnek kételye se legyen, ki ölte meg. Van viszont pár kérdés. Miért öltem volna meg Grabow-t egy szikével a saját lakásomban, és miért hagytam volna szanaszét az ékszereit? De ez nem számított volna, mert a rendőrség először letartóztat engem, aztán kérdez, ha egyáltalán kérdez. – Vettem egy mély levegőt, és egyenként végignéztem rajtuk: Jillianen, Craigen, végül Verrillen. – Nos – mondtam –, ezért vagyunk mi most itt.

A csendet szinte vágni lehetett volna, olyan sűrű volt; végül Verrill törte meg.

– Van itt egy probléma – mondta lassan. – Nagyon szépen elővezette nekünk a teóriáját a névtelen gyilkosról. Csak éppen azt nem tudja, ki ő, és hogyan fogja megtalálni. Említett egy nőt, Crystal barátnőjét.

– Frankie Ackerman.

– Azt mondta, hogy ő öngyilkos lett.

– A gin és válium keveréke ölte meg. Lehet, hogy baleset volt, lehet, hogy öngyilkos lett. Crystal halála nagyon megrázta őt, és volt valami, ami nem hagyta nyugodni. Nem tartom kizártnak, hogy megkereste az ügyvédet. Talán ő etette meg vele a gyógyszert, hogy egy újabb szálat elvarrjon.

– Ez egy kicsit erősnek hangzik.

– Lehet – ismertem el de Frankie halott.

– Pontosan. Ahogy az esélye is annak, hogy az ügyvédet azonosítsuk. Mi van azzal a pultossal? Corcoran a neve?

– Kopi Corcoran.

– Nála van a hamis pénz?

– Tegnap este még nála volt. Szerintem még mindig nála van, csak attól tartok, hogy őt is nehéz lesz utolérni. Miután tegnap este bezárta a bárt, hazament, becsomagolt és eltűnt. Szerintem nem fog előkerülni. Vagy a gyilkosságoktól ijedt be, vagy már régóta tervezte, hogy átveri a maffiát, és lelép a pénzzel. Ne feledjük, negyedmillió dollárról van szó, ami ugyan dolláronként csak húsz centet ér, de az se kevés. Bármibe le merem fogadni, hogy Kopi leintett egy taxit, kivitette magát a Kennedy reptérre, ahol felszállt egy meleg éghajlatú sziget felé tartó gépre.

Verrill bólintott.

– Akkor semmi sincs, amin elindulhatnánk – mondta lassan. – Semmi sincs, ami alapján azonosíthatnánk a titokzatos ügyvédet.

– Nos, ez így nem egészen igaz.

– Ó.

– Tudom, hogy ki az.

– Tényleg?

– És még bizonyítékom is van.

– Valóban?

Felálltam, kinyitottam a tejüveg ablakú bejárati ajtót, és intettem Dennisnek, hogy jöjjön be.

– Ő Dennis – mutattam be. – Elég jól ismerte Crystalt, és Frankie Ackermannel is jóban volt.

– Remek egy nő volt – sóhajtott Dennis.

– Dennis, ő Jillian Paar. Az ott dr. Craig Sheldrake, az úr pedig Mr. Carson Verrill.

– Örülök, hogy találkoztunk – nézett Jillianre. – Örvendek, doki – fordult Craig felé. Verrillre pedig rámosolygott.

Aztán nekem, mindannyiunknak, ezt mondta:

– Ő az.

– Hogyan?

– Ő az – ismételte meg Dennis, és Carson Verrillre mutatott. – Ő Crystal barátja. Ő a Jogi Doki. Ő Johnny.

A csendet Verrill törte meg. Nem kapkodta el. Először felkelt a fotelból, kihúzta magát, hangja pedig hideg volt és színtelen.

– Ez nevetséges – jelentette ki.

A válaszom hasonlóan szellemes és nagy ívű volt.

– A gyilkosság – mondtam – mindig nevetséges. – Nem vagyok büszke rá, de ezt mondtam.

– Nevetséges, Rhodenbarr. Ki ez az ökör, és hol találta?

– A neve Dennis. Egy parkolóházat vezet.

– Nemcsak vezetem, hanem az enyém is.

– Nemcsak vezeti, hanem az övé is – ismételtem.

– Szerintem részeg – mérte végig Verrill –, ahogy magát is cserbenhagyta a józan esze, Rhodenbarr. Először trükkös módon idehívat azzal, hogy lássam el a védelmét, aztán gyilkossággal vádol meg.

– Belátom, hogy első ránézésre valóban következetlennek tűnhetek – ismertem el –, de tudja, mit? Nem akarom, hogy maga legyen az ügyvédem. Mert nincs szükségem ügyvédre. Elég, ha beismeri a két gyilkosságot, és a rendőrség máris ejti ellenem a vádakat.

– Maga nincs eszénél.

– Az elmúlt pár napot tekintve nem is lenne csoda. De eszemnél vagyok.

– Nincs eszénél. Először is, a nevem nem John. Ez még nem jutott eszébe?

– Eszembe jutott – bólintottam. – Arra gondoltam, hogy John Carson Verrillnek hívják, csak a Johnt elhagyta. De nem. A családneve Verrill, az első keresztneve Carson, a második meg Woolford. Carson Woolford Verrill. Frankie Ackerman magáról beszélt. Eléggé nyilvánvaló, ha egy pillanatra belegondolunk.

– Nem tudom, mire akarsz kilyukadni, Bernie – szólalt meg Jillian. Láthatóan össze volt zavarodva. – Ha a neve Carson...

– „És most üdvözöljüüüüüüüüüük Johnnyt!” – sivítottam. – Milyen Johnnyt, Jillian?

– Ó!

– Bizony. Több millió embert hívnak Johnnak, ezért semmi értelme nem lett volna annak, hogy Frankie Ed McMahont utánozza, valahányszor találkozik egy Johnnal. De a Carson már más tészta. Az már annyira nem szokványos és szerintem Frankie ezt mulatságosnak találta.

– Nevetséges – rázta Verrill a fejét. – Én egy tiszteletreméltó, családos ember vagyok. Szeretem a feleségem, és mindig hűséges voltam hozzá. Soha semmi közöm nem volt Crystalhoz.

– Maga nem olyan tiszteletreméltó – jegyezte meg Jillian. – Flörtöl.

– Nonszensz.

– Tegnap este flörtölt velem. Egészen nyíltan. De mivel látta rajtam, hogy nem érdekel, ezért abbahagyta.

– Abszurdum.

– Régebbről ismerte Crystalt, nem? – kérdeztem. – Amikor még Craig felesége volt.

Craig helyeselt.

– Carson volt a válóperes ügyvédem – mesélte. – Hé, talán ezért is kel-lett olyan iszonyatos feleségtartást fizetnem, nem? Talán az ügyvédem, akiben teljesen megbíztam, összeszűrte a levet a feleségemmel és közösen akarták a gatyát is lehúzni rólam. – A Világ Legremekebb Fogorvosa elhallgatott. Lassan kezdett neki leesni a tantusz. A gyilkosság egy dolog, de az, hogy az ember haverja ilyen randán átverje a feleségtartás kapcsán, már igazán felháborító. – Te rohadt, mocskos szemétláda!

– Craig, ugye nem hiszed el...?

– Bárcsak ott ülnél most a székemben! Gyökérig belefúrnék az összes fogadba.

– Craig...

– Az elkövetkező pár évben viszont ingyenes fogorvosi ellátásban lesz része, Mr. Verrill – mondtam. – Kiváló fogorvosok vannak a börtönökben. Maga szerencsés ember.

Felém fordult, pillantása egy gyilkosé volt.

– Magának teljesen elment az esze – sziszegte. – Van pár teoriája, bizonyítéka viszont egy darab se.

– A rosszfiúk mindig ezt mondják a mozikban – vágtam vissza. – Innét tudjuk, hogy tényleg bűnösök. Amikor arról beszélnek, hogy nincs bizonyíték ellenük.

– Maga egy kisstílű betörő, az állítólagos tanúja meg egy alkoholista, aki mások kocsijával áll be a parkolóba.

– Mi a szart beszél maga? – hördült fel Dennis. A parkolóház az enyém!

– De közvetlen bizonyítéka nincsen, Rhodenbarr.

– Tudja, vicces dolog ez a bizonyíték – feleltem. – Csak akkor találja meg az ember, ha tudja, mit keres. Amikor majd a rendőrök elkezdik mutogatni a fotóját, kiderül, hogy sokkal többen látták magát Crystal társaságában, mint gondolta volna. Tegnap éjjel sikerült úgy bejutnia a házamba, hogy a portás nem vette észre, valaki mégis emlékezni fog magára. Aztán ott vannak az ékszerek. Nem hagyta ott a lakásomban Crystal összes ékszerét, mert annál sokkal kapzsibb. Hol van a többi? A lakásában? A bankszéfjében?

– Semmiféle ékszert nem fognak találni.

– Elég magabiztosnak hangzik. Valami biztonságos helyet talált nekik?

– Semmiféle ékszert nem loptam el. Nem tudom, miről beszél.

– Nos, akkor ott van a hamis pénz. Az elég lesz ahhoz, hogy elítéljék.

– Miféle hamis pénzről beszél?

– A húszasokról.

– Ó, azok a bizonyos húszasok – mondta megvetően. – Ha jól emlékszem, pár perce fejtette ki, hogy Kopi magával vitte őket az isten se tudja, hova.

– Nagyon valószínű. De valami azt súgja, hogy Grabow néhány mintadarabja egyszerűen elfutott a lakásából, és egészen addig szaladtak, míg a maga irodájába nem értek, hogy aztán ott jól elbújjanak.

– Az irodámba? Milyen pénz?

– Pár ezer dollár az irodájában, a Vesey utcában. Egyszer látnia kellene, hogy a belváros milyen elhagyatott egy vasárnap reggelen. Mintha egy neutronbombát dobtak volna le, és mindenki meghalt, csak az épületek maradtak épen. Szóval van egy olyan különös érzésem, hogy az íróasztala középső fiókjában van egy vastag köteg húszas. Abban is fogadok, hogy megegyeznek Grabow nyomólemezével.

Verrill tett felém egy lépést, de meggondolta magát.

– Az irodámban.

– Ott. Nagyon szép, tetszik. Ugyan nincs olyan szép kilátás a parkra, mint Craig rendelőjéből, de az egyik ablakból látni lehet a kikötőt, és azért ez is valami.

– Hamis pénzt hagyott az irodámban?

– Ne bohóckodjon! Kopi elvitte magával. Hogyan tudtam volna én elrejteni ott?

–Meg kellett volna ölnöm magát, Rbodenbarr. Ha tudtam volna, hogy a szekrényben van, akkor ott helyben elintézek mindent. Úgy rendezem el, mintha Crystallal megölték volna egymást. Maga leszúrta, mire Crystal golyót eresztett magába.

– És a húszasokat is kivehette volna a szekrényből, ami megint csak egyszerűsítette volna a dolgát.

De Verrill nem is figyelt rám.

– Grabow-tól meg kellett szabadulnom. Találkoztam vele, ebben igaza volt. Lehet, hogy Crystal elmondott neki pár dolgot. Kopival csak néha bújt ágyba egy átpiált éjszaka után, de Grabow-val ennél komolyabb kapcsolata volt. Nem kockáztathattam, mert talán tudta, ki vagyok.

– Erre elhívta egy találkozóra az én lakásomba?

– Azt hitte, magával fog találkozni. Megvolt a titkos telefonszáma. Mert Crystalnak megadta. Felhívtam, és mondtam neki, hogy jöjjön fel a maga lakásába, mert ott vannak a hamis bankjegyek, amiket vissza akarok adni neki. Igaza an, a portással semmi gondom nem volt.

– Tudom, ott élek. A lakásomba hogyan jutott be?

– Berúgtam az ajtót. Ahogy a tévében szokták csinálni.

Ennyit a betörésbiztos záramról. Ideje beszereznem egy olyan Fox zárat, amilyen Grabow lakásának ajtaján volt. Nem mintha őt megvédte volna tőlem, de akkor is...

– Amikor Grabow megjött, a portás felcsöngetett, én meg mondtam neki, hogy küldje csak fel. A portás természetesen azt hitte, én vagyok maga.

– Természetesen.

– Grabow azt mondta, nem nézek ki úgy, mint egy betörő. Egyáltalán nem gyanakodott – mondta Verrill, majd pár pillanatra eltűnődött. – Ővele könnyebb volt végezni, mint Crystallal. Grabow nagy volt és erős, mégsem jelentett nehézséget megölni.

– Azt mondják, a gyakorlat teszi a mestert.

– Abban reménykedtem, hogy maga hazajön. Úgy rendeztem volna el, mintha verekedés közben megölték volna egymást. De maga nem jött haza.

– Nem – válaszoltam. Éppen mondani akartam, hogy Jilliannél voltam, de aztán eszembe jutott, hogy Craig is részt vesz a társalgásban. – Attól féltem, hogy a rendőrök megfigyelik a lakásomat, ezért egy hotelben aludtam.

– Ezt megértem.

– Így aztán eljöttem. A portás észre se vett. Ujjlenyomatot sem hagytam, bár azt hiszem, ez most már nem sokat számít, ha a hamis pénz ott van az irodámban. Én egy elismert jogász vagyok. Maga szerint kinek fognak hinni? Nekem vagy magának?

– Velük mi a helyzet? – kérdeztem, és a többiekre mutattam.

– Az egyik egy részeges parkolóőr.

– Az enyém az a kurva parkolóház! – szaladt ki Dennisből. – Ez nem egy rohadt újságospavilon a sarkon, hanem egy baromi értékes ingatlan!

– Szerintem Craig nem fog túl sokat mondani a rendőröknek – folytatta Verrill. – És szerintem Miss Paar is tudja, hogy a kenyere melyik oldala vajas.

– Nem fog menni, Verrill.

– Már hogyne menne.

– Nem fog menni, higgyen nekem. – Felálltam, és hangosan folytattam. – Ray? Ennyi már elég lesz, nem? Gyere csak elő, tartóztasd le ezt a mocsokládát, hogy szépen haza tudjunk menni.

A rendelőbe vezető ajtó kinyílt, és Kirschmann lépett ki rajta.

– Hadd mutassam be Ray Kirschmannt – intettem feléje. – Ray rendőr. Nem sokkal azelőtt engedtem be őt ide, hogy elmentem Dennisért. Lehet, hogy rossz néven veszed, Craig, amiért feltörtem a záradat, de ez rossz szokásom. Ray, ő Craig Sheldrake. Jilliannel már találkoztál. Ő pedig Carson Verrill, a gyilkos. Dennisnek meg van egy parkolóháza, de a családnevét sajnos nem tudom.

– Hegarty, de nehogy már elnézést kérj! Én tudtam rosszul a neved, Ken.

– Semmi gond.

– Jesszusom – mondta Ray – te vagy a leglazább figura, akit valaha láttam. Csak nehogy szétessél!

– Nem fogok, ne aggódj!

– Ha te mondod.

– Ray, nem akarod inkább felolvasni Carsonnak a jogait?

– Ha ragaszkodsz hozzá.

Szerintem mindannyian lazák voltunk, de a nap egyik nagy alakítását Dennis hozta, aki olyan gyönyörűen azonosította Verrillt, pedig az életben nem látta még. Ha nem mutatom be neki a jelenlevőket, akár Craigre is rábökhetett volna, hogy ő a Jogi Doki.

Abban nem vagyok biztos, hogy annyira nagyon laza lettem volna. Ugyanis vér is megfagyott az ereimben, amikor Verrill egy újabb szikét húzott elő a zsebéből, miközben Ray gépiesen olvasta fel a jogait egy papírlapról így nem is láthatta mi történik. Még akkor is képtelen voltam mozdulni a félelemtől, amikor Verrill a szikét egy gyors mozdulattal a saját szívébe szúrta. Ray abbahagyta az olvasást majd egy sóhajjal zsebre tette a papírlapot.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

– A szokásos banánhéjon csúszott el – meséltem Jilliannek. – Többet költött, mint amennyit keresett: bukott a tőzsdén, teljesen eladósodott, aztán néhány hagyatékot is megcsapolt, amit kezelt. Szüksége volt a pénzre, és meg lennél lepve, Jillian, ha tudnád, emberek mi mindenre képesek a pénzért. Valószínűleg azért szállt be a pénzhamisításba, mert azt hitte, pár ezer dollárnyi jutalékot le tud majd akasztani. Aztán meglátta a nagy lehetőséget. Crystal eddigre már fölösleges kolonccá vált. A kapcsolatuk évek óta tartott, és Verrill egyre terhesebbnek érezte. Ekkor megcsillant előtte a lehetőség, hogy egyszerre vessen véget az afférnak Crystallal, és keressen százezer dollárt.

– De Verrill olyan... tiszteletreméltónak látszott.

– Szerintem nem ő ölte meg Frankie Ackermant. Verrill erről nem beszélt, most meg már késő megkérdezni tőle. Frankie halála vagy baleset, vagy öngyilkosság volt. Verrill egy szikével szúrta volna szíven.

Jillian megborzongott.

– Éppen őt néztem, amikor csinálta.

– Én is. Mindenki, kivéve Rayt.

– Valahányszor becsukom a szemem, egyre csak azt látom, ahogy szíven szúrja magát.

Engem is felkavart, de nem akartam mutatni előtte.

– Ez nagyon figyelmes volt tőle – mondtam. – Megspórolta a tárgyalás költségét, a több évnyi szállásról és kosztról nem is beszélve. Emellett Craig fellélegezhet, és Ray is gazdagabb lett pár dollárral.

Ez azért jól jött ki, nem? Pár ezer dollár gazdát cserélt, így Craig megnyugodhatott, mert Ray bizonyos dolgokat nem írt bele a jelentésébe. Először is, nem volt semmiféle betörés. Én soha nem jártam a Gramercy Parknál. Mivel megvolt a valódi gyilkos, ezért néhány apró és kellemetlen részletet a szőnyeg alá lehetett söpörni.

Hátradőltem, kortyoltam egyet a boromból. Ez volt az első olyan este Jillian lakásán, amikor nem kellett amiatt aggódnom, hogy rendőrök kopogtatnak az ajtón. Todras es Nyswander előbb vagy utóbb meglátogatnak, hogy tanúként kihallgassanak, de ez már nem nagyon érdekelt, különben is, mással voltam elfoglalva.

A karomat óvatosan a vállára tettem, és át akartam ölelni, de Jillian elhúzódott.

Elkaptam a kezem, nyújtózkodtam, majd ásítottam egyet.

– Nos, – mondtam –, azt hiszem, lezuhanyzom. Már napok óta ugyanabban a ruhában vagyok, és...

– Bernie.

– Igen?

– Craig, szóval... Craig nemsokára átjön.

– Ó.

– Azt mondta, fél tíz körül itt lesz.

– Értem.

Jillian felém fordult, szemében szomorúságot láttam.

– Realistának kell lennem – mondta. – Ugye?

– Hát persze.

– Nagyon mérges voltam rá, Bernie. Szörnyen viselkedett. Most látom, milyen igaz, hogy mennyire másképpen viselkedünk kiélezett helyzetekben. Van, aki jól viseli, és van, aki nem. Craig fogorvos, tudod.

– Amikor egy páciens fogain dolgozik, az idegei kötélből vannak. De arra nem volt felkészülve, hogy letartóztatják.

– Kevesen vannak.

– Szóval Craig azt mondta, számára sokat jelent a kettőnk kapcsolata.

– Sokat.

– Craig nem rossz ember, jó állása van és tiszteletreméltó.

– Carson Verrill is az volt.

– Biztonságot tud nyújtani, Bernie. Te egy betörő vagy.

– Igaz.

– Te nem teszel félre pénzt. Az egyik betöréstől a másikig élsz. Bármikor börtönbe kerülhetsz

– Ezzel nem vitatkozom.

– És szerintem te nem nagyon akarsz megnősülni.

– Nem – bólogattam. – Nem ám.

– Szóval ostoba lennék eldobni a biztonságos kapcsolatom Craiggel... a semmiért.

Megint bólintottam.

– Kétség sem férhet hozzá, Jillian.

Az alsó ajka remegni kezdett.

– Akkor miért van, hogy ócskán érzem magam, Bernie?

Most volt itt az ideje, hogy átkaroljam, és megcsókoljam őt. Bizony, most volt itt az ideje, de ehelyett leraktam a poharam dohányzóasztalra, és felálltam.

– Későre jár – mondtam –, és ha hiszed, ha nem, fáradt vagyok. Sűrű napom volt. Te meg biztosan rendbe akarod szedni magad, mire a Világ Legremekebb Fogorvosa megérkezik. Én pedig haza akarok menni felszerelni pár zárat az ajtómra, lezuhanyozni és lefeküdni.

– Bernie... Azért még találkozhatunk, nem?

– Nem – válaszoltam. – Nem hiszem, Jillian.

– Szerinted hibát követek el, Bernie?

Alaposan elgondolkodtam. A válaszom őszinte volt:

– Nem, Jillian – feleltem – helyesen döntöttél.

Hazafele a taxiban azon gondolkoztam milyen nemes cselekedet egy barát kedvéért félreállni.

A baj mindössze az volt ezzel a baromsággal, hogy a Világ Legremekebb Fogorvosa nem a barátom. És különben is, miről mondtam le? Jillian nagyon helyes nő, remek kávét főz, ragaszkodó, de rengeteg helyes nő van, aki a fogak polírozásánál sokkal érdekesebb dolgokkal tölti a napjait. A legjobb kávét meg én főzöm a saját kávékeverékemből. Kolumbiai és guatemalai babkávét használok, de hogy milyen arányban keverem őket, nem fogom elmondani.

Az megnyugtat, hogy stílusosan viselkedtem, ahogy Carson Verrill is stílusosan mondott búcsút. Egész egyszerűen nem akartam egy helyes, fiatal lány életét a kelleténél jobban összekuszálni.

Mert elmondhattam volna neki, hogy a heves szerető, akivel Crystal hancúrozott, míg én a szekrényben dekkoltam, maga Craig volt. A hogyishívják, akihez vissza kellett sietnie, pedig nem volt más, mint Jillian. Craig hangját azért nem ismertem fel elsőre, mert a szekrényajtó közénk állt. Persze bizonyítani nem tudtam, hogy ő volt Crystal látogatója aznap éjjel, de biztos voltam benne. Ez az egyetlen lehetséges magyarázat Craig különös viselkedésére. Ha ezt megosztottam volna Jilliannel, hogy száz százalékig biztos vagyok benne, akkor még jobban összezavarom őt. Ezt pedig nem akartam.

Azt is elmondhattam volna, hogy a betörősdi korántsem olyan eseti jellegű foglalkozás, ahogy ő azt képzelte. Bár megértem őt, hisz amit a munkámból látott, az finoman fogalmazva is ijesztő lehetett. Ennek ellenére jól jöttem ki az egészből. Azt a pár ezret leszámítva, amit Verrill asztalába rejtettem, közel negyedmillió dollárral vagyok beljebb. Ami persze nem a bankban van, hanem a buszpályaudvar csomagmegőrzőjében.

Találnom kell majd valakit, aki ismer valakit. Lehet, hogy a dolláronkénti húsz centet nem tudom megkapni, de minimum húszezret fogok kasszírozni, ha nem harmincat. Dönthetek úgy is, hogy Grabow-hoz hasonlóan én is egyenként passzolom el a hamis húszasokat, de betörőként ez a megoldás nem vonz. Egy bukott festőművész ezt megteheti, egy betörő viszont nem, ugyanis Grabow módszeréhez egy svindler tökössége és egy szent türelme szükségeltetik.

Ami azt illeti, azt is elmondhattam volna Jilliannek hogy Crystal ékszerei nem tűntek el nyomtalanul. Azt ugyan nem tudtam, hol vannak, de Verrill nem szabadulhatott meg az összestől, már ha ugyan megpróbálta, és nem olyan helyre rejtette őket, ahol a rendőrség könnyen megtalálja. Ha elcsitulnak a dogok, talán megkeresem őket. Szóval lehet, hogy a betörésnek nincs jövője, és a nyugdíjamról is magamnak kell gondoskodnom, de a jelene annyira azért nem volt borzalmas Elég jól sikerült kompenzálnom magam az elmúlt napok idegeskedéséért.

Megpróbálhattam volna meggyőzni Jilliant. De ha győzködni kell őt, akkor az egész semmit sem ér.

Oly sok nő van még a világon.

Ott van például az, akivel telefonon beszéltem. Szűkhátú Galéria. Mi is volt a neve? Denise. Denise Raphaelson. A telefonbeszélgetésünk nagyon szórakoztató volt. Ugyanez Jillianről nem mondható el. Helyes, kedves, ragaszkodó, de nem szórakoztató. Egy fárasztó és izgalmakkal teli nap után az embernek kikapcsolódásra van szüksége. Szórakozásra. Egy szórakoztató nőre.

Persze az is lehet, hogy Denise nem olyan, amilyennek látszik. Lehet, hogy egy gonosz és mogorva nő. Vagy az is lehet, hogy csak telefonon tudtunk olyan jót beszélgetni, és az életben már nem. Pár nap múlva azért benézek abba a galériába, és ha a jelek ígéretesek, akkor odalépek hozzá, és bemutatkozom. Ha lesz belőle valami, jó. Ha nem, akkor is.

Oly sok nő van a világon.

De hol találok egy jó fogorvost?

(Hátsó borító)

„Egyike a legszórakoztatóbb krimisorozatoknak.”

Denver Post

Mi baj lehet abból, ha az ember elmegy fogorvoshoz? Bernie Rhodenbarr szerint semmi. Aztán amikor a fogorvosi székben ül, pár apróságra derül fény. Egy: a fogszuvasodás őt sem kerülte el. Kettő: a fogorvosa egy ronda váláson van túl. Három: a fogorvos tudja, hogy Bernie betörő. És ha az ember egy fogorvosi székben ül, nincs abban a helyzetben, hogy nemet mondjon.

A feladat egyszerű: Bernie-nek be kell törnie az exfeleséghez, ki kell pakolnia a lakást, majd nyomtalanul el kell tűnnie. Eleinte minden jól megy, de az exfeleség váratlanul betoppan, így Bernie a szekrényben keres menedéket. Amikor végre kiszabadul, még több apróságra derül fény. Egy: az exfeleséget valaki leszúrta. Kettő: a szajrét tartalmazó táskát a gyilkos magával vitte. Három: ha nem vigyáz, megint egy gyilkosság gyanúsítottja lesz. Bernie nyomozni kezd, sarkában ott vannak a zsaruk, akad egy csinos segítője, és minden jól haladna, ha Bernie tisztában lett volna az olívaolaj különös hatásával.